Постанова

Іменем України

02 липня 2018 року

м. Київ

справа № 346/577/17

провадження № 61-30527св 18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

УсикаГ. І. (суддя-доповідач), Кузнєцова В. О., Олійник А. С.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - ОСОБА_5,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Апеляційного суду Івано-Франківської області від 06 червня 2017 року у складі колегії суддів: Василишин Л. В., Беркій О. Ю., Максюта І. О.,

ВСТАНОВИВ:

У лютому 2017 року ОСОБА_4 звернулась до суду з позовом до

ОСОБА_5 про позбавлення батьківських прав.

На обгрунтування позовних вимог зазначала, що з 22 листопада 2011року вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_5, який розірвано рішенням Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області

від 12 червня 2013 року. У період перебування у шлюбі у них народилася дочка ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1.

З липня 2012 року сторони фактично припинили шлюбні стосунки та проживають окремо.

Рішенням Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області

від 21 лютого 2013 року з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 стягнуто аліменти на утримання неповнолітньої дитини - ОСОБА_6 у розмірі 1/4 частки з усіх видів його доходів щомісячно до досягнення дитиною повноліття.

Зазначала, що з 2012 року відповідач жодного разу не навідав їх спільну дочку, не спілкується з нею, не бере участі у її вихованні, не цікавиться її здоров'ям, не піклується про фізичний і духовний розвиток, морально та матеріально не підтримує.

Посилаючись на те, що ОСОБА_5 ухиляється від виконання своїх батьківських обов'язків щодо виховання та утримання дочки, просила позбавити його батьківських прав відносно ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1 року.

Рішенням Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області

від 06 квітня 2017 року позов задоволено.

Позбавлено ОСОБА_5 батьківських прав відносно малолітньої дочки ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Судове рішення мотивовано тим, що відповідач не цікавиться духовним і фізичним розвитком дитини, не спілкується з нею, не проявляє до неї батьківської турботи, що свідчить про його ухилення від виконання своїх батьківських обов'язків.

Суд не погодився з висновком Органу опіки та піклування Коломийської районної державної адміністрації Івано-Франківської області від 07 березня

2017 року про недоцільність позбавлення ОСОБА_5 батьківських прав, оскільки у судовому засіданні відповідач зазначив, що вважає доцільним проявляти увагу до дочки коли вона буде навчатись у школі, та з огляду на надуманість його тверджень про створення позивачем перешкод у його спілкуванні з дитиною. Крім того суду вказав на те, що лише після звернення позивача до суду із зазначеним позовом, відповідач звернувся до служби у справах дітей з метою встановлення графіку побачень з дитиною, тоді як протягом останніх п'яти років він не вживав жодних заходів, спрямованих на спілкування з дитиною.

З урахуванням наведеного суд дійшов висновку, що такі дії відповідача є винними та умисними, спрямованими на ухилення від його участі у вихованні дитини.

Рішенням Апеляційного суду Івано-Франківської області від 06 червня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_5 задоволено, рішення Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 06 квітня 2017 року скасовано та увалено нове рішення про відмову у задоволенні позову.

Рішення апеляційного суду мотивовано тим, що суд першої інстанції дійшов передчасного висновку про наявність підстав для задоволення позову, оскільки позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, а позивачем не надано суду переконливих доказів, які б свідчили про свідоме нехтування відповідачами своїми батьківськими обов'язками. Твердження позивача про те, що вона звернулась до суду з позовом, оскільки побоюється за своє життя та життя дитини, так як між нею та відповідачем постійно виникають суперечки, не можуть бути достатньою підставою для позбавлення відповідача батьківських прав. Крім того, суд першої інстанції безпідставно не урахував висновок Органу опіки та піклування Коломийської районної державної адміністрації Івано-Франківської області від 07 березня 2017 року про недоцільність позбавлення відповідача, який складено із урахуванням взаємовідносин між сторонами.

У касаційній скарзі, поданій до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у червні 2017 року, ОСОБА_4 просила скасувати оскаржуване рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що вона ніколи не чинила перешкод відповідачеві у спілкуванні з дитиною. Зустрічі батька з дитиною відбувались не частіше двох разів на рік та тривали не більше 5-15 хвилин, оскільки ОСОБА_5 не хоче брати участь у вихованні своєї дочки, а лише створює вигляд турботливого батька. Лише після звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав, відповідач почав сплачувати аліменти, та звертатись до правоохоронних органів із заявами про те, що вона чинить йому перешкоди у спілкуванні з дитиною, а також до органу опіки та піклування з заявою про визначення днів побачень з дочкою. З квітня місця 2017 року та по день подачі касаційної скарги ОСОБА_5 до дитини не приїздив, не зважаючи на те, що ІНФОРМАЦІЯ_1 року у дочки був День народження. Висновок Органу опіки та піклування Коломийської районної державної адміністрації Івано-Франківської області від 07 березня 2017 року недостатньо обґрунтований і суперечить інтересам дитини. Вихованням, доглядом та утриманням малолітньої дочки опікуються лише вона та її чоловік.

Вважала, що апеляційний суд допустився однобічності та надав перевагу лише поясненням відповідача у справі, залишивши поза увагою інтереси дитини.

У жовтні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від ОСОБА_5 надійшов відзив на касаційну скаргу, у якому він просив касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення апеляційного суду - без змін.

Відзив мотивовано тим, що позивач перешкоджає йому у спілкуванні з дочкою, при цьому стверджує, що він ухиляється від виконання батьківських обов'язків. Зазначав, що вживає всіх можливих заходів, щоб бачити свою дитину та дбати про неї. Позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу, матеріали справи не містять жодних доказів на підтвердження ухилення його від виконання батьківських обов'язків, крім свідчень самої ОСОБА_4

15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України від 03 жовтня 2017 року

№ 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», за яким судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 ЦПК України).

29 травня 2018 року справу передано до Верховного Суду.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України, у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, ЦПК України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Згідно частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частини першої статті 402 ЦПК Україниу суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що рішення суду апеляційної інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Судами установлено, що ОСОБА_4 та ОСОБА_5 є батьками малолітньої ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Рішенням Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області

від 21 лютого 2013 року з ОСОБА_5 на користь

ОСОБА_7 стягнуто аліменти на утримання ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1 року, у розмірі 1/4 частки усіх видів його заробітку щомісячно до досягнення дитиною повноліття.

Заочним рішенням Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 12 червня 2013 року, шлюб між ОСОБА_5 та

ОСОБА_7 розірвано. Малолітня ОСОБА_6проживає з матір'ю ОСОБА_7

20 лютого 2014 року ОСОБА_7 зареєструвала шлюб з ОСОБА_10, прізвище позивача після державної реєстрації шлюбу ОСОБА_7

Відповідно до довідки-розрахунку відділу державної виконавчої служби Івано-Франківського міського управління юстиції від 22 лютого 2017 року № 2856, заборгованість ОСОБА_5 зі сплати аліментів станом на 01 лютого

2017 року, становить 22 983 грн 36 коп., зокрема за: 2014 рік - 4 622 грн 36 коп., за 2015 рік - 10 130 грн 25 коп., за 2016 рік - 6 981 грн 75 коп., за

2017 рік - 1 249 грн 00 коп.

Орган опіки та піклування Коломийської районної державної адміністрації Івано-Франківської області надав висновок від 07 березня 2017 року, яким визнано недоцільним позбавлення батьківських прав ОСОБА_5 відносно малолітньої дитини ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Згідно статті 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року

№ 789-ХІІ (далі - Конвенція про права дитини), яка відповідно до статті 9 Конституції України є складовою національного законодавства України, держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини.

Частиною першою статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Європейський суд з прав людини зауважує, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв'язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам'ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв'язків із сім'єю, крім випадків, коли сім'я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (MAMCHUR v. UKRAINE, № 10383/09, § 100, ЄСПЛ, від 16 липня 2015 року).

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини.

Тлумачення пункту 2 частини першої статті 164 СК України дозволяє зробити висновок, що ухилення від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками.

У пункті 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня

2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» судам роз'яснено, що ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками.

Відповідно до пункту 18 вищевказаної постанови Пленуму Верховного Суду України зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов'язків.

Згідно із статтею 57 ЦПК України 2004 року доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Частиною третьою статті 10, частиною четвертою статті 60 ЦПК України

2004 року, передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції, та ухвалюючи нове рішення про відмову у задоволенні позову, апеляційний суд дійшов обгрунтованого висновку про недоведеність ОСОБА_4 умисного ухилення ОСОБА_5 від виконання обов'язків по вихованню дитини. Обставини, на які вона посилалась не знайшли свого підтвердження. В судовому засіданні вона не заперечувала, що відповідач періодично приходив до дитини, приносив подарунки. Сам по собі факт неприязних стосунків між сторонами у справі, що зумовило відсутність досягнення між батьками компромісу щодо спілкування батька з дитиною, не може бути підставою для позбавлення його батьківських права, а затримка зі сплати аліментів не є достатнім доказом для висновку про умисне ухилення від виконання обов'язків. При цьому, до ОСОБА_5 раніше не застосовувалися попередження про необхідність змінити своє ставлення до виховання дитини. З урахуванням наведеного, апеляційний суд зазначив, що позбавлення батьківських прав допускається лише, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише за наявності вини в діях батьків.

Зважаючи на викладене, касаційний суд дійшов висновку, що апеляційний суд повно та всебічно з'ясував обставини справи, надав належну правову оцінку зібраним у справі доказам, та правильно застосував норми матеріального права, що регулюють спірні правовідносини, а тому оскаржуване рішення є законними та обгрунтованими.

Доводи касаційної скарги не спростовують правильність висновків суду апеляційної інстанції, зводяться до переоцінки доказів, що знаходиться поза межами повноважень Верховного Суду.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Керуючись статтями 400, 401, 415, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_9 залишити без задоволення.

Рішення Апеляційного суду Івано-Франківської області від 06 червня 2017 року залишити без змін.

Постанова є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: Г. І. Усик

В.О. Кузнєцов

А.С. Олійник