Яготинський районний суд Київської області
Справа № 382/2094/16-ц
Провадження № 2/382/14/18
РІШЕННЯ

Іменем України

27 червня 2018 року Яготинський районний суд Київської області у складі:

головуючого судді Литвин Л.І.

при секретарі Чемерис С.О.

за участю адвокатів ОСОБА_1, ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Яготин справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5 сільської ради Яготинського району Київської області, с Лозовий Яр Яготинського району Київської області, вул. Шкільна, 34 про скасування рішення сесії сільської ради та скасування свідоцтва про право власності,

Встановив:

Позивач звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4, ОСОБА_5 сільської ради Яготинського району Київської області, про скасування рішення сесії сільської ради та скасування свідоцтва про право власності, в котрому зазначено, що, починаючи з 1996 року та по даний час, він користується земельною ділянкою площею 0,9 га в межах населеного пункту села Лозовий Яр, цільове призначення якої: для ведення особистого селянського господарства. дана земельна ділянка була надана йому на підставі рішення ОСОБА_5 сільської ради народних депутатів від 15.05.1996 року. Кожний рік він сплачував кошти за користування даною земельною ділянкою. Він, починаючи з 1996 року та по даний час відкрито та добросовісно володіє земельною ділянкою та дана обставина була очевидна для третіх осіб, які мали можливість це бачити. Він не перешкоджав стороннім особам отримати будь-яку інформацію про його володіння земельною ділянкою. Восени 2015 року після збору урожаю сільськогосподарських культур він переорав земельну ділянку на зиму для покращення її родючості. Разом з тим, 6 червня 2016 року він здійснював посів кукурудзи, під час якого прибули працівники поліції та представники сільської ради на чолі із ОСОБА_4, який звинуватив його в самовільному захопленні ніби то його земельної ділянки. Як йому стало відомо, в дійсності, земельна ділянка, якою він користувався, була передана відповідачу у власність на підставі рішення ОСОБА_5 сільської ради від 25.09.2016 року та свідоцтва про право власності від 15.10.2015 року. Так, ОСОБА_3 у порядку реалізації свого права щодо безоплатної приватизації земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства у відповідності до ст.ст. 118,119,121 ЗК України мав намір у 2016 році звернутися до ОСОБА_5 сільської ради. Проте, відповідачем ОСОБА_5 сільською радою шляхом прийняття рішення від 4 серпня 2015 року № 441-47-VI "Про надання дозволу ОСОБА_4 на розробку проекту землеустрою" та рішення від 25 вересня 2015 року № 335-45- VI "Про передачу у приватну власність земельної ділянки ОСОБА_4П." було порушено право позивача на безоплатну приватизацію земельної ділянки, якою він користується 20 років. Згідно з положенням ст. 119 ЗК України передача громадянину у власність або в користування земельної ділянки, якою він добросовісно, відкрито і безперервно користується протягом 15 років за відсутністю документів про право на цю земельну ділянку, здійснюється у порядку, встановленому ЗК України. Вважає, що дана земельна ділянка незаконно передана у власність відповідачу, а рішення сесії сільської ради є незаконним та таким, що підлягає до скасування. Просив скасувати рішення сесії ОСОБА_5 сільської ради від 25.09.2016 року за № 341-47-УI, скасувати рішення сесії ОСОБА_5 сільської ради від 25.09.2015року за № 355-45-VI, визнати недійсним та скасувати свідоцтво про право власності на нерухоме майно від 15.10. 2015 року на земельну ділянку площею 2 га, кадастровий номер: :02:033:0001, розташованої в с. Лозовий Яр Яготинського району та призначеної для ведення особистого селянського господарства, виключити запис з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності на вказану земельну ділянку, скасувати запис в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про державну реєстрацію за ОСОБА_4 права власності на вказану земельну ділянку.

З пояснень позивача та з його показів, даних в судовому зсіданні під час допиту в якості свідка вбачається, що з 1996 року до 2015 року він обробляв земельну ділянку розміром 0,90 га, в тому числі: 0,30 га- яка була виділена йому, 0,30 га- яка виділялась його батьку та 0,30 га- якою дозволив користуватися сусід ОСОБА_6 Разом з тим, рішенням ОСОБА_5 сільської ради від 25 вересня 2016 року вказана земельна ділянка була передана у власність відповідачу, чим були порушені його права. За користування земельною ділянкою він регулярно сплачував земельний податок.

Відповідач та його представник позов не визнали, посилаючись на те, що він не обгрунтований та у позивача не було ніяких підстав користуватись земельною ділянкою.

Представник відповідача ОСОБА_5 сільської ради проти позову заперечував, мотивуючи це тим, що ОСОБА_3 у 1996 році виділялась земельна ділянка розміром 0,30 га у тимчасове користування строком на 3 роки для ведення особистого підсобного господарства. З рішення сільської ради вбачається, що останній вже мав у користуванні 0,60 соток га, які були розташовані біля будинку, а тому земельної ділянки розміром 0,90 га останньому ніколи не виділялось.

Перевіривши матеріали справи, заслухавши пояснення сторін, покази свідків, дослідивши докази, суд вважає, що позов до задоволення не підлягає.

В силу ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Відповідно до ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Згідно з положеннями ч. 3 ст. 12 та ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

В силу ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобовязані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч. 2 ст. 14 Конституції України, право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону. Порушення порядку набуття права власності на землю є порушенням публічного порядку та інтересів держави.

Відповідно до ст. 152 Земельного кодексу України, власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю.

Відповідно до ст. 155 Земельного кодексу України у разі видання органом виконавчої влади акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним.

Згідно з ч. 2 ст. 373 ЦК України право власності на землю (земельну ділянку) набувається і здійснюється відповідно до закону, а згідноз ч.2 ст. 328 ЦК України право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Згідно зі ст. 393 Цивільного кодексу України правовий акт органу державної влади, Автономної республіки Крим або органу місцевого самоврядування, який не відповідає законові і порушує права власника, за позовом власника майна визнається судом незаконним і скасовується.

З показів свідка ОСОБА_7 даних в судовому засіданні вбачається, що вона була присутня, коли ОСОБА_3 у неї вдома під час розмови просив голову сільської ради виділити йому земельну ділянку, якою він користується. Проте, сільський голова запевнив позивача в тому, що дане питання вирішити неможливо, в зв"язку з чим позивач звернувся до сільської ради з заявою про виділення йому іншої земельної ділянки. Крім цього, вона підвозила ОСОБА_3 до поля, на котрому розташована земельна ділянка, якою він користувався раніше. Візуально її розмір становив приблизно 1 га. Також вона була свідком, коли сім"я ОСОБА_4 у 2015 році пропонувала ОСОБА_3 обміняти його земельну ділянку на ту, якою вони користуються. Їй відомо зі слів ОСОБА_3, що земельну ділянку він обробляв 20 років.

З показів свідка ОСОБА_8 даних в судовому засіданні вбачається, що за рішенням сільської ради мешканцям села виділили в користування земельні ділянки розміром по 30 соток. Приблизно 10 років трьома з них користувався ОСОБА_3, в тому числі, земельною ділянкою ОСОБА_6, який помер приблизно у 2008 році, та ОСОБА_9

З показів свідка ОСОБА_10 даних в судовому засіданні вбачається, що йому була виділена земельна ділянка на одному полі із земельною ділянкою, переданою у користування ОСОБА_3 Як йому здається, ОСОБА_3М користувався земельною ділянкою розміром 60 соток. Останні два роки він та ОСОБА_3 земельними ділянками не користувалися.

З показів свідка ОСОБА_11 даних в судовому засіданні вбачається, що його земельна ділянка знаходиться на відстані приблизно 300 м від земельної ділянки ОСОБА_3 ОСОБА_3 користувався земельною ділянкою, яка виділялась йому та його батьку до 2014 року, про що йому відомо, оскільки він допомогав завантажувати буряк.

З показів свідка ОСОБА_12 даних в судовому засіданні вбачається, що останні роки до 2015 року ОСОБА_3 земельну ділянку не обробляв та земельна ділянка заросла бур"яном.

З показів свідка ОСОБА_13 даних в судовому засіданні вбачається, що до 2004 року земельною ділянкою користувався батько ОСОБА_3, а потім її став обробляти ОСОБА_3 Земельна ділянка була дуже забруднена, в основному там росли бур"яни.

З показів свідка ОСОБА_14 даних в судовому засіданні вбачається, що він користувався земельною ділянкою ОСОБА_8 до 2014 року. На земельній ділянці ОСОБА_3 постійно росли бур"яни.

З рішення 7 сесії 22 скликання ОСОБА_5 сільської ради від 15.05.1996 року "Про надання земельної ділянки для ведення особистого підсобного господарства в тимчасове користування строком на три роки" (а.с. 12-13, 57-58) вбачається, що на підставі заяви ОСОБА_3 останньому було надано 0,30 га ріллі у тимчасове користування строком на 3 роки для ведення особистого підсобного господарства за рахунок земель запасу. Відомості про виділення земельної ділянки батьку позивача- Одинцю М.К., а також ОСОБА_6 у рішенні відсутні.

З копії квитанцій, наданих позивачем в підтвердженням сплати податку за землю (а.с. 14-21) вбачається, що жодна квитанція не завірена печаткою, шість із них мають позначку про сплату за оренду землі, (квитанції: 2003 р., 2004р., 2000 р., 2003 р., 2001 р., 2002 р.) Причому три квитанції з призначенням платежу оренди землі, видані на ім"я ОСОБА_9. Будь-які відомості, за які земельні ділянки сплачувалась орендна плата, у квитанціях також відсутні.

З рішення ОСОБА_5 сільської ради від 4 серпня 2015 року № 341-47-VI та від 25 вересня 2015 року № 355-48-VI, свідоцтва про право власності, ОСОБА_12 з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність ОСОБА_4, (а.с. 22-25, 50-53) вбачається, що ОСОБА_4 було передано у приватну власність 2 га ріллі для ведення особистого селянського господарства, кадастровий номер: :02:033:000, що знаходиться в с. Лозовий Яр в межах населеного пункту в адміністративних межах ОСОБА_5 сільської ради за рахунок земель комунальної власності для сінокосіння і випасання худоби в межах населеного пункту в адміністративних межах ОСОБА_5 сільської ради.

З довідки ОСОБА_5 сільської ради від 22 травня 2017 року (а.с.81) вбачається, що за померлим ОСОБА_9 на території ОСОБА_5 сільської ради згідно запису земельно-кадастрової книги за № 168 облікувалася земельна ділянка площею 0,85 га, в тому числі: у користуванні площею 0,85 га по вул. Шкільна, 13 в с. Лозовий Яр Яготинського району для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд-0,25 га, для ведення особистого селянського господарства- 0,60 га. Рішенням ОСОБА_5 сільської ради від 25 вересня 2015 року № 358-48-УI ОСОБА_3 надано дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства для передачі її в приватну власність загальною орієнтовною площею 1,91 га, в т.ч. -0,41 га, що розташована по вул. Шкільна, 12 в с. Лозовий Яр за рахунок земель, які знаходилися в його користуванні, 1,50 га- за рахунок земель призначених для сінокосіння та випасів, в межах населеного пункту в адміністративних межах ОСОБА_5 сільської ради.

З заяви ОСОБА_3від 11 вересня 2015 року (а.с.86) вбачається, що ОСОБА_3 звернувся до сесії ОСОБА_5 сільської ради для передачі йому у власність земельної ділянки орієнтовною площею 1,91 га для ведення особистого селянського господарства.

Із схеми розташування земельної ділянки (а.с.89) та схеми розташування земельної ділянки (а.с.51) вбачається, що місце розташування земельних ділянок, що виділялись ОСОБА_4 та ОСОБА_3 не співпадає.

З рішення ОСОБА_5 сільської ради від 25 вересня 2015 року № 358-48-VI (а.с.85) вбачається, що ОСОБА_3 надавався дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства орієнтовною площею 1,91 га, в тому числі 0,41 га- що розташована по вул. Шкільна, 12 за рахунок земель, які знаходилися в його користуванні та 1,5 га- за рахунок земель, призначених для сінокосіння та випасів в межах населеного пункту в адміністративних межах ОСОБА_5 сільської ради.

Таким чином, в судовому засіданні встановлено, що рішенням 7 сесії 22 скликання ОСОБА_5 сільської ради від 15.05.1996 року "Про надання земельної ділянки для ведення особистого підсобного господарства в тимчасове користування строком на три роки" на підставі заяви ОСОБА_3 останньому було надано 0,30 га ріллі у тимчасове користування строком на 3 роки для ведення особистого підсобного господарства за рахунок земель запасу. За вказаним рішенням батьку позивача ОСОБА_9 та ОСОБА_6 земельна ділянка в користування не виділялась. Рішенням ОСОБА_5 сільської ради від 4 серпня 2015 року № 341-47-VI та від 25 вересня 2015 року № 355-48-VI, ОСОБА_4 передано у приватну власність 2 га ріллі для ведення особистого селянського господарства, кадастровий номер: :02:033:000, що знаходиться в с. Лозовий Яр в межах населеного пункту в адміністративних межах ОСОБА_5 сільської ради за рахунок земель комунальної власності для сінокосіння і випасання худоби в межах населеного пункту в адміністративних межах ОСОБА_5 сільської ради. Вказаними рішеннями будь-яких прав позивача не порушено, в зв"язку з чим позов до задоволення не підлягає.

Дійшовши такого висновку, суд приймає до уваги наступне.

Верховний Суд України у своєму листі від 29 жовтня 2008 року № 19-3767/0/8-08 визначив, що норма ст. 119 Земельного кодексу України щодо набуття права власності на земельну ділянку за набувальною давністю може застосовуватися з 1 січня 2017 року відповідно до п.1 розділу IX "Прикінцеві положення" Земельного кодесу України. Таким чином, особа, яка добросовісно, відкрито і безперервно буде користуватися земельною ділянкою понад 15 років та надалі, буде мати право набути її у власність за давністю користування після 1 січня 2017 року на умовах та у порядку, визначеному чинним законодавством України.

Виходячи із загальних принципів дії нормативно-правових актів, набувальна давність не могла виникнути і застосовуватися раніше від свого правового визначення та закріплення у Земельному кодексі України, тобто із 1 січня 2002 року. Саме з цього терміну може застосовуватися давність володіння землею, як підстава виникнення прав на земельну ділянку та прийматися відповідне рішення щодо передачі земельної ділянки у власність чи оренду у зв"язку із набувальною давністю.

Позивач обгрунтовує свої вимоги тим, що він добросовісно, відкрито і безперервно протягом 15 років користувався земельною ділянкою розміром 0,90 га за відсутністю документів про право на цю земельну ділянку та в силу ст. 119 ЗК України має право на передачу земельної ділянки йому у власність.

Разом з тим, на момент звернення позивача з позовом, не минув п"ятнадцятирічний термін з дня набрання чинності Земельного кодексу України від 25 жовтня 2001 року.

Крім цього, у судовому засіданні не здобуто будь-яких допустимих та достатніх доказів стосовно того, що позивач безперервно користувався земельною ділянкою розміром 0,90 га.

Так, з копії наданого суду рішення ОСОБА_5 сільської ради від 15.05.1996 року вбачається, що ОСОБА_3 виділялась земельна ділянка розміром 0,30 га строком на 3 роки. Разом з тим, будь-які допустимі докази стосовно місця розташування земельної ділянки, що виділялась ОСОБА_3, відсутні. Покази свідків ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_8, ОСОБА_14 в цій частині не можуть бути прийняті судом. Вказані свідки давали суперечливі покази стосовно розміру земельної ділянки та місця її розташування, а тому не можуть бути покладені в основу рішення. План земельної ділянки чи інші документи, які можуть достовірно свідчити про місце розташування земельної ділянки, та про те, що воно співпадає з місцем розташування земельної ділянки, виділеної ОСОБА_4, у матеріалах справи відсутні. Також вищезазначені свідки давали суперечливі покази і в тій частині, що ОСОБА_3 постійно користувався земельною ділянкою розміром 0,30 га, що не надає суду можливості дійти однозначного висновку. Так, свідки ОСОБА_10, ОСОБА_12, ОСОБА_11 в судовому засіданні зазначили, що останні роки до 2015 року ОСОБА_3 земельну ділянку не обробляв.

В обгрунтування позову позивач зазначає, що користувався земельними ділянками свого батька та ОСОБА_6 Разом з тим, будь-які докази, що останнім виділялась земельна ділянка у справі також відсутні. Крім цього, з показів свідка ОСОБА_8, на які в обгрунтування своїх вимог посилався позивач, вбачається, що ОСОБА_3 користувався земельними ділянками ОСОБА_9 та ОСОБА_6 після їх смерті. Проте, зі слів позивача, його батько помер 13 років тому, а ОСОБА_6 у 2010 році, що також спростовує його доводи в тій частині, що він користувався земельною ділянкою безперервно протягом 15 років.

Крім цього, суд звертає увагу, що 11 вересня 2015 ОСОБА_3 звернувся до сесії ОСОБА_5 сільської ради з заявою про передачу йому у власність земельної ділянки площею 1,91 га, яка за планом-схемою знаходиться в іншому місці, ніж земельна ділянка, виділена у приватну власність ОСОБА_4

Покази свідка ОСОБА_7 в тій частині, що ОСОБА_3 звертався до сільської ради з заявою про виділення йому земельної ділянки, якою він користувався, суд також відкидає, як непереконливий доказ, оскільки для реалізації свого права на приватизацію земельної ділянки, ОСОБА_3 повинен був звернутися до сільської ради з відповідною заявою.

Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що позов до задоволення не підлягає.

Керуючись ст. ст. 10,12, 79-81, 259, 263-265 ЦПК України, ч. 2 ст. 373, ст. 393 ЦК України, ст.ст. 119,152,155 ЗК України, суд

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5 сільської ради Яготинського району Київської області, с. Лозовий Яр Яготинського району Київської облсті, вул. Шкільна, 34 про скасування рішення сесії сільської ради та скасування свідоцтва про право власності, відмовити.

Повне рішення виготовлено 7 липня 2018 року.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом тридцяти днів з дня його проголошення. У разі оголошення лише вступної та резолютивної частини судового рішення зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Апеляційна скарга на рішення суду першої інстанції подається до Апеляційного суду Київської області через Яготинський районний суд Київської області.

Суддя Литвин Л.І.