Постанова

Іменем України

27 червня 2018 року

м. Київ

справа № 497/2885/15-ц

провадження № 61-19064св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Білоконь О. В., Гулька Б. І., Синельникова Є. В., Хопти С. Ф. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1,

представники позивача: ОСОБА_2, ОСОБА_3,

відповідачі: ліквідаційна комісія Болградського районного відділу Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Одеській області, ліквідаційна комісія Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Одеській області, прокуратура Одеської області, Міністерство внутрішніх справ України, Державна казначейська служба України,

представники прокуратури Одеської області: прокурори Дундер Єлеонора Вікторівна, Турлак Микола Степанович, Бойчека Тетяна Борисівна, Елісашвілі Олена Миколаївна,

представник ліквідаційної комісії Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Одеській області та Міністерства внутрішніх справ України - Ращенко Євген Миколайович,

представники Державної казначейської служби України: Бєда Галина Юріївна, Костюк Михайло Анатолійович,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційні скарги ОСОБА_1, Державної казначейської служби України, заступника прокурора Одеської області на рішення Болградського районного суду Одеської області від 15 лютого 2017 року у складі судді Кодінцевої О. І. та рішення Апеляційного суду Одеської області від 16 травня 2017 року у складі колегії суддів: Сегеди С. М., Гайворонського С. П., Кононенко Н. А.,

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідних положень Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У грудні 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ліквідаційної комісії Болградського районного відділу Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Одеській області (далі - Болградський РВ ГУ МВС України в Одеській області), ліквідаційної комісії Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Одеській області (далі - ГУ МВС України в Одеській області), прокуратури Одеської області, Міністерства внутрішніх справ України (далі - МВС України), Державної казначейської служби України про відшкодування майнової та моральної шкоди, завданої особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду.

Позовна заява мотивована тим, що 07 грудня 2011 року слідчим слідчого відділу Болградського РВ ГУ МВС України в Одеській області було порушено кримінальну справу стосовно нього та ОСОБА_7 за ознаками злочину, передбаченого частиною третьою статті 307 КК України.

12 травня 2012 року начальником Служби боротьби з незаконним обігом наркотиків РВ ГУ МВС України в Одеській області капітаном міліції Сапунжи І. Ф. він був затриманий за підозрою у вчиненні злочину та направлений для утримання в камеру попереднього ув'язнення - ізолятор тимчасового тримання Болградського РВ ГУ МВС України в Одеській області. У подальшому в травні 2012 року Приморським районним судом м. Одеси було прийнято постанову, якою обрано відносно нього запобіжний захід у вигляді взяття під варту.

За результатами розгляду кримінальної справи Болградським районним судом Одеської області 26 липня 2013 року було постановлено вирок, яким його визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого частиною третьою

статті 307 КК України та призначено покарання у вигляді 9 років позбавлення волі з конфіскацією всього належного йому на праві власності майна, а термін відбування покарання обчислений з 12 травня 2012 року, тобто з моменту його затримання.

Однак за наслідками розгляду його апеляційної скарги апеляційним судом Одеської області від 26 листопада 2013 року постановлено ухвалу, якою вирок Болградського районного суду Одеської області від 26 липня 2013 року скасовано, матеріали кримінальної справи повернуто прокурору Болградського району Одеської області для проведення додаткового розслідування, запобіжний захід у вигляді тримання під вартою було змінено на підписку про невиїзд, звільнено його з-під варти.

18 лютого 2015 року старшим слідчим слідчого відділу Болградського РВ ГУ МВС України в Одеській області старшим лейтенантом міліції Колтуклу Д. Д. було прийнято постанову про закриття кримінального провадження за відсутністю складу кримінальних правопорушень відносно нього за кримінальним провадженням, внесеним у Єдиний реєстр досудових розслідувань

за № 0000251 від 24 березня 2015 року.

Обґрунтовуючи свої позовні вимоги, він зазначив, що своїми незаконними рішеннями, діями (бездіяльністю) держава Україна в особі слідчого відділу Болградського РВ ГУ МВС України в Одеській області та прокуратури Болградського району Одеської області завдала йому моральної шкоди та матеріальних збитків, внаслідок незаконного затримання, притягнення його до кримінальної відповідальності та застосування запобіжного заходу - тримання під вартою.

У зв'язку із притягненням його до кримінальної відповідальності він перебував під вартою 1 рік 6 місяців 13 днів, через що не мав ніякої можливості заробляти грошові кошти на утримання себе та своєї сім'ї і відповідно втратив свій заробіток.

Зазначав, що розмір матеріальних збитків, виходячи з мінімальної заробітної плати в Україні відповідно до Закону України «Про Державний бюджет України на 2016 рік», станом на 24 травня 2016 року з розрахунку загального терміну перебування його під вартою (1 рік 6 місяців 13 днів) склав 27 003 грн 76 коп.

Крім того, значний термін перебування під вартою за злочин, який він не вчиняв, став причиною виникнення моральних страждань, які, враховуючи характер заподіяного правопорушення, тривалість викликаних та перенесених страждань, тяжкість вимушених змін у життєвих стосунках, призвели до порушення сімейних зв'язків і стосунків з іншими людьми, неможливості відновлення його немайнових втрат, глибокого душевного неспокою, підвищення нервозності, погіршення сну в результаті пережитого, порушення звичайного способу та ритму життя, неможливості знайти нову роботу та й інших негативних впливів.

Він був звинувачений у зберіганні наркотичних засобів, в результаті чого багато його знайомих розірвали стосунки з ним та його родиною, у зв'язку з чим він пережив тяжкі моральні страждання. Крім того, тривале утримання під вартою призвело до погіршення стану його здоров'я.

Завдану йому моральну шкоду він оцінив у 2 000 000 грн та вважав її справедливою, співмірною усім його моральним стражданням, пережитим під час тривалого перебування під вартою.

Ураховуючи викладене, з урахуванням уточнених позовних вимог, ОСОБА_1 просив суд стягнути на його користь за рахунок Державного бюджету України

27 003 грн 76 коп. на відшкодування майнової шкоди та 2 000 000 грн на відшкодування моральної шкоди шляхом списання вказаних коштів у безспірному порядку з Єдиного рахунку Державної казначейської служби України.

Ухвалою Болградського районного суду Одеської області від 24 березня

2016 року на підставі клопотання МВС України до участі у розгляді вказаної справи у якості співвідповідача залучено ліквідаційну комісію Болградського РВ ГУ МВС України в Одеській області.

Ухвалою Болградського районного суду Одеської області від 14 червня 2016 року за клопотанням ОСОБА_1 до участі у розгляді справи у якості співвідповідача залучено ліквідаційну комісію ГУ МВС України в Одеській області.

Рішенням Болградського районного суду Одеської області від 15 лютого

2017 року позов ОСОБА_1 задоволено частково. Стягнуто з Державного бюджету України шляхом списання з відповідного рахунку Державної казначейської служби України на користь ОСОБА_1 суму грошової компенсації матеріальної шкоди у розмірі 27 003 грн 76 коп. та моральної шкоди у розмірі 29 840 грн, а всього - 56 843 грн 76 коп. У задоволенні решти позовних вимогОСОБА_1 відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення районного суду мотивовано тим, що задовольняючи позов

ОСОБА_1 в частині відшкодування втраченого заробітку, суд виходив із того, що у зв'язку із притягненням позивача до кримінальної відповідальності він перебував під вартою 1 рік 6 місяців і 13 днів, через що не мав можливості заробляти грошові кошти на утримання себе та своєї сім'ї, тому суд дійшов висновку щодо необхідності стягнення на його користь матеріальної шкоди в розмірі 27 003 грн 76 коп., враховуючи при цьому положення Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду». При цьому суд першої інстанції виходив з часу затримання, тобто з 12 травня 2012 року до часу зміни запобіжного заходу - з тримання під вартою на підписку про не виїзд згідно ухвали Апеляційного суду Одеської області від 26 листопада 2013 року та із розрахунку мінімальної заробітної плати станом на час розгляду справи. Крім того, з урахуванням вимог статей 23, 1167 ЦК України та враховуючи час перебування позивача під вартою - з 12 травня 2012 року по 26 листопада

2013 року, суд вказав, що розмір відшкодування на користь позивача моральної шкоди не може бути меншим ніж 29 840 грн, який з засад розумності, виваженості і справедливості, й стягнуто на користь ОСОБА_1

Рішенням Апеляційного суду Одеської області від 16 травня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Рішення Болградського районного суду Одеської області від 15 лютого 2017 року змінено, збільшено розмір моральної шкоди, яка підлягає стягненню на користь ОСОБА_1,

з 29 840 грн до 58 428 грн 81 коп. В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін. Апеляційну скаргу прокуратури Одеської області відхилено.

Судове рішення апеляційного суду мотивовано тим, що суд апеляційної інстанції не в повній мірі погоджується з висновком суду першої інстанції в частині періоду, за який має розраховуватись моральна шкода. Зокрема моральна шкода відшкодовується не за час перебування особи під вартою, а за кожен місяць перебування її під слідством чи судом. Оскільки ОСОБА_1 знаходився під слідством 3 роки і 16 днів, тобто 36 місяців і 16 днів, мінімальний розмір заробітної плати, як розрахункової величини для визначення посадових окладів та заробітної плати працівників та інших виплат, застосовується у розмірі

1 600 грн, у зв'язку із чим мінімальний розмір відшкодування моральної шкоди становить не 29 840 грн, як визначив суд першої інстанції, а 58 425 грн 81 коп.

У касаційнійскарзі, поданій у червні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_1,посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права й порушення норм процесуального права, просив скасувати вказані судові рішення та ухвалити нове рішення про задоволення його позову у повному обсязі.

Касаційна скарга ОСОБА_1 мотивована тим, що визначений судами розмір відшкодування моральної шкоди не відповідає характеру і ступеню важкості завданих позивачу моральних страждань. Судами першої та апеляційної інстанцій не були взяті до уваги всі обставини при вирішення питання про відшкодування моральної шкоди, зокрема погіршення стану здоров'я.

У касаційній скарзі, поданій у серпні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, Державна казначейська служба України, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права й порушення норм процесуального права, просила скасувати вказані судові рішення та ухвалити нове рішення про відмову у позові ОСОБА_1

Касаційна скарга мотивована тим, що оскаржувані судові рішення ухвалені з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права. Державна казначейська служба України зазначала, що розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більш аніж достатнім для розумного задоволення потреб потерпілої особи і не повинен призводити до її збагачення. Крім того, ОСОБА_1 не доведено причинно-наслідковий зв'язок між діями органу державної влади та тяжкими фізичними і моральними стражданнями, на які посилався позивач, так як ним не надано жодних доказів того, що вони виникли внаслідок дій відповідачів.

У касаційній скарзі, поданій у вересні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, заступник прокурора Одеської області, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права й порушення норм процесуального права, просив скасувати вказані судові рішення в частині відшкодування майнової шкоди (втраченого заробітку) у розмірі 27 003 грн 76 коп. та закрити провадження у справі в цій частині.

Касаційна скарга мотивована тим, що рішення судів попередніх інстанцій постановлено з порушенням норм матеріального права, а саме статей 1-3, 12 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», та процесуального права, а саме вимог статей 10, 58-60, 205, 212, 213 ЦПК України 2004 року, у зв'язку із чим є підстави для скасування оскаржуваних судових рішень в частині стягнення майнової шкоди.

У вересні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від МВС України надійшли заперечення на касаційну скаргу ОСОБА_1, в якому вказано про те, що касаційна карга є безпідставною та необґрунтованою з підстав того, що позивачем не доведено спричинення йому душевних або фізичних страждань. Крім того, розрахунок та належне обґрунтування заявленої суми моральної шкоди позивачем також не надано. У касаційній скарзі взагалі відсутні докази вини безпосередньо посадових осіб МВС України у спричиненні позивачу шкоди.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У квітні 2018 року справа передана до Верховного Суду.

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Касаційна скаргазаступника прокурора Одеської області підлягає задоволенню.

Касаційні скарги ОСОБА_1 та Державної казначейської служби України задоволенню не підлягають.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до частини першої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що 07 грудня 2011 року слідчим слідчого відділу Болградського РВ ГУ МВС України в Одеській області було порушено кримінальну справу відносно ОСОБА_1 та ОСОБА_7 за ознаками злочину, передбаченого частиною третьою статті 307 КК України за фактом незаконного зберігання і збуту наркотичних засобів в особливо великих розмірах (т. 1 а.с. 6).

12 травня 2012 року за підозрою у вчиненні вказаного злочину у порядку

статті 115 КПК України у редакції 1960 року було затримано ОСОБА_1

(т. 1 а.с. 7) та постановою Приморського районного судом Одеської області

від 12 травня 2012 року відносно нього обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою (т. 1 а.с. 8).

Вироком Болградського районного суду Одеської області від 26 липня 2013 року ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого

частиною третьою статті 307 КК України та призначено покарання у вигляді

9 років позбавлення волі з конфіскацією всього належного йому на праві власності майна (т. 1 а.с. 9-12).

Ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 26 листопада 2013 року вирок Болградського районного суду Одеської області від 26 липня 2013 року було скасовано, матеріали кримінальної справи спрямовані прокурору Болградського району Одеської області для проведення додаткового розслідування, а міру запобіжного заходу ОСОБА_1 змінено на підписку про невиїзд та звільнено із зали суду (т. 1 а.с. 13-16).

24 січня 2014 року відомості про вищезазначений кримінальний злочин були внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000078 та продовжено досудове розслідування згідно вимог КПК України 2012 року

(т. 1 а.с. 17).

Постановою старшого слідчого слідчого відділу Болградського РВ ГУ МВС України в Одеській області старшим лейтенантом міліції Колтуклу Д. Д.

від 18 лютого 2015 року кримінальне провадження № 0000251

від 24 березня 2014 року (відносно ОСОБА_1, яке було виділено в окреме провадження) за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених статтями307, 309, 310 КК України, закрито відповідно до пункту 2 частини першої статті 284 КПК України за відсутністю складу кримінальних правопорушень

(т. 1 а.с. 18).

Таким чином, судом встановлено, що в рамках вищевказаної кримінальної справи, яка була порушена за ознаками злочину, передбаченого частиною третьою статті 307 КК України, і яка була у подальшому перекваліфікована, та досудове розслідування здійснювалося відповідно до положень КПК України 2012 року, позивач ОСОБА_1 перебував під вартою на протязі 1 року 6 місяців та 13 днів, а саме з 12 травня 2012 року по 26 листопада 2013 року

(т. 1 а.с. 7, 13). Під слідством та судом - протягом 3 років і 16 днів, до 18 лютого 2015 року.

Відповідно до журналу надання медичної допомоги особам, які тримаються в ізоляторі тимчасового тримання Болградського РВ ГУ МВС України в Одеські області, 24 грудня 2012 року, 20 березня 2013 року ОСОБА_1 було надано медичну допомогу лікарями Болградської центральної районної лікарні Одеської області.

За інформацією Ізмаїльської установи виконання покарань управління Державної пенітенціарної служби України в Одеській області (№ 22) від 25 жовтня 2016 року за № 6/12-5610 було надано копію медичної картки ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, який знаходився в зазначеній установі покарань

з 07 травня 2011 року по 26 листопада 2013 року (т. 1 а.с.186-197), з записів якої вбачається, що згідно протоколу № 83 медичного огляду для встановлення факту вживання психоактивної речовини та стану сп'яніння від 12 травня

2012 року скарги відсутні, черепно-мозкову травму заперечував, ознаки нервово-психічних захворювань також. Первинний огляд ОСОБА_1 був проведений 14 травня 2012 року, діагноз - «Здоровий». При обстеженні 14 червня 2012 року - скарги відсутні.

Відповідно до статті 3 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду»

у наведених в статті 1 цього Закону випадках громадянинові відшкодовуються (повертаються), зокрема заробіток та інші грошові доходи, які він втратив внаслідок незаконних дій.

Згідно із статтею 12 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» розмір відшкодовуваної шкоди, зазначеної, зокрема, в пункті 1 статті 3 цього Закону, залежно від того, який орган провадив слідчі (розшукові) дії чи розглядав справу, у місячний термін з дня звернення громадянина визначають відповідні органи, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратура і суд, про що виносять постанову (ухвалу). У разі незгоди з винесеною постановою (ухвалою) про відшкодування шкоди громадянин відповідно до положень цивільного процесуального законодавства може оскаржити постанову до суду, а ухвалу суду - до суду вищої інстанції в апеляційному порядку.

Пунктами 11 та 12 Положення про застосування Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду» (далі - Положення), згідно з якими для визначення розміру шкоди, переліченої в пунктах 1, 3, 4

статті 3 Закону, громадянин протягом шести місяців після направлення йому повідомлення може звернутися до органів, які закрили провадження у справі.

У місячний термін з дня звернення громадянина один з органів, перелічених в пункті 11 Положення, залежно від того, хто з них здійснював слідчі дії або розглядав справу, витребовує від відповідних державних і громадських організацій всі необхідні документи, що мають значення для визначення розміру завданої шкоди, і виносить передбачену частиною першою статті 12 Закону постанову (ухвалу).

Задовольняючи позов ОСОБА_1 в частині стягнення грошової компенсації матеріальної шкоди у розмірі 27 003 грн 76 коп., суди не надали оцінки тому, що позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження спричиненої йому майнової шкоди, оскільки останній на момент затримання офіційно не працював, податки та обов'язкові платежі не сплачував, соціальну допомогу не отримував. Позивачем не надано доказів на підтвердження його трудової діяльності або довідки з останнього місця роботи, які вказували б на реальний розмір втраченого заробітку, тобто позивачем не надано належних і допустимих доказів на підтвердження спричиненої йому майнової шкоди у вигляді втраченого заробітку.

З огляду на викладене, у ОСОБА_1 відсутнє право на отримання відшкодування втраченого заробітку у зв'язку із відсутністю причинно-наслідкового зв'язку між триманням під вартою та втратою заробітку, оскільки позивач на момент затримання офіційно не працював.

Крім того, судом апеляційної інстанції визначений вищевказаним Положенням порядок відшкодування шкоди залишений поза увагою, що призвело до необґрунтованого задоволення позовних вимог ОСОБА_1 в частині відшкодування майнової шкоди.

Таким чином, суд першої інстанції, з висновком якого погодився суд й апеляційної інстанції, в частині відшкодування майнової шкоди (втраченого заробітку)дійшов передчасного висновку про задоволення позову ОСОБА_1, оскільки визначення розміру грошових доходів, які втратив позивач внаслідок незаконних дій, належить до компетенції інших органів, а не суду, тому у судів попередніх інстанцій не було підстав для відкриття провадження у справі в цій частині, а тому провадження у вказаній справі слід закрити з підстав, передбачених пунктом 1 частини першої статті 205 ЦПК України 2004 року.

Вказаний правовий висновок наведений у постанові Верховного Суду України

від 24 лютого 2016 року у справі № 6-2089цс15.

Відповідно до вимог статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна;

4) у принижені честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Згідно статті 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою статті 1167 ЦК України.

Відповідно до частини шостої статті 4 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду» моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру.

Частиною третьою статті 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду» встановлено, що відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом.

Відповідно до роз'яснень, що містяться у пункті 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (з відповідними змінами), розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань, з урахуванням у кожному конкретному випадку ступеня вини відповідача та інших обставин. Зокрема, враховуються характер і тривалість страждань, стан здоров'я потерпілого, тяжкість завданої травми, наслідки тілесних ушкоджень, істотність вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках.

Змінюючи рішення суду першої інстанції в частині відшкодування моральної шкоди, апеляційний суд виходив із того, що моральна шкода відшкодовується не за час перебування особи під вартою, а за кожен місяць перебування її

під слідством чи судом. Оскільки ОСОБА_1 знаходився під слідством 3 роки і 16 днів мінімальний розмір заробітної плати, як розрахункової величини для визначення посадових окладів та заробітної плати працівників та інших виплат, застосовується у розмірі 1 600 грн, у зв'язку із чим мінімальний розмір відшкодування моральної шкоди становить не 29 840 грн, як визначив суд першої інстанції, а 58 425 грн 81 коп. Тому, обґрунтовано виходячи із засад розумності, виваженості і справедливості, надавши оцінку зібраним у справі доказам, які свідчать про характер, обсяг і тривалість страждань, яких зазнав позивач у справі у зв'язку із затриманням, пред'явленням обвинувачення у скоєнні злочинів щодо яких вину не доведено, тривалої ізоляції від суспільства у зв'язку із знаходженням під вартою та перебуванням під слідством і судом, тяжкості вимушених змін у життєвих стосунках, в стосунках з іншими людьми, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, й інші негативні впливи внаслідок незаконного притягнення як обвинуваченого та перебуванням під вартою, позбавлення позивача можливостей у повному обсязі реалізувати ним свої звички і бажання, стягнув на користь ОСОБА_1 вказану суму на відшкодування моральної шкоди.

Посилання у касаційній скарзі ОСОБА_1 щодо виникнення у нього хвороб внаслідок перебуванням під слідством і судом суд не бере до уваги, оскільки позивачем не надано належних доказів на підтвердження того, що до часу його затримання він раніше не мав захворювань, і що саме порушення кримінальної справи спричинило виникнення у нього проблем зі здоров'ям. Позивачем не надано доказів, що після звільнення та по теперішній час він звертався до лікарів за наданням йому медичної допомоги, проходив певні курси лікування, несе постійні фінансові затрати на лікування, та відновлення свого стану здоров'я.

Доводи касаційних скарг ОСОБА_1 та Державної казначейської служби України висновків судів попередніх інстанцій не спростовують, на законність судових рішень не впливають, а направлені на переоцінку доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

Відповідно до частини другої статті 414 ЦПК України підставою для скасування рішення повністю або частково із закриттям провадження в справі або залишенням позову без розгляду у відповідній частині є порушення правил юрисдикції загальних судів, визначених статтями 19-22 цього Кодексу, є обов'язковою підставою для скасування рішення незалежно від доводів касаційної скарги.

За таких обставин судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій в частині відшкодування майнової шкоди не відповідають вимогам статті 263 ЦПК України та ухвалені з порушення норм процесуального права, що в силу частини другої статті 414 ЦПК України є підставою для їхнього скасування із закриттям провадження в справі. Рішення апеляційного суду в частині відшкодування моральної шкоди ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, тому підлягає залишенню без змін.

Керуючись статтями 400, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу заступник прокурора Одеської області задовольнити.

Касаційні скарги ОСОБА_1 та Державної казначейської служби України задовольнити частково.

Рішення Болградського районного суду Одеської області від 15 лютого

2017 року в незміненій при апеляційному перегляді частині та рішенням Апеляційного суду Одеської області від 16 травня 2017 року в частині стягнення майнової шкоди у розмірі 27 003 грн 76 коп. скасувати.

Провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до ліквідаційної комісії Болградського районного відділу Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Одеській області, ліквідаційної комісії Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Одеській області, прокуратури Одеської області, Міністерства внутрішніх справ України, Державної казначейської служби України про відшкодування майнової шкоди, завданої особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду закрити.

В іншій частині рішення Апеляційного суду Одеської області від 16 травня

2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: О. В. Білоконь

Б.І. Гулько

Є.В. Синельников

С.Ф. Хопта