Постанова

Іменем України

13 червня 2018 року

м. Київ

справа № 265/3546/13-ц

провадження № 61-9178св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А.,

суддів: Олійник А. С., Погрібного С. О.,

Ступак О. В. (суддя-доповідач), Усика Г. І.

учасники справи:

позивач - Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»,

відповідач - ОСОБА_3,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Орджонікідзевського районного суду

м. Маріуполя Донецької області від 23 грудня 2014 року у складі судді

ОСОБА_4 та ухвалу Апеляційного суду Донецької області від 07 липня

2016 року у складі суддів: Лоленко А. В., Зайцевої С. А., Кочегарової Л. М.,

ВСТАНОВИВ:

У травні 2013 року Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позовна заява мотивована тим, що 26 серпня 2005 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та відповідачем ОСОБА_3 укладений кредитний договір б/н, за умовами якого останньому надано кредит у розмірі 5 000,00 грн зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 48,00 % на рік, нарахованих на суму залишку заборгованості за кредитом. Відповідач своїх зобов'язань згідно із умовами кредитного договору не виконав, у результаті чого станом на 29 березня 2013 року утворилась заборгованість у сумі 22 050,35 грн.

Посилаючись на вказані обставини, ПАТ КБ «ПриватБанк» просило стягнути з відповідача на свою користь вищезазначену заборгованість та понесені судові витрати.

Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Маріуполя Донецької області

від 23 грудня 2014 року позов задоволено. Стягнуто зі ОСОБА_3 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за договором кредиту від 26 серпня 2005 року б/н у розмірі 22 050,35 грн. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Суд першої інстанції мотивував своє рішення тим, що ОСОБА_5 належним чином свої зобов'язання за умовами договору не виконав, тому утворилась заборгованість, яка підлягає стягненню з відповідача на користь позивача в повному обсязі.

Рішенням Апеляційного суду Донецької області від 07 жовтня 2015 року апеляційну скаргу ОСОБА_3 задоволено частково. Рішення Орджонікідзевського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 23 грудня 2014 року в частині стягнення заборгованості за кредитним договором змінено і викладено у такій редакції. Стягнуто зі ОСОБА_3 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором у розмірі 13 368,41 грн, яка складається із: заборгованості за кредитом у розмірі 6 180,00 грн, заборгованості за простроченими процентами станом на 29 березня 2013 року у сумі 7 188,41 грн. Рішення в частині стягнення штрафів скасовано та ухвалено в цій частині нове рішення, яким у задоволенні позову відмовлено. В решті рішення суду залишено без змін.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 06 квітня 2016 року касаційні скарги ОСОБА_3 та ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволено частково. Рішення апеляційного суду Донецької області від 07 жовтня 2015 року скасовано, справу передано на новий апеляційний розгляд.

Ухвалою Апеляційного суду Донецької області від 07 липня 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилено. Рішення Орджонікідзевського районного суду

м. Маріуполя Донецької області від 23 грудня 2014 року залишено без змін.

Постановляючи ухвалу про відхилення апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції погодився з висновками суду першої інстанції, який всебічно та повно з'ясував дійсні обставини справи, перевірив доводи та заперечення сторін, дослідив надані сторонами докази та ухвалив законне і обґрунтоване рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

У серпні 2016 року ОСОБА_3 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу на рішення Орджонікідзевського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 23 грудня 2014 року та ухвалу Апеляційного суду Донецької області від 07 липня 2016 року, в якій просить скасувати оскаржувані судові рішення та справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції та змінити підсудність, обґрунтовуючи свої вимоги порушенням судами першої і апеляційної інстанцій норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що суд належним чином не дослідив Умови і Правила надання банківських послуг та договір кредитування, які особисто ним не підписані, належних і допустимих доказів, які б спростували його пояснення, позивачем не надано. Крім того, суд не дослідив, чи має відповідач заборгованість станом на дату ухвалення рішення та в якій сумі.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 22 грудня 2016 року відкрито касаційне провадження в указаній справі, а ухвалою від 08 листопада 2017 року зазначену справу призначено до судового розгляду.

15 грудня 2017 року набув чинності Закон України від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», за яким судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 ЦПК України).

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У лютому 2018 року Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ вказану цивільну справу передано Верховному Суду.

Станом на час розгляду вказаної справи у Верховному Суді від інших учасників справи не надходило відзивів на касаційну скаргу ОСОБА_3

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Згідно з частиною першою статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін з огляду на таке.

Судом встановлено, що 26 серпня 2005 року відповідач підписав анкету-заяву про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг у ПАТ КБ «ПриватБанк», відповідно до якої відповідач погодився з тим, що ця заява разом з Умовами та правилами надання банківських послуг, а також тарифами складають між ним та банком договір про надання банківських послуг. Також згідно з указаною заявою відповідач підтвердив, що він ознайомлений з Умовами та правилами надання банківських послуг, а також тарифами банку (а. с. 5).

Відповідно до укладеного договору від 26 серпня 2005 року б/н відповідач отримав кредит у вигляді поновлювальної кредитної лінії з лімітом 5 000,00 грн із базовою процентною ставкою 4 % у місяць з урахуванням річних 360 днів, з визначенням щомісячних платежів у розмірі 7 % від суми заборгованості, строк дії кредитного ліміту відповідає строку дії картки.

Відповідно до пункту 3.9 Умов та правил надання банківських послуг клієнт - відповідач погодився, що кредитний ліміт може бути збільшений до 10 000,00 грн

(а. с. 6).

Крім того, з пунктів 8.6 та 5.5.1 Умов і правил надання банківських послуг вбачається, що при порушенні позичальником строків платежів більш ніж на 120 днів, останній зобов'язаний сплатити банку штраф у розмірі 500,00 грн + 5 % за несвоєчасне виконання боргових зобов'язань, сплатити проценти за підвищеною процентною ставкою або додаткову комісію, розмір яких визначається Тарифами (а. с. 5-10).

Згідно з наданим позивачем розрахунком заборгованість відповідача за вказаним кредитним договором станом на 29 березня 2013 року складає 22 050,35 грн, із яких: заборгованість за кредитом - 6 180,00 грн, заборгованість за відсотками за користування кредитом - 14 344,14 грн, штраф (фіксована частина) - 500,00 грн, штраф (процентна складова) - 1 026,21 грн.

Відповідно до статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Договір є однією з підстав виникнення цивільних прав та обов'язків (стаття 11 ЦК України).

Згідно зі статтею 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно зі статтями 525, 526, 530 ЦК України зобов'язання мають виконуватися належним чином та у встановлений законом строк.

Відповідно до статті 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов'язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України).

Таким чином, у силу статті 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Згідно з частиною четвертою статті 10 ЦПК України2004 року суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджає про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

Частиною першою статті 60 ЦПК України2004 року встановлено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, виходив з того, що відповідач підписав анкету-заяву та прийняв пропозицію позивача і приєднався до договору згідно із Умовами та правилами надання банківських послуг на умовах, викладених у зазначеній анкеті-заяві, таким чином сторони досягли згоди за всіх істотних умов договору, а отже, факт наявності кредитних правовідносин між сторонами доведений належним чином. Крім того, отримавши кошти, відповідач тривалий час здійснював його часткове погашення (а. с. 10-12). Також, на підтвердження отримання грошових коштів відповідачем банк надав відомості про отримання платіжної картки та ПІН-коду (а. с. 123).

За таких обставин та з підстав, передбачених вищевказаними нормами матеріального права, правильним є висновок суду першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, що ОСОБА_3, отримавши від банку кошти у кредит, своїх зобов'язання з їх повернення і сплати процентів за користування грошима не виконав, що є підставою для стягнення з нього заборгованості за кредитом та відсотків за користування кредитом.

Доводи касаційної скарги про те, що суд належним чином не дослідив Умови і правила надання банківських послуг та договір кредитування, які особисто ним не підписані, належних і допустимих доказів, які б спростували його пояснення, позивачем не надано, є безпідставними, оскільки суд першої інстанції при постановленні рішення встановив, і це не заперечується сторонами, що відповідач підписав анкету-заяву, тобто прийняв пропозицію позивача та приєднався до договору згідно з Умовами та правилами надання банківських послуг на умовах, викладених у зазначеній анкеті-заяві, отже, факт наявності кредитних правовідносин між сторонами доведений належним чином.

Посилання у касаційній скарзі на те, що суд не дослідив, чи має відповідач заборгованість станом на дату ухвалення рішення та в якій сумі, не заслуговує на увагу, оскільки відповідач не надав належних доказів про часткове або повне погашення заборгованості, що є його процесуальним обов'язком. При цьому розрахунок заборгованості перевірено судами на відповідність умовам договору та вимогам закону і порушень не встановлено.

Таким чином, наведені в касаційній скарзі доводи не спростовують висновків судів та не дають підстав вважати, що судами порушені норми матеріального та процесуального права, зводяться до переоцінки доказів, що згідно з положеннями статті 400 ЦПК Українипід час розгляду справи в касаційному порядку не допускається.

Статтею 212 ЦПК України 2004 року установлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, які ґрунтуються на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Оскаржувані судові рішення містять висновки щодо результатів оцінки зібраних у справі доказів, відповідають вимогам статей 213-215, 315 ЦПК України 2004 року щодо законності й обґрунтованості.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суди правильно визначилися із характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідили наявні у справі докази і надали їм належну оцінку згідно зі статтями 57-60, 212 ЦПК України 2004 року, правильно встановили обставини справи, внаслідок чого ухвалили законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Викладене дає підстави для висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін із підстав, передбачених статтею 410 ЦПК України.

Керуючись статтями 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Орджонікідзевського районного суду м. Маріуполя Донецької області

від 23 грудня 2014 року та ухвалу Апеляційного суду Донецької області від 07 липня

2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. А. Стрільчук

Судді: А. С. Олійник

С. О.Погрібний

О. В. Ступак

Г. І. Усик