Справа № 133/2376/17
Провадження № 22-ц/772/1392/2018
Головуючий у суді 1-ї інстанції Воронюк В. А.
Доповідач:Ковальчук О. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 липня 2018 рокуСправа № 133/2376/17м. Вінниця

Апеляційний суд Вінницької області в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Ковальчука О.В.,

суддів: Якименко М.М., Денишенко Т.О.

за участю секретаря Куленко О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про усунення перешкод у користуванні нерухомим майном, вселення, відшкодування моральної шкоди,

за апеляційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Козятинського міськрайонного суду Вінницької області, ухвалене у цій справі 24 квітня 2018 року у м. Козятині під головуванням судді цього суду Воронюк В.А., зі складанням повного тексту рішення 30 квітня 2018 року,

В С Т А Н О В И В:

У листопаді 2017 року ОСОБА_3 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_4 про усунення перешкод у користуванні нерухомим майном, вселення, відшкодування моральної шкоди, обґрунтовуючи його тим, що з 19 жовтня 1982 року вона з ОСОБА_5 перебували у зареєстрованому шлюбі та проживали у м. Донецьк, де у них була чотирьохкімнатна квартира, дача, машина, гараж. У 2008 році вони це майно продали та переїхати до м. Козятин Вінницької області.

У 2008 році, на підставі договору купівлі-продажу, оформленого на ім'я чоловіка, за письмовою згодою позивача, як дружини, вони придбали трьохкімнатну квартиру АДРЕСА_1 та ще одну трьохкімнатну квартиру АДРЕСА_2, оформивши її на ім'я ОСОБА_3, в яку вони з чоловіком заселилися.

Іншу квартиру (АДРЕСА_1) позивач та її чоловік вирішили надати для проживання сім'ї ОСОБА_4 (племінниці позивача - ОСОБА_6 та її чоловіку ОСОБА_4). У 2014 році ОСОБА_5 на 1/2 частку цієї квартири склав заповіт на відповідача ОСОБА_4

04 жовтня 2013 року шлюб між ОСОБА_6 та ОСОБА_4 було розірвано, ОСОБА_6 із займаної квартири разом із дітьми переїхала проживати до своєї матері, а її колишній чоловік залишився проживати у цій квартирі.

ІНФОРМАЦІЯ_1 чоловік позивача ОСОБА_3 помер. Після його смерті відповідач, як спадкоємець за заповітом, а вона та двоє синів чоловіка від його першого шлюбу, як спадкоємці за законом, звернулись із заявами про прийняття спадщини до Козятинської державної нотаріальної контори Вінницької області. Нотаріус роз'яснив ОСОБА_3 про її право на обов'язкову частку у спадщині, але остання відмовилась від неї на користь ОСОБА_4

Приблизно в той же період, ОСОБА_4, перебуваючи у квартирі позивача, у присутності своїх батьків, отримав від неї 4 000 доларів США для придбання легкового автомобіля, так-як у своєму віці сама вона не могла їздити на авторинок. Придбавши за ці гроші автомобіль, відповідач пообіцяв ОСОБА_3, що за першої ж її вимоги реєстрацію права власності на машину переоформить на неї.

У червні 2016 року, відповідач прийшов до ОСОБА_3 та попросив, щоб вона передала йому правовстановлюючі документи та технічну документацію на вказану квартиру № 175, мотивуючи необхідністю пред'явити їх нотаріусу. Ці документи позивач йому надала.

Після того, як ОСОБА_3 попросила повернути їй документи та переоформити на неї реєстрацію автомобіля, ОСОБА_4 відповів відмовою та зауважив, що документи вона більше не побачить, а машину отримує тільки за рішенням суду, у зв'язку з чим вона у червні 2016 року звернулась до суду за захистом своїх прав, які вважала порушеними.

Рішенням Козятинського міськрайонного суду Вінницької області від 14 червня 2017 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду від 18 жовтня 2017 року, задоволено позов ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання квартири об'єктом права спільної сумісної власності подружжя та визнання права власності на ? частину квартири. Зокрема, вказану квартиру АДРЕСА_1 визнано об'єктом права спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_5 і ОСОБА_3 та визнано за ОСОБА_3 право власності на ? частку цієї квартири.

Незважаючи, що ОСОБА_3 є власником ? частки квартири, відповідач чинить їй перешкоди у вселенні до цієї квартири: перешкоджав користуватись кімнатами, у подальшому на вхідних дверях встановив нові замки і не надає ключі від них, добровільно позивача до квартири не допускає.

Позивач зазначила, що такими діями відповідача їй завдано моральну шкоду, оскільки вона не може користуватись належним їй майном, змушена звертатись до правоохоронних органів та суду за захистом своїх прав, що призвело по зміни її звичного способу життя та погіршення стану здоров'я.

Пославшись на викладене, ОСОБА_3 просила суд усунути перешкоди у користуванні належним їй майном, зокрема вказаною квартирою, вселити її у цю квартиру, зобов'язати відповідача не чинити їй перешкоди у користуванні квартирою та стягнути з нього на її користь моральну шкоду у розмірі 50 000 грн.

Рішенням Козятинського міськрайонного суду Вінницької області від 24 квітня 2018 року позов задоволено частково, зокрема, вирішено усунути перешкоди у користуванні належною ОСОБА_3 квартирою та вселено її в цю квартиру, в іншій частині вимог відмовлено, вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Фактично не погодившись із ухваленим рішенням у частині задоволених вимог, відповідач, посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, в апеляційній скарзі просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким у задоволенні пред'явлених до нього позовних вимог відмовити.

У частині щодо відмови у задоволенні позовних вимог рішення ніким не оскаржується, а тому відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України у цій частині апеляційним судом не перевіряється щодо його законності та обґрунтованості.

Відповідно до п. 3 Розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів», Указу Президента України № 452/2017 «Про ліквідацію апеляційних судів та утворення апеляційних судів в апеляційних округах» Апеляційний суд Вінницької області діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Вінницького апеляційного суду в апеляційному окрузі, що включає Вінницьку область, з місцезнаходженням у м. Вінниці.

Колегія суддів відповідно до вимог ст. 367 ЦПК України, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з таких підстав.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Згідно з положеннями ст. ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом (ч. 4 ст. 82 ЦПК України).

Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Частиною 1 ст. 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно зі ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є визнання права.

Відповідно до ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд (ч. 1 ст. 317, ч. 1 ст. 319 ЦК України).

Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений ого права чи обмежений у його здійсненні (ч. 1 ст. 321 ЦК України).

Згідно з положеннями ст. ст. 379, 382 ЦК України квартира є об'єктом права власності.

Власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва (ч. 1 ст. 383 ЦК України).

Статтею 391 ЦК України передбачено. Що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Відповідно до ст. ст. 150, 155 ЖК УРСР громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Жилі будинки (квартири), що є у приватній власності громадян, не може бути в них вилучено, власника не може бути позбавлено права користування жилим будинком (квартирою), крім передбачених законом випадків.

Судом встановлено та за матеріалів справи вбачається, що згідно зі свідоцтвом про укладення шлюбу серії НОМЕР_1 19 жовтня 1982 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_5 зареєстровано шлюб.

У період перебування у шлюбі, ОСОБА_5, 17 листопада 2008 року, на підставі укладеного з ОСОБА_7 договору купівлі-продажу, придбано квартиру АДРЕСА_1. Реєстрацію права власності на квартиру здійснено за ОСОБА_5

16 січня 2014 року ОСОБА_5 складено заповіт, згідно якого він вказану квартиру заповів ОСОБА_4 (а.с. 36-37).

Рішенням 36 сесії 6 скликання Козятинської міської ради Вінницької області від 23 лютого 2014 року № 1039-VI АДРЕСА_1 перейменовано на «АДРЕСА_1».

Відповідно до свідоцтва про смерть серії НОМЕР_2 ОСОБА_5 помер ІНФОРМАЦІЯ_1.

03 квітня 2015 року ОСОБА_4 звернувся до Козятинської державної нотаріальної кантори із заявою про прийняття спадщини за заповітом, одночасно повідомивши, що дружина померлого ОСОБА_3 має право на обов'язкову частку у спадковому майні.

01 квітня 2015 року ОСОБА_3 звернулась до цієї ж нотаріальної контори із заявою, якою повідомила, що їй відомий зміст вказаного заповіту, роз'яснено положення ст. 1241 ЦК України та зміст ст. 60 СК України, і вона за своєю волею відмовляється від спадщини та одержання обов'язкової частки у ній. Своєю заявою ОСОБА_3 відмовилася як від обов'язкової частки у спадковому майні, так і від спадщини після смерті чоловіка взагалі. Заяву про відмову від спадщини вона у встановлений законом строк не відізвала.

Наведені обставини встановлено рішенням Козятинського міськрайонного суду Вінницької області від 14 червня 2017 року, ухваленим у цивільній справі № 133/1289/16-ц та залишеним без змін ухвалою апеляційного суду від 18 жовтня 2017 року, тому в силу положень ч. 4 ст. 82 ЦПК України вони не доказуються при апеляційному перегляді цієї справи.

Цим судовим рішенням, яке 18 жовтня 2017 року набуло законної сили, задоволено позов ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання зазначеної квартири об'єктом права спільної сумісної власності подружжя та визнання права власності на ? частину квартири. Зокрема, квартиру АДРЕСА_1 визнано об'єктом права спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_5 і ОСОБА_3 та визнано за ОСОБА_3 право власності на ? частку цієї квартири (а.с. 47-52).

Незважаючи на визнання за ОСОБА_3 права власності на ? частину квартири, ОСОБА_4 цього її права не визнає та чинить перешкоди у користуванні нею цим нерухомим майном, що підтверджується наданими відповідачем у суді першої інстанції поясненнями, а також матеріалами справи про адміністративне правопорушення відносно нього (а.с. 53-58).

Відповідно до постанови № 1 від 24 січня 2018 року адміністративною комісією при виконавчому комітеті Козятинської міської ради ОСОБА_4 притягнуто до адміністративної відповідальності за ст. 186 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у виді попередження, оскільки 24 листопада 2017 року близько 10 год. у АДРЕСА_1 він, будучи співвласником квартири, в якій проживає, не надав доступу до помешкання другому співвласнику гр. ОСОБА_3, чим вчинив самоуправство (а.с. 54).

Копію цієї постанови ОСОБА_4 отримав 24 січня 2018 року, що вбачається з проставленої у цій постанові відмітки, відомості про оскарження ним постанови у матеріалах справи відсутні.

Встановивши вказані обставини, зокрема факт порушення відповідачем реалізації ОСОБА_3 її права власності на нерухоме майно, керуючись наведеними нормами матеріального права, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для задоволення її вимог про усунення перешкод у користуванні квартирою, зобов'язання відповідача не чинити ці перешкоди та вселення її у квартиру.

Не погодившись з оскаржуваним рішенням у частині задоволених вимог, відповідач в апеляційній скарзі як на підставу незаконності цього рішення послався на те, що фактично ОСОБА_3 не можна вважати власником ? зазначеної квартири, оскільки, хоча її право на це і визнано вказаним вище рішенням, однак вона його не зареєструвала у визначеному законом порядку.

Апеляційний суд ці доводи скарги відхиляє, оскільки вони зводяться до індивідуального, звуженого та неправильного тлумачення ОСОБА_4 норм матеріального права з огляду на таке.

Право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації (ч. 1 ст. 182 ЦК України).

Згідно з положеннями ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Згідно з п. 9 ч. 1 ст. 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація права власності та інших речових прав, крім державної реєстрації права власності на об'єкт незавершеного будівництва, проводиться на підставі, окрім інших випадків, рішення суду, що набрало законної сили, щодо права власності та інших речових прав на нерухоме майно.

Пунктом 9 ч. 2 ст. 129 Конституції України до основних засад судочинства віднесено обов'язковість рішень суду.

Відповідно до ч. 1 ст. 18 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов'язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Тобто, однією з підстав набуття права власності на нерухому річ може бути рішення суду, на підставі якого в подальшому проводиться державна реєстрація. Натомість, те, що ОСОБА_3, як стверджує відповідач, не зареєструвала свої права на вказану квартиру у державному реєстрі, не позбавляє її права користування та володіння цим майном, власником якого вона вже є за рішенням суду, яке набуло законної сили.

Положення ст. 331 ЦК України, на які посилається скаржник обґрунтовуючи свої доводи, стосуються виключно набуття права власності на новостворене майно та об'єкти незавершеного будівництва, тому у даному випадку не підлягають застосуванню, оскільки зазначена вище квартира не є таким нерухомим майном.

Посилання апелянта на оскарження ним до суду касаційної інстанції вказаних вище судових рішень, як на підставу незаконності оскаржуваного ним рішення, також не знайшли свого підтвердження, оскільки оскарження рішення, яке набуло законної сили після його перегляду в апеляційному порядку, не зупиняє його дії.

Оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують та не дають підстав для висновку про незаконність чи необґрунтованість оскаржуваного рішення, тому відповідно до положень ст. 375 ЦПК України апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 374, 375, 382 - 384, 389 ЦПК України, колегія суддів,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення, рішення Козятинського міськрайонного суду Вінницької області від 24 квітня 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили із дня її прийняття.

Касаційна скарга на постанову може бути подана до Верховного Суду протягом тридцяти днів із дня складання повного тексту постанови.

Головуючий О.В. Ковальчук

Судді : М.М. Якименко

Т.О. Денишенко

Повний текст постанови виготовлено 11 липня 2018 року.