Постанова

Іменем України

06 червня 2018 року

м. Київ

справа № 759/17451/16-ц

провадження № 61-27903 св 18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

УсикаГ. І. (суддя-доповідач), Кузнєцова В. О., Олійник А. С.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - Приватне акціонерне товариства Спільне підприємство «Партнер»,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Святошинського районного суду м. Києва від 05 липня 2016 року у складі судді Клименко С. М. та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 16 серпня 2017 року у складі колегії суддів: Стрижеуса А. М., Антоненко Н. О., Шкоріної О. І.,

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2016 року ОСОБА_4 звернулась до суду з позовом до Приватного акціонерного товариства Спільне підприємство «Партнер» (далі - ПрАТ СП «Партнер») про визнання недійсним договору.

На обгрунтування позовних вимог зазначала, що 15 грудня 2005 року між нею та відповідачем укладено договір №742 на експлуатацію та обслуговування, за умовами якого ПрАТ СП «Партнер» взяв на себе зобов'язання щодо зберігання і охорони транспортних засобів власника гаража АДРЕСА_1, який належить їй на праві власності, а вона зобов'язувалась вносити щомісячні внески та експлуатаційні витрати за надані послуги. На момент укладення договору їй на праві власності належав автомобіль «Опель-Астра», реєстраційний номер НОМЕР_1.

У грудні 2008 року вона продала свій автомобіль, і з моменту його продажу інших транспортних засобів в гараж не ставила, однак незважаючи на відсутність охоронного майна, відповідач продовжував стягувати кошти за надані послуги.

У подальшому їй стало відомо, що ПрАТ СП «Партнер» ввів її в оману щодо обставин які мають істотне значення, а саме, що на момент укладення договору ПрАТ СП «Партнер» не мало права користування земельною ділянкою на праві дострокової оренди, що у нього відсутній дозвіл на надання послуг з охорони та обслуговування напівпідземних гаражів (відповідно до видів діяльності підприємства), та ліцензія або дозвіл на здійснення охоронної діяльності.

Посилаючись на наведені обставини, а також на відсутність у неї майна, що підлягало охороні, а відтак відсутності потреби у його зберіганні та охороні, просила визнати недійсним з моменту укладення договір № 742 на експлуатацію та обслуговування, укладений 15 грудня 2005 року між нею та ПрАТ СП «Партнер».

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 05 липня 2017 року у задоволенні позову відмовлено.

Судове рішення мотивовано тим, що позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження того, що при укладенні оспорюваного договору ПрАТ СП «Партнер» ввів її в оману щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, властивостей і якостей речі, які значно знижують цінність або можливе використання за цільовим призначенням, а тому відсутні підстави вважати, що мав місце обман. Встановлено, і зазначене не оспорюється сторонами, що по 2008 рік вони належно виконували умови договору. Доводи ОСОБА_4 щодо відсутності у відповідача ліцензії на провадження господарської діяльності, пов'язаної з охороною не заслуговують на увагу, оскільки необхідність її отримання, ураховуючи вид діяльності відповідача, чинним законодавством не передбачена.

Суд першої інстанції зазначив про безпідставність доводів позивача щодо відсутності в користуванні ПрАТ СП «Партнер» земельної ділянки, на якій розміщений належний позивачеві гараж, оскільки рішенням Київської міської ради від 18 березня 2004 року затверджено проект відведення земельної ділянки для експлуатації та обслуговування напівпідземного гаража на 58 автомобілів по АДРЕСА_1, у довгострокову оренду на 25 років, і відповідач сплачує податок за користування цією земельною ділянкою.

Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 16 серпня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 відхилено, рішення Святошинського районного суду м. Києва

від 05 липня 2017 року залишено без змін.

Залишаючи без змін рішення суду першої інстанції, апеляційний суд виходив із того, що, відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_4, суд першої інстанції на підставі повного, всебічного та об'єктивного дослідження наданих сторонами доказів, яким він надав належну правову оцінку, дійшов правильного висновку про недоведеність її позовних вимог.

У касаційній скарзі, поданій до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у вересні 2017 року, ОСОБА_4 просила скасувати оскаржувані судові рішення та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що суди попередніх інстанцій не урахували, що на момент укладення оспорюваного договору, відповідач не повідомив її про те, що він не має права користування земельною ділянкою на якій розташований гараж, а також, що він не має права займатися таким видом економічної діяльності як охорона та обслуговування господарської діяльності, та не має ліцензії на здійснення такого виду діяльності, чим ввів її в оману. Крім того суди не урахували, що у 2008 році відчужила належний їй на праві власності автомобіль, а відтак відсутні підстави для стягнення коштів на його охорону.

У жовтні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від ПрАТ СП «Партнер» надійшов відзив на касаційну скаргу, у якому воно просило касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін.

Відзив мотивовано тим, що на обов'язок зі сплати щомісячного платежу за експлуатаційні витрати та обслуговування автостоянки не впливає наявність автомобіля у гаражному боксі. З моменту набуття права власності на гаражний бокс ОСОБА_4 набула не тільки права, а й обов'язки щодо його утримання. З 2005 року позивач сплачувала за надані товариством послуги, тобто своїми діями надала згоду на умови, викладені в укладеному між сторонами договорі. Наявність права на користування земельною ділянкою у ПрАТ СП «Партнер» підтверджується розпорядженням Ленінської районної державної адміністрації м. Києва від 29 липня 1996 року № 1041 «Про будівництво напівпідземних гаражів - автостоянок на 35, 36, 37 ділянках в 13-му мікрорайоні житлового масиву «Біличі», договором про інвестиційний підряд від 20 травня 1997 року, актом державної приймальної комісії від 29 травня 1999 року про прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом гаражів на 58 машиномісць на дільниці № 35 ж/м Біличі, а також іншими документами, які підтверджують, що ПрАТ

СП «Партнер» є балансоутримувачем та землекористувачем земельної ділянки по АДРЕСА_1. Діяльність з надання послуг щодо зберігання транспортних засобів на автостоянках не потребує ліцензуванню, товариство здійснює свою діяльність відповідно до класифікатора видів діяльності - код КВЕД 96.09, який і передбачає послуги з паркування автомобілів. Доказів на підтвердження введення в оману позивача щодо істотних умов укладеного між сторонами договору, позивач не надала.

15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України від 03 жовтня 2017 року

№ 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», за яким судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 ЦПК України).

22 травня 2018 року справу передано до Верховного Суду.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України, у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, ЦПК України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Згідно частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частини першої статті 402 ЦПК Україниу суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що рішення судів першої та апеляційної інстанцій ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до свідоцтва про право власності від 28 березня 2006 року ОСОБА_4 на праві приватної власності належить гаражний бокс № 39, площею 40,20 кв.м, який розташований у напівпідземному гаражі по

АДРЕСА_1

15 грудня 2005 року сторони уклали договір № 742 на експлуатацію та обслуговування, відповідно до п. 2.3 якого СП «Партнер» взяв на себе обов'язки зі зберігання і охорони транспортного засобу, а власник зобов'язувався вчасно вносити щомісячні внески за охорону автомобіля та на експлуатаційні витрати на основі щомісячних розрахунків з урахуванням змін в нормативній та законодавчій базі, яка регулює правовідносини в оплаті праці, електроенергії, ставок орендної плати за користування земельною ділянкою, росту цін на матеріали та ремонт, у тому числі при проведенні державою індексації доходів населення, інших заходів, що впливають на зміну вартості експлуатаційних витрат та на утримання охорони.

Відповідно до частини 2 статті 977 ЦК України за договором зберігання транспортних засобів в боксах та гаражах, на спеціальних стоянках зберігач зобов'зується не допускати проникнення в них сторонніх осіб і видати транспортний засіб за першою вимогою поклажодавця Договір зберігання транспортного засобу поширюється також на відносини між гаражно-будівельним чи гаражним кооперативом та їх членами, якщо інше не встановлено законом або статутом кооперативу.

Частиною першою статті 628 ЦК України визначено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Як на підставу заявлених позовних вимог, ОСОБА_4 посилалась на ведення її в оману щодо істотних обставин, що на її думку, є підставою для визнання договору недійсним.

Частиною першою статті 230 ЦК України передбачено, що якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша стаття 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

За змістом зазначеної норми закону правочин може бути визнаний таким, що вчинений під впливом обману, у випадку навмисного цілеспрямованого введення іншої сторони в оману стосовно фактів, які впливають на укладення правочину. Ознакою обману є умисел. Установлення у недобросовісної сторони умислу ввести в оману другу сторону, щоб спонукати її до укладення правочину, є обов'язковою умовою кваліфікації недійсності правочину за статтею 230 ЦК України.

Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Стороні, яка діяла під впливом обману, необхідно довести: обставини, які не відповідають дійсності, але які є істотними для вчиненого нею правочину; їх наявність не відповідає її волі перебувати у відносинах, породжених правочином; невідповідність обставин дійсності викликана умисними діями другої сторони правочину.

Крім іншого, має значення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб'єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду.

За змістом частини 2 статті 10 та частини 1 статті 60 ЦПК України 2004 року обов'язок доказування і подання доказів покладається на кожну із сторін.

Суд першої інстанції повно та всесторонньо перевірив доводи позивача щодо введення її оману відповідачем при укладенні оспорюваного договору, зокрема щодо неповідомлення її про відсутність у ПрАТ СП «Партнер» права користування земельної ділянки на якій розташований її гараж на умовах довгострокової оренди, відсутності дозволу на надання послуг з охорони та обслуговування гаражів, та відсутності ліцензії на здійснення охоронної діяльності, правильно встановив обставини справи, застосував норми матеріального права, що регулюють спірні правовідносини, та з урахуванням наданих сторонами доказів, яким він надав належну оцінку, дійшов висновку про недоведеність ОСОБА_4 її позовних вимог, з яким за відсутності доказів, які б спростовували правильність висновків суду першої інстанції, обгрунтовано погодився апеляційний суд.

Перевіряючи доводи касаційної скарги ОСОБА_4 щодо неповного з'ясування судами попередніх інстанцій обставин, що мають істотне значення для справи та неправильного застосування норм матеріального права, колегія суддів ураховує наступне.

Щодо доводів касаційної скарги про відсутність у ПрАТ СП «Партнер» права користування земельної ділянки, на якій розташовано гараж позивача.

Судами встановлено, що рішенням Київської міської ради від 18 березня

2004 року № 125/1335 земельна ділянка площею 0,40 га, передана в довгострокову оренду на 25 років спільному підприємству «Партнер» для експлуатації та обслуговування напівпідземних гаражів для зберігання особистих транспортних засобів громадян на 58 автомобілів по

АДРЕСА_1.

Щодо доводів касаційної скарги про не урахування судами попередніх інстанцій відсутності у ПрАТ СП «Партнер» ліцензії на здійснення охоронної діяльності та дозволу на надання охорони та обслуговування гаражів.

Статтями 2 та 9 Закону України «Про ліцензування певних видів господарської діяльності» встановлено перелік видів господарської діяльності, що підлягають ліцензуванню.

Згідно із пунктом 43 статті 9 цього Закону ліцензуванню підлягає надання послуг, пов'язаних з охороною державної та іншої власності, надання послуг з охорони громадян.

Ліцензійні умови провадження господарської діяльності з надання послуг, пов'язаних з охороною державної та іншої власності, надання послуг з охорони громадян затверджено наказом Міністерства внутрішніх справ України від 01 грудня 2009 N 505, який зареєстровано в Міністерстві юстиції України 25 грудня 2009 року за N 1248/17264.

Згідно пункту 1.3 зазначених Ліцензійних умов охорона майна - це діяльність суб'єктів охоронної діяльності з організації та практичного здійснення на підставі цивільно-правових договорів, заходів спрямованих на забезпечення схоронності, цілісності визначеного володільцем майна, належних йому будівель, споруд, іншого рухомого та нерухомого майна з метою відвернення та/або недопущення безпосередніх посягань на майно, припинення не санкціонованого володільцем доступу до нього для збереження його фізичного стану і забезпечення здійснення володільцем цього майна всіх належних йому повноважень щодо нього.

Діяльність зі зберігання транспортних засобів на автостоянках регламентується Правилами зберігання транспортних засобів на автостоянках, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 22 січня 1996 N 115 «Про затвердження Правил зберігання транспортних засобів на автостоянках».

Ці Правила регламентують організацію та порядок надання послуг щодо зберігання транспортних засобів (автомобілів, автобусів, мотоциклів, моторолерів, мотоколясок, мопедів, причепів), що належать громадянам, а також транзитних транспортних засобів, що здійснюють міжнародні та міжміські перевезення, і поширюються на всі автостоянки (крім автостоянок - гаражних кооперативів), що охороняються, незалежно від форм власності, які є суб'єктами господарської діяльності, чи належать цим суб'єктам.

Пунктом 2.1 договору на експлуатацію та обслуговування від 15 грудня

2005 року визначено, що власник зберігає автомобіль у відповідності до «Правил зберігання транспортних засобів на автостоянках», затверджених Кабінетом Міністрів України.

Ураховуючи зазначене, ПрАТ СП «Партнер», як суб'єкт господарювання, здійснює діяльність з надання послуг із зберігання автотранспортних засобів відповідно до зазначених нормативно-правових актів, що не передбачають імперативного обов'язку отримання ліцензії та спеціального дозволу.

Таким чином, доводи касаційної скарги про незаконність ведення господарської діяльності відповідача та введення цим в оману ОСОБА_4 при укладенні договору на експлуатацію та обслуговування не заслуговують на увагу, оскільки спростовуються встановленими судами обставинами, та зводяться до переоцінки доказів, що знаходиться поза межами повноважень Верховного Суду.

Ураховуючи наведене, Верховний Суд вважає, що оскаржувані судові рішення є законними та обгрунтованими. Доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують, а тому вона не підлягає задоволенню.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Святошинського районного суд м. Києва від 05 липня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 16 серпня 2017 року залишити без змін.

Постанова є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: Г. І. Усик

В.О. Кузнєцов

А.С. Олійник