Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"27" червня 2018 р. Дніпровський районний суд м. Києва у складі:

головуючої судді Яровенко Н. О.,

при секретарі Грінкевич А.І.,

за участі сторін:

представників позивача ОСОБА_1, ОСОБА_2,

представників відповідачів ОСОБА_3, ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, що діє в інтересах неповнолітнього ОСОБА_9, Відділу реєстрації актів громадянського стану Дарницького районного управління юстиції у м. Києві, третя особа Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Глушко Л.В., Орган опіки та піклування Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації в особі Служби у справах дітей Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації про встановлення батьківства та права на спадкування за законом на нерухоме майно,

в с т а н о в и в:

В листопаді 2013 року ОСОБА_5 звернувся до Дніпровського районного суду м. Києва з позовом до ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_9, ВРАГС Дарницького РУЮ у м. Києві, третя особа: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Глушко Л.В. про встановлення батьківства та права на спадкування за законом на нерухоме майно. Позовні вимоги мотивує тим, що його мати - ОСОБА_2 проживала однією сім'єю та перебувала у фактичних шлюбних відносинах з його батьком - ОСОБА_11, який до своєї смерті був зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1. Від даних відносин народився позивач, про що Відділом записів актів громадянського стану Харківської РДА у м. Києві 18 березня 1993 року видано свідоцтво. Однак, за відсутності бажання та вільного часу у його батька, його мати змушена була одноособово звернутися для реєстрації народження до органу РАЦС та у графі «батько» за вказівкою матері був здійснений запис «ОСОБА_11», оскільки у особи, яка не перебуває у шлюбі, якщо немає спільної заяви батьків і рішення суду про встановлення батьківства, запис про батька дитини в книзі записів народжень провадиться за прізвищем матері. ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_11 помер. 22 березня 2013 року позивач звернувся до Дарницького районного суду м. Києва із заявою про визнання факту батьківства. Ухвалою суду від 02 квітня 2013 року у справі призначена судово-генетична експертиза методом ДНК-аналізу, за висновком експерта Київського міського бюро судово-медичної експертизи № 116 від 02 квітня 2013 року встановлено, що ОСОБА_11 може бути біологічним батьком заявника з ймовірністю 99,99%. Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 24 липня 2013 року встановлено факт, що ОСОБА_11, ІНФОРМАЦІЯ_2, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1, є батьком ОСОБА_5, що стало підставою для внесення змін у свідоцтво про народження. Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 26 жовтня 2013 року скасоване рішення Дарницького районного суду м. Києва від 24 липня 2013 року. Після смерті батька позивача, відкрилася спадщина а саме: квартира АДРЕСА_1, квартира АДРЕСА_2 та будинок в с. Сичівка, Димерського району Київської області. В подальшому позивач звернувся до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Глушко Л.В. із заявою про прийняття спадщини. Окрім нього, з відповідними заявами звернулися і ОСОБА_6, ОСОБА_7 та ОСОБА_8 в інтересах ОСОБА_9. Зазначив, що його батько протягом тривалого часу перебував у близьких родинних стосунках з ним та його матір'ю, а з 2008 року по день смерті проживав спільно з ними в кв. АДРЕСА_1 та вів спільне господарство, а поховання батька організувала його мати - ОСОБА_2 Враховуючи викладене вважає, що після смерті свого батька він має право на спадщину на рівні з іншими дітьми.

11 лютого 2014 року задоволено клопотання позивача та до участі у справі було залучено третю особу: Орган опіки та піклування Дніпровської РДА у м Києві.

12 листопада 2015 року позивач надав заяву про збільшення позовних вимог. Крім основних вимог просив визнати за ним право власності на ? частини квартири АДРЕСА_1, на ? частини квартири АДРЕСА_2 та на ? частини будинку в АДРЕСА_3.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 21 грудня 2015 року в задоволенні позову відмовлено.

Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 05 квітня 2016 року рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 21 грудня 2015 року залишено без змін.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справи від 26 липня 2017 року, рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 21 грудня 2015 року та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 05 квітня 2016 року скасовано.

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 17 серпня 2017 року, головуючого суддю у справі визначено суддю Яровенко Н.О.

В судовому засіданні представники позивача позовні вимоги підтримують, просять їх задовольнити та встановити батьківство ОСОБА_11 відносно ОСОБА_5 та право ОСОБА_5 на спадкування за законом на нерухоме майно, що залишилося після смерті ОСОБА_11.

Представники відповідачів в судовому засіданні проти позову заперечують, просять відмовити в його задоволенні.

Представник відповідача - ВРАЦС Дарницького РУЮ у м. Києві в судове засідання не з'явився, надав до суду заяву з проханням розглянути справу у його відсутність.

Третя особа: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Глушко Л.В. в судове засідання не з'явилася, надала до суду заяву з проханням розглянути справу у її відсутність.

Представник третьої особи - Органу опіки та піклування Дніпровської РДА у м Києві в судове засідання не з'явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, про причини неявки суд не повідомив.

Суд, вислухавши пояснення представників позивача та представників відповідачів, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного висновку.

15 грудня 2017 року набув чинності Закон України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу Адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» №2147-VІІІ від 03.10.2017 року, яким ЦПК України викладено в новій редакції.

У відповідності до п.п. 9 п.1 Розділу ХІІІ Перехідних Положень ЦПК України в новій редакції справи у судах першої та апеляційної інстанції, провадження відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Як вбачається з пояснень та матеріалів справи, ОСОБА_5 народився ІНФОРМАЦІЯ_4, що підтверджується копією свідоцтва про народження (т.1 а.с.12). Згідно даних свідоцтва про народження батьками дитини зазначені: ОСОБА_11 та ОСОБА_2.

В судовому засіданні представник позивача, яка є його матір'ю, пояснила, що запис про батька дитини був зроблений з її слів, оскільки померлий батько позивача не мав бажання та вільного часу звернутись до органів РАГС зі спільною заявою.

Наполягаючи на позові про встановлення батьківства позивач наголошує, що його батьком є померлий ОСОБА_11, що підтверджується беззаперечним доказом, а саме висновком судово-медичної експертизи. Крім цього, за життя ОСОБА_11 його визнавав своїм сином, а останні 6 років життя батька вони тісно спілкувалися з ним.

Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Частиною 1 ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом.

Ухвалою суду від 18.09.2014 року було призначено судово-генетичну експертизу, на розгляд якої ставилося питання, чи є ОСОБА_11, ІНФОРМАЦІЯ_3, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 біологічним батьком ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_4 (т.1 а.с.229).

Згідно висновку судової експертизи №389 від 18.09.2014 року вірогідність підтвердження біологічного батьківства ОСОБА_11 відносно ОСОБА_5 складає величину не менш ніж 99,99%. Таким чином, біологічне батьківство ОСОБА_11 відносно ОСОБА_5 практично доведено (т.1 а.с.238-241).

В п.3 Постанови Пленуму Верховного Суду України №3 від 15 травня 2006 року «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» роз'яснено, оскільки підстави для визнання батьківства за рішенням суду, зазначені у ст.128 СК України, істотно відрізняються від підстав його встановлення, передбачених у ст.53 КпШС України, суди вирішуючи питання про те, якою нормою слід керуватися при розгляді справ цієї категорії, повинні виходити з дати народження дитини.

Так, при розгляді справ про встановлення батьківства щодо дитини, яка народилася до 1 січня 2004 року, необхідно застосовувати відповідні норми КпШС України, беручи до уваги всі докази, що достовірно підтверджують визнання відповідачем батьківства, в їх сукупності, зокрема спільне проживання й ведення спільного господарства відповідачем та матір'ю дитини до її народження, спільне виховання або утримання ними дитини.

Справи про визнання батьківства щодо дитини, яка народилася не раніше 1 січня 2004 року, суд має вирішувати відповідно до норм СК, зокрема ч.2 ст.128, на підставі будь-яких доказів, що засвідчують походження дитини від певної особи й зібрані з дотриманням норм цивільного процесуального законодавства.

Відповідно до ст.53 КпШС України, походження дитини від батьків, які не перебувають між собою в шлюбі, встановлюється шляхом подачі спільної заяви батьком і матір'ю дитини в державні органи реєстрації актів громадянського стану. В разі народження дитини у батьків, які не перебувають в шлюбі, при відсутності спільної заяви батьків, батьківство може бути встановлене в судовому порядку. При встановленні батьківства суд бере до уваги спільне проживання та ведення спільного господарства матір'ю дитини і відповідачем до народження дитини, або спільне виховання чи утримання ними дитини, або докази, що з достовірністю підтверджують визнання відповідачем батьківства.

Як вбачається з матеріалів справи позивач ОСОБА_5 народився ІНФОРМАЦІЯ_4, тобто до 1 січня 2004 року..

За таких обставин в силу зазначених норм матеріального права та дати народження позивача правовідносини щодо батьківства, які виникли між сторонами, регулюються нормами Кодексу про шлюб та сім'ю України чинним на момент їх виникнення, тобто станом на час народження ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_4.

Відповідно до ч.2 ст. 78 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Що стосується висновку експерта № 389 від 18.09.2014 року, яким практично доведено біологічне батьківство ОСОБА_14 відносно ОСОБА_11, то останній не може бути взято до уваги, оскільки правовідносини, які виникли між сторонами, регулюються нормами Кодексу про шлюб та сім'ю України чинним на момент їх виникнення, який не передбачав такої підстави для встановлення батьківства.

Відповідно до ст.77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Будь-які інші належні докази на підтвердження спільного проживання та ведення спільного господарства матір'ю дитини і відповідачем до народження дитини, або спільного виховання чи утримання ними дитини, або докази, що з достовірністю підтверджують визнання відповідачем батьківства, як того вимагає законодавство, що діяло на час народження позивача, суду надано не було. Фактично єдиним доказом, на який посилаються представники позивача щодо встановлення факту батьківства є висновок судово-генетичної експертизи. Що стосується фотографій, які містяться в т. 2 а.с. 121- 130, то дані фотографії неможливо розцінити як докази того, що мати позивача та померлий до народження позивача спільно проживали або вели спільне господарство, або спільно виховували та утримували позивача, як свого спільного сина. Також дані докази не підтверджують факт визнання померлим свого батьківства відносно ОСОБА_5 Що стосується договорів, які містяться в т.1 а.с.14-16, то дані доказі не несуть ніякого доказового значення щодо предмету доказування.

Представники відповідачів в судовому засіданні на підтвердження факту відсутності спільного проживання та ведення спільного господарства матір'ю позивача з померлим батьком до народження позивача, відсутності їх спільного виховання чи утримання позивача, а також відсутності доказів, того, що померлий визнавав батьківство відносно позивача надали ряд письмових доказів, фотографій та просили суд допитати свідків.

Так, свідок ОСОБА_15, який з 1997 року перебуває в дружніх стосунках з сином померлого, ОСОБА_6, в судовому засіданні пояснив. Мати позивача він вперше побачив в 2010 році, яку він представив як свою однокурсницю. В подальшому декілька разів бачив її на дачі в померлого. Тоді ж на дачі померлий представив позивача як свого сина. Зі слів померлого знає, що він ніколи не жив однією сім»єю з матір'ю позивача, Станом на 1993 рік померлий перебував в зареєстрованому шлюбі з першою жінкою і мав намір виїхати до Канади.

Свідок ОСОБА_17, яка є близькою подругою першої дружини померлого, в судовому засіданні пояснила. З дружиною ОСОБА_11 вона познайомилась в 1989 році. Про існування ОСОБА_5 їй стало відомо після смерті ОСОБА_11, про що їй розповіла поруга, перша дружина померлого. З першою дружиною померлий прожив спільно до 1996 року, а потім переїхав до іншого помешкання, де жив разом зі своєю матір'ю. З померлим у неї були довірливі стосунки, він завжди всім з нею ділився. Про існування сина (ОСОБА_5 - позивача) та ОСОБА_2 він ніколи не розповідав.

За таких обставин правових підстав для задоволення позовних вимог позивача в частині встановлення факту батьківства не має.

Що стосується вимог позивача про визнання права на спадщину за законом та визнання за позивачем права на спадкування за законом після смерті ОСОБА_11, на нерухоме майно, то слід зазначити наступне.

Відповідно до ст. 1216 Цивільного кодексу України, спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Відповідно до ст. 1217 Цивільного кодексу України спадкування здійснюється за заповітом та за законом.

За нормою частини першої статті 1258 Цивільного кодексу України визначено, що спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово.

Враховуючи, що вимоги позивача про визнання права на спадщину та визнання за позивачем права на спадкування на нерухоме майно за законом після смерті ОСОБА_11, є похідним від права вимоги про встановлення батьківства, суд вважає, що підстав для задоволення позову в цілому суд не вбачає в зв'язку з необгурнтованістю та безпідставністю позовних вимог.

Однією з засад судочинства, регламентованих п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідно до ст. 12 ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які досліджені в судовому засіданні, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв'язок у сукупності, з урахуванням того, що відповідно до ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд дійшов висновку про необхідність відмови в задоволенні позову.

Враховуючи, що суд дійшов висновку, щодо відмови у задоволенні позову ОСОБА_5, то з урахуванням положень ст. 141 ЦПК України, відшкодування судового збору, у разі відмови у позові, не підлягає.

На підставі викладеного, керуючись ст. 53 КЗпШ України, ст.ст. 1216, 1217, 1258 ЦК України, Постановою Пленуму Верховного Суду України №3 від 15 травня 2006 року «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», ст. ст. 2, 4-5, 10-13, 18, 23, 76-81, 89, 141, 258, 259, 264-265, 268, 354, 355 ЦПК України, суд,

у х в а л и в:

В позові ОСОБА_5 до ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, що діє в інтересах неповнолітнього ОСОБА_9, Відділу реєстрації актів громадянського стану Дарницького районного управління юстиції у м. Києві, третя особа Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Глушко Л.В., Орган опіки та піклування Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації в особі Служби у справах дітей Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації про встановлення батьківства та права на спадкування за законом на нерухоме майно відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст рішення складено 06 липня 2018 року.

Суддя Н.О.Яровенко