Постанова

Іменем України

25 червня 2018 року

м. Київ

справа № 466/3838/15-ц

провадження № 61-7533св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Антоненко Н.О. (суддя-доповідач), Журавель В. І., Крата В. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідачі - Брюховицька селищна рада м. Львова, ОСОБА_5, відділ Держгеокадастру у м. Львові Львівської області,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_6 на рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 30 червня 2017 року у складі судді Кавацюка В. І., та на рішення апеляційного суду Львівської області від 24 жовтня 2017 року у складі суддів: Павлишина О. Ф., Мікуш Ю. Р., Приколоти Т. І.,

ВСТАНОВИВ :

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідні положення ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У травні 2015 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до Брюховицької селищної ради м. Львова, ОСОБА_5, відділу Держгеокадастру у м. Львові Львівської області про визнання недійсним та скасування рішення виконавчого комітету Брюховицької селищної ради м. Львова від 21 грудня 2000 року № 494 про передачу у приватну власність відповідача земельної ділянки, визнання недійсним, скасування державного акту про право приватної власності на землю та його державної реєстрації. Посилаючись на те, що Брюховицька селищна рада м. Львова надала у приватну власність ОСОБА_5 частину дороги та проїзду по АДРЕСА_1, що межує з його земельною ділянкою, і внаслідок чого він позбавлений можливості виїзду, виходу зі своєї земельної ділянки, просив суд визнати недійсним та скасувати рішення виконавчого комітету Брюховицької селищної ради м. Львова від 21 грудня 2000 року № 494 про надання ОСОБА_5 земельної ділянки площею 0,1355 га у АДРЕСА_1, визнати недійсним та скасувати державний акт про право приватної власності на землю від 12 березня 2001 року, виданий ОСОБА_5 на зазначену земельну ділянку, і скасувати його державну реєстрацію та про зобов'язання до вчинення дій.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 30 червня 2017 року позовні вимоги ОСОБА_4 задоволено, визнано недійсним та скасовано рішення виконавчого комітету Брюховицької селищної ради від 21 грудня 2000 року «Про передачу у приватну власність гр. ОСОБА_5 земельної ділянки по АДРЕСА_1», визнано недійсним та скасовано державний акт про право приватної власності на землю серії НОМЕР_1 від 12 березня 2001 року на ім'я ОСОБА_5 на земельну ділянку площею 0,1355 га у АДРЕСА_1 для обслуговування жилого будинку та господарських споруд та його державну реєстрацію, зобов'язано ОСОБА_5 та Брюховицьку селищну раду демонтувати огорожу земельної ділянки ОСОБА_5 на ділянці дороги та проїзду АДРЕСА_1, яка згідно державного акту про право приватної власності на землю відповідає літерам від Г до Д, стягнуто з Брюховицької селищної ради та ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 по 121,80 грн з кожного витрат по оплаті судового збору.

Рішення суду першої інстанції мотивовано наявністю передбачених законом підстав для задоволення позовних вимог, оскільки при передачі земельної ділянки у власність відповідача встановлено порушення вимог закону та прав позивача.

Ухвалою апеляційного суду Львівської області від 24 жовтня 2017 року рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 30 червня 2017 року залишено без змін.

Ухвала апеляційного суду мотивована тим, що суд першої інстанції при розгляді справи не допустив неправильного застосування норм матеріального права та порушень норм процесуального права.

У листопаді 2017 року ОСОБА_5 звернулася до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ із касаційною скаргою на рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 30 червня 2017 року та на ухвалу апеляційного суду Львівської області від 24 жовтня 2017 року, в якій просить скасувати судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій про задоволення позовних вимог, мотивуючи тим, що вони ухвалені з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права.

09 лютого 2018 року касаційну скаргу ОСОБА_5 на оскаржувані судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій передано до Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 26 лютого 2018 рокувідкрито касаційне провадження у даній справі та витребувано із Шевченківського районного суду м. Львова зазначену справу.

13 березня 2018 року зазначена справа надійшла до Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду.

26 березня 2018 року до Верховного Суду надійшов відзив ОСОБА_4 на касаційну скаргу ОСОБА_5 на рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 30 червня 2017 року та на ухвалу апеляційного суду Львівської області від 24 жовтня 2017 року, який мотивований тим, що рішення суду першої та апеляційної інстанцій є законні, обґрунтовані, оскільки ухвалені з дотриманням матеріального та процесуального права. Доводи касаційної скарги ОСОБА_5 є безпідставними та необґрунтованими.

Згідно із положеннями частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Суди встановили, що на підставі свідоцтва про право на спадщину від 05 вересня 2008 року після смерті батька ОСОБА_4 є власником земельної ділянки площею 1038 кв. м по АДРЕСА_2. Зазначена земельна ділянка належала батьку за його життя на підставі державного акту на право приватної власності на

землю, виданого Брюховицькою селищною радою народних депутатів від 18 травня 1995 року. Згідно викопіювання з генплану земельна ділянка межує із землями загального користування смт. Брюховичі м. Львова.

Рішенням виконавчого комітету Брюховицької селищної ради м. Львова від 21 грудня 2000 року передано у власність ОСОБА_5 земельну ділянку по АДРЕСА_1 загальною площею 0,1355 га для обслуговування житлового будинку за умови забезпечення нею виготовлення технічної документації, встановлення зовнішніх меж землекористування для видачі державного акту про право приватної власності.

Умови, визначені рішенням виконавчого комітету Брюховицької селищної ради м. Львова від 21 грудня 2000 року з виготовлення технічної документації, встановлення зовнішніх меж землекористування ОСОБА_5 не виконала, технічну документацію не виготовила.

Незважаючи на це, Брюховицька селищна рада 12 березня 2001 року видала ОСОБА_5, державний акт про право приватної власності на землю на зазначену земельну ділянку.

05 травня 2016 року комісія Брюховицької селищної ради м. Львова встановила, що земельна ділянка, яка належить ОСОБА_5, повністю перекриває доступ до земельної ділянки ОСОБА_4 по АДРЕСА_1, проходу чи проїзду вздовж земельних ділянок немає, територія перегороджена огорожею.

Відсутність доступу до земельної ділянки ОСОБА_4 порушує його права.

Частина земельної ділянки, яка віднесена до земель загального користування й призначена для проїзду між земельними ділянками позивача та відповідача передана у власність ОСОБА_5

ОСОБА_5 належних і допустимих доказів на спростування установлених судом обставин не надала.

Виходячи з установлених обставини, суди першої та апеляційної інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_4

Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що судами першої та апеляційної інстанцій при розгляді даної справи неправильно застосовані норми матеріального права чи порушені норми процесуального права, оскільки ґрунтуються на переоцінці доказів, які були досліджені та оцінені

судами з додержанням норм процесуального права, що виходять за межі компетенції касаційного суду.

Інші доводи касаційної скарги не містять у собі посилань на обставини чи докази, якими спростовуються встановлені судом обставини.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

За таких обставин, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані рішення судів першої та апеляційної інстанцій - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ :

Касаційну скаргу ОСОБА_5 залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 30 червня 2017 року та ухвалу апеляційного суду Львівської області від 24 жовтня 2017 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді: Н. О. Антоненко

В. І. Журавель

В. І. Крат