Справа №488/6483/14-ц 09.07.2018
Провадження №22-ц/784/1099/18
Справа № 488/6483/14-ц Доповідач в апеляційній інстанції Лисенко П.П.
Провадження № 22-ц/784/1099/18
П О С Т А Н О В А

іменем України

09 липня 2018 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Миколаївської області в складі:

головуючого Лисенка П.П.,

суддів: Базовкіної Т.М., Бондаренко Т.З.,

із секретарем судового засідання Андрієнко Л.Д.,

за участі:

прокурора - Жмури Л.С.,

представника відповідача ОСОБА_2 - ОСОБА_3,

переглянувши у відкритому судовому засіданні за апеляційною скаргою ОСОБА_2, подану його представником ОСОБА_4, рішення Корабельного районного суду м. Миколаєва, ухваленого під головуванням судді Лазаревої Г.М. о 10 годині 43 хвилини 05 квітня 2018 року в приміщенні Корабельного районного суду м. Миколаєва, у цивільній справі за позовом прокурора Корабельного району м. Миколаєва в інтересах держави в особі Миколаївської обласної державної адміністрації, Державного підприємства «Миколаївське лісове господарство» до Миколаївської міської ради, ОСОБА_6 та ОСОБА_2 про визнання незаконними та скасування рішення Миколаївської міської ради, визнання недійсними договорів купівлі-продажу земельної ділянки, визнання недійсним державного акту на право власності на земельну ділянку, скасування запису про право власності на земельну ділянку та зобов'язання повернути земельну ділянку, -

У С Т А Н О В И Л А:

10 грудня 2014 року прокурор Корабельного району м. Миколаєва в інтересах держави в особі Миколаївської обласної державної адміністрації (далі - Миколаївська ОДА) та державного підприємства «Миколаївське лісове господарство» пред'явив зазначений позов, який обґрунтовував наступним.

17 грудня 2009 року пунктом 42 розділу 1 рішення Миколаївської міської ради № 42/65 ОСОБА_6 було надано дозвіл на складання проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки за рахунок земель міста площею 1000 кв.м для будівництва та обслуговування житлового будинку з наданням адреси - АДРЕСА_1.

Пунктом 13,13.2 розділу 4 рішення Миколаївської міської ради № 47/51 від 25 червня 2010 року затверджено проект землеустрою та передано у власність земельну ділянку ОСОБА_6, площею 1000 кв.м, за рахунок земель міста, не наданих у власність або користування, для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських будівель та споруд по АДРЕСА_2.

02 вересня 2010 року ОСОБА_6 отримала державний акт на право власності на вказану земельну ділянку серія НОМЕР_2 з кадастровим номером НОМЕР_1.

12 листопада 2010 року ОСОБА_6 уклала з ОСОБА_2 договір купівлі-продажу № 2203, згідно якого, останній набув право власності на зазначену земельну ділянку, про що в державному акті серії НОМЕР_2 внесено відповідну відмітку.

Посилаючись на порушення вимог земельного законодавства щодо передачі земельної ділянки неповноважним органом, без попереднього її вилучення у попереднього землекористувача - ДП «Миколаївське лісове господарство», порушення встановленої процедури зміни цільового призначення землі, непогодження проекту відведення з органом виконавчої влади з питань лісового господарства та за відсутності державної експертизи проекту землеустрою, прокурор, після уточнення позовних вимог остаточно просив:

- поновити позовну давність за вимогами;

- визнати незаконним та скасувати п. 42 розділу 1 рішення Миколаївської міськради № 42/65 від 17 грудня 2009 року;

- визнати незаконним та скасувати пункти 13, 13.2 розділу 4 рішення Миколаївської міськради № 47/51 від 25 червня 2010 року;

- визнати недійсним договір № 2203 купівлі-продажу земельної ділянки площею 1000 кв.м, кадастровий номер НОМЕР_1, укладений 12 листопада 2010 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_2;

- визнати недійсним Державний акт про право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_2, який був виданий 02 вересня 2010 року ОСОБА_6, та зареєстрований у Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 24;

- витребувати із чужого незаконного володіння ОСОБА_2 земельну ділянку, площею 1000 кв.м з кадастровим номером НОМЕР_1, вартістю - 182 710 гривень, яка розташована за адресою: АДРЕСА_2 у власність держави з подальшою передачею у постійне користування ДП "Миколаївське лісове господарство".

Рішенням Корабельного районного суду м. Миколаєва від 05 квітня 2018 року позов задоволено у повному обсязі.

Представник ОСОБА_2 - ОСОБА_4 подав на це рішення апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати, оскільки суд неповно з'ясував дійсні обставин справи, дав невірну оцінку зібраним доказам, допустив інші порушення норм матеріального та процесуального права, які вплинули на результат вирішення справи.

Апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржене рішення суду 1 інстанції - без змін, оскільки суд ухвалив його з додержанням норм матеріального й процесуального права.

Так, задовольняючи даний позов, районний суд виходив з того, що спірну земельну ділянку не можна було надавати ОСОБА_6 у власність, оскільки на час виділення вона не була вільною і знаходилася в постійному користуванні Державного підприємства «Миколаївське лісове господарство». Без її вилучення у підприємства компетентним органом і зміни цільового призначення, вести на ній забудову було неможливо.

Оскільки орган, який надав ділянку у власність названого відповідача це проігнорував, то ділянку за судовим рішенням слід повернути її законному користувачеві. Що ж до законності володіння землею іншими відповідачами по справі, то їх теж не можна вважати добросовісними, оскільки їх право ґрунтується на неправомірних рішеннях, які визнаються незаконними, та недійсній цивільно-правовій угоді. Це, як на думку суду, дає йому право повернути землю законному власнику - державі, та землекористувачу - Державному підприємству «Миколаївське лісове господарство».

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Миколаївської області погоджується з такими обставинами та правовідносинами, висновки суду 1 інстанції щодо них і результату вирішення справи, вважає вірними, обґрунтованими й законними.

За Конституцією України, ст. 4 ЦПК України та ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожній особі, як фізичній так і юридичній, а також державі гарантовано судовий захист їх інтересів.

Відповідно до статей 1, 3 ЦК України, 2, 4, 12-13, 367 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення, в порядку позовного, наказного та окремого провадження, цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також справ, розгляд яких, в порядку цивільного судочинства, прямо передбачено законом.

Кожна особа, а у встановлених законом випадках, органи та особи, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси, мають право в порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів; або прав, свобод та інтересів інших осіб, інтереси яких вони захищають, державних чи суспільних інтересів.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України і обраний позивачем.

Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, наданих сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

При цьому, суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи, для чого роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і допомагає здійсненню їхніх прав.

Відповідно до статей 12, 78, 81, 263 ЦПК України та постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» - рішення суду у цивільній справі, як найважливіший акт правосуддя, покликаний забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини і наповнити реальністю принцип верховенства права, повинен ухвалюватися за неухильного додержання вимог чинного процесуального законодавства про його законність і обґрунтованість.

Рішення визнається законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільно-процесуального законодавства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

При ухваленні рішення суд бере до уваги, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при рівності прав щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.

Враховуючи принцип безпосередності судового розгляду цивільних справ, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в тому судовому засіданні, в якому ухвалюється рішення.

Суд оцінює докази відповідно до вимог статей 77 - 78, ч.ч. 3-4 ст. 82, 89 ЦПК України за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Обставини, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть вважатися встановленими в цивільній справі, якщо такі засоби доказування відсутні.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

Обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній справі, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

При цьому, згідно із статтею 81 ЦПК України, обов'язок доказування певних обставин лежить на стороні, яка посилається на них як на підставу своїх вимог та заперечень.

Недоведеність обставин, на наявності яких наполягає позивач - є підставою для відмови у позові; а у разі, якщо на тому наполягає відповідач - для відхилення його заперечень проти позову, а, відповідно, для задоволення вимог позивача.

Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їх права та обов'язки, мають право оскаржити рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку.

Під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Для цього він досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами.

При цьому, апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення.

Якщо поза увагою доводів апеляційної скарги залишилась очевидна незаконність або необґрунтованість рішення суду першої інстанції у справах окремого провадження, апеляційний суд перевіряє справу в повному обсязі.

Перевіряючи законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення суд апеляційної інстанції виходить з повноважень суду апеляційної інстанції, визначених статтею 374 ЦПК України, і відповідних їм підстав щодо перегляду судових рішень в апеляційному порядку, передбачених статтями 375, 383 ЦПК України.

Зокрема, він повинен з'ясувати: чи враховані судом першої інстанції при ухваленні рішення всі факти, що входять до предмета доказування; чи підтверджені обставини (факти), якими мотивовано рішення, належними й допустимими доказами та чи доведені вони; чи відповідають висновки суду встановленим фактам; чи дотримано та чи правильно застосовані норми матеріального й процесуального права.

Як результат розгляду, апеляційний суд визначає підстави перегляду судового рішення, і відповідно до наданих йому повноважень формулює резолютивну частину своєї ухвали чи рішення.

Оскаржуване рішення суду 1 інстанції ухвалено у повній відповідності з виписаним.

Так, з матеріалів справи вбачається, що 17 грудня 2009 року пунктом 42 розділу 1 рішення Миколаївської міської ради № 42/65 ОСОБА_6 було надано дозвіл на складання проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, фактично не за рахунок земель міста, а за рахунок земель ДП «Миколаївське лісове господарство» площею 1000 кв.м для будівництва та обслуговування житлового будинку з наданням адреси - АДРЕСА_1 (а.с. 21).

Пунктом 13,13.2 розділу 4 рішення Миколаївської міської ради № 47/51 від 25 червня 2010 року затверджено проект землеустрою та передано вказану земельну ділянку у власність ОСОБА_6 земельну ділянку, площею 1000 кв.м, за рахунок земель міста, не наданих у власність або користування, для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських будівель та споруд по АДРЕСА_2 (а.с. 21 зворот).

На підставі вказаних рішень міської ради ОСОБА_6 отримала державний акт про право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_2 з кадастровим номером НОМЕР_1, який зареєстровано у Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 24 (а.с. 29).

Зазначена земельна ділянка надана ОСОБА_6 за рахунок земель державного лісового фонду, які перебувають у користуванні ДП "Миколаївське лісове господарство" та розташовані в урочищі "Жовтневе" Миколаївського лісництва, квартал НОМЕР_3, це підтверджується листом Миколаївського обласного управління лісового та мисливського господарства № 1176 від 21 листопада 2014 року, листом ДП "Миколаївське лісове господарство" № 666 від 24 листопада 2014 року (а.с. 26, 27).

12 листопада 2010 року ОСОБА_6 уклала з ОСОБА_2 договір купівлі-продажу № 2203, згідно якого останній набув право власності на зазначену земельну ділянку, про що в державному акті серії НОМЕР_2 внесено відмітку.

В позовній заяві прокурор посилався на незаконність передачі земель державного лісового фонду органом місцевого самоврядування, без вилучення та припинення права постійного користування землею лісового фонду, яке належало державному підприємству, та без зміни цільового призначення земельної ділянки.

Згідно з частиною 2 статті 3 Земельного кодексу України (тут і далі в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, далі - ЗК) земельні відносини, що виникають при використанні лісів регулюються цим кодексом, нормативно-правовими актами про ліси, якщо вони не суперечать цьому Кодексу.

Відповідно до Конституції України та норм земельного законодавства всі землі за формою власності поділяються на земельні ділянки, що перебувають у власності держави (в особі органів державної влади), у комунальній власності (в особі органів місцевого самоврядування) та у приватній власності (громадян та юридичних осіб).

За статтею 7 Лісового кодексу України (тут і далі в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, далі - ЛК) ліси, які знаходяться в межах території України, є об'єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника на ліси здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених Конституцією України. Ліси можуть перебувати в державній, комунальній та приватній власності. Суб'єктами права власності на ліси є держава, територіальні громади, громадяни та юридичні особи.

Відповідно до статті 8 ЛК України та статті 84 ЗК України у державній власності перебувають усі ліси України, крім лісів, що перебувають у комунальній або приватній власності. Право державної власності на ліси набувається і реалізується державою в особі Кабінету Міністрів України, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, місцевих державних адміністрацій відповідно до закону.

За статтею 9 ЛК України у комунальній власності перебувають ліси в межах населених пунктів, крім лісів, що перебувають у державній або приватній власності.

Право комунальної власності на ліси реалізується територіальними громадами безпосередньо або через утворені ними органи місцевого самоврядування.

Право комунальної власності на ліси набувається при розмежуванні в установленому законом порядку земель державної і комунальної власності, а також шляхом передачі земельних ділянок з державної власності в комунальну та з інших підстав, не заборонених законом (стаття 11ЛК).

Порядок розмежування земель державної та комунальної власності був визначений Законом «Про розмежування земель державної та комунальної власності» № 1457-ІУ від 5 лютого 2004 року, який діяв на час виникнення спірних правовідносин, та передбачав здійснення певних організаційно-правових заходів щодо розподілу земель державної власності на землі територіальних громад і землі держави, а також визначення і встановлення в натурі (на місцевості) меж земельних ділянок державної та комунальної власності.

Документальним підтвердженням відомостей про правовий режим земель, їх цільове призначення та інших відомостей, які ґрунтуються на підставі землевпорядної документації, є данні Державного земельного кадастру (статті 181 - 184, 202 - 204 ЗК України, Закони «Про Державний земельний кадастр» "Про землеустрій").

Відповідно до статті 19 ЗК України, землі України за основним цільовим призначенням поділяються на відповідні категорії, у тому числі землі лісогосподарського призначення.

Згідно з частинами 1, 2 та 4 статті 20 ЗК України віднесення земель до тієї чи іншої категорії здійснюється на підставі рішень органів державної влади та органів місцевого самоврядування відповідно до їх повноважень.

До земель лісогосподарського призначення належать землі, вкриті лісовою рослинністю, а також не вкриті лісовою рослинністю, нелісові землі, які надані та використовуються для потреб лісового господарства (стаття 55 ЗК України).

Земельні ділянки лісогосподарського призначення за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування надаються в постійне користування спеціалізованим державним або комунальним лісогосподарським підприємствам, іншим державним і комунальним підприємствам, установам та організаціям, у яких створено спеціалізовані підрозділи, для ведення лісового господарства (стаття 57 ЗК України; частина 1 статті 17 ЛК України).

За змістом статті 31 ЛК України та статті 21 Закону України від 9 квітня 1999 року № 586-XIV «Про місцеві державні адміністрації» (у редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин) до повноважень державних адміністрацій у сфері лісових відносин віднесено, у тому числі передачу у власність, надання в постійне користування для нелісогосподарських потреб земельних лісових ділянок площею до 1 га, що перебувають у державній власності, на відповідній території, а також у межах міст республіканського (Автономної Республіки Крим) та обласного значення, та припинення права користування ними.

Відповідно до п. 5 розділу VIII "Прикінцеві положення" ЛК України до одержання в установленому порядку державними лісогосподарськими підприємствами державних актів на право постійного користування земельними лісовими ділянками, документами, що підтверджують це право на раніше надані землі, є планово-картографічні матеріали лісовпорядкування.

Планово-картографічні матеріали лісовпорядкування складаються на підставі натурних лісовпорядних робіт та камерального дешифрування аерознімків, містять детальну характеристику лісу. Перелік планово-картографічних лісовпорядкувальних матеріалів, методи їх створення, масштаби, вимоги до змісту та оформлення, якості виготовлення тощо регламентується галузевими нормативними документами. Зокрема, за змістом пункту 1.1 Інструкції про порядок створення і розмноження лісових карт, затвердженої Державним комітетом СРСР по лісовому господарству 11 грудня 1986 року, планшети лісовпорядкувальні належать до планово-картографічних матеріалів лісовпорядкування, а частина друга зазначеної Інструкції присвячена процедурі їх виготовлення.

Отже, виходячи з аналізу діючого тоді законодавства, документами, які підтверджують право лісогосподарських підприємств на земельні ділянки, є державні акти на право постійного користування земельними лісовими ділянками або планово-картографічні матеріали лісовпорядкування.

Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 грудня 2014 р. у справі № 6-212цс14.

З матеріалів справи вбачається, що згідно постанови Ради Міністрів УРСР від 21 березня 1966 року № 234 «Про здійснення першочергових заходів по боротьбі з ерозією ґрунтів у Миколаївській області» державному лісовому фонду під заліснення і ведення лісового господарства було передано 17 789,8 гектарів земельних угідь у Миколаївській області за рахунок земель, вилучених у колгоспів та радгоспів. Лісовий масив, до складу якого входить спірна ділянка, був переданий до лісфонду з земель радгоспу ім. Карла Маркса (а.с. 111-121).

Спірна земельна ділянка розташована у кварталі НОМЕР_3 урочища «Жовтневе» Миколаївського лісництва ДП «Миколаївське лісове господарство» на території земель лісового фонду, що підтверджено картографічними матеріалами.

Також, погоджуючи проект землеустрою щодо відведення ОСОБА_6 спірної земельної ділянки Управління держкомзему у м. Миколаєві, Відділ охорони культурної спадщини, Державне управління охорони навколишнього середовища, зазначали про виділ цієї земельної ділянки за рахунок земель ДП «Миколаївське лісове господарство» (а.с. - 97-102) .

Станом на 2010 рік спірна земельна ділянка зареєстрована у земельному кадастрі за номером НОМЕР_1, як земельна ділянка для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських будівель.

Посилання особи, яка подала апеляційну скаргу, на відсутність у лісогосподарського підприємства державного акту на право власності на земельну ділянку та свідоцтва про право власності на земельну ділянку не свідчить про відсутність такого права, оскільки за положеннями ЛК України, як зазначено вище, такими документами можуть бути планово-картографічні матеріали лісовпорядкування.

Відомостей, станом на 2009 рік, про розподіл земель державної власності на території міста на землі територіальних громад і землі держави, а також визначення і встановлення в натурі меж земельних ділянок державної та комунальної власності, матеріали справи не містять.

Оскільки на час виникнення спірних правовідносин розмежування державної та комунальної власності у встановленому порядку проведено не було, то відповідно до статей 8-10 ЛК України спірна ділянка не набула статусу комунальної власності.

Отже, встановлені обставини свідчать про те, що станом на 2009 рік спірна земельна ділянка площею 1000 кв. м мала статус земельної ділянки державної власності лісогосподарського призначення та перебувала в постійному користуванні Державного підприємства «Миколаївське лісове господарство».

Розпорядження спірною ділянкою з таким статусом віднесено до повноважень державної адміністрації (стаття 31 ЛК України та стаття 21 Закону «Про місцеві державні адміністрації»).

Таким чином, висновок суду про те, що Миколаївська міська рада, приймаючи рішення № 42/65 від 17 грудня 2009 року та № 47/51 від 25 червня 2010 року в оскаржуваній частині, діяла поза межами своїх повноважень, відповідає обставинам справи та вимогам закону.

Судом також встановлені і інші порушення вимог земельного та лісового законодавства, на які посилався прокурор, а саме передача землі у власність фізичній особі для нелісогосподарських потреб без вилучення та припинення права користування попереднього землекористувача та без зміни цільового призначення.

Правомірність набуття прав власника або землекористувача земельної ділянки залежить від наявності або відсутності таких прав у інших осіб передачі земельної ділянки у власність або користування іншій особі, а також цьому має передувати вилучення її у попереднього власника або землекористувача у встановленому законом порядку.

Порядок вилучення земельних ділянок визначено статтею 149 ЗК України, якою передбачено, що земельні ділянки, надані у постійне користування із земель державної та комунальної власності, можуть вилучатися для суспільних та інших потреб за рішенням органів державної влади та органів місцевого самоврядування. Обласні державні адміністрації на їх території вилучають земельні ділянки державної власності, які перебувають у постійному користуванні, в межах міст обласного значення та за межами населених пунктів для всіх потреб, крім випадків, визначених частинами п'ятою, дев'ятою названої статті (частина 6).

Відповідно до правил частин 2 та 4 статті 20 ЗК зміна цільового призначення земель провадиться органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування, які приймають рішення про передачу цих земель у власність або надання у користування, вилучення (викуп) земель і затверджують проекти землеустрою або приймають рішення про створення об'єктів природоохоронного та історико-культурного призначення. Зміна цільового призначення земель, зайнятих лісами, провадиться з урахуванням висновків органів виконавчої влади з питань охорони навколишнього природного середовища та лісового господарства.

За приписами частини 3 статті 57 ЛК України зміна цільового призначення земельних лісових ділянок здійснюється за погодженням з органами виконавчої влади з питань лісового господарства та з питань охорони навколишнього природного середовища Автономної Республіки Крим, територіальними органами центральних органів виконавчої влади з питань лісового господарства та охорони навколишнього природного середовища.

Відповідно до статті 21 ЗК України порушення порядку встановлення та зміни цільового призначення земель є підставою, зокрема, для визнання недійсними рішень органів державної влади та органів місцевого самоврядування про надання (передачу) земельних ділянок громадянам та юридичним особам.

З матеріалів справи вбачається, що спірна земельна ділянка, яка перебувала у державній власності та мала лісогосподарське призначення, у постійного землекористувача - ДП «Миколаївське лісове господарство» у встановленому порядку (статті 149-151 ЗК України) повноважним органом не вилучалась та зміна цільового призначення щодо неї не здійснювалась.

Оскільки рішення Миколаївської міської ради № 42/65 від 17 грудня 2009 року та рішення того ж органу № 47/51 від 25 червня 2010 року щодо передачі землі у власність ОСОБА_6 прийнято міською радою всупереч діючому законодавству та з перевищенням повноважень, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, про їх незаконність в цій частині та скасував в оскаржених пунктах.

У спорах, пов'язаних з правом власності або правом постійного користування земельними ділянками, недійсними можуть визнаватися як зазначені рішення, на підставі яких видані відповідні державні акти, так і самі акти про право власності чи постійного користування.

Тому суд першої інстанції також дійшов вірного висновку, що державний акт, який було видано ОСОБА_6 на підставі оспорюваних та скасований пунктів рішень міськради також суперечить вимогам чинного законодавства, а тому є недійсним.

Також, суд вірно дійшов висновку, що договір купівлі - продажу спірної земельної ділянки від 25 червня 2010 року, який було укладено між ОСОБА_6 та ОСОБА_2, слід визнати недійсним, як такий, що суперечить вимогам закону, оскільки правоустановчий документ на землю на ім'я продавця земельної ділянки, у свою чергу, визнано недійсним, з підстав передбачених ч. 1 ст. 215, ч. 1 ст. 203 ЦК України.

Крім того, установивши, що спірна земельна ділянка, маючи статус землі державної власності лісогосподарського призначення, вибула з володіння власника (держави) поза його волею, суд дійшов вірного висновку про наявність правових підстав для витребування земельної ділянки у ОСОБА_2 за статтями 153 ЗК України та 388 ЦК України, що не суперечить ні положенням чинного законодавства, ні судовій практиці Верховного Суду України.

Неможна прийняти до уваги доводи, особи, яка подала апеляційну скаргу, щодо незаконного втручання держави у право власності особи всупереч міжнародних норм.

З цього приводу Верховний суд України висловив правову позицію у постанові від 16 грудня 2015 року (справа № 6-2510цс15), яка є обов'язковою для застосування у відповідних правовідносинах та полягає в наступному.

Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод слід оцінювати три критерії на предмет сумісності заходу втручання в право особи на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: чи є втручання законним; чи переслідує воно «суспільний», «публічний» інтерес; чи є такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям.

Критерій законності означає, що втручання держави у право власності особи повинно здійснюватися на підставі закону - нормативно-правового акту, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм.

Втручання держави в право власності особи є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення «суспільного», «публічного» інтересу.

Принцип «пропорційності» передбачає дотримання справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов'язаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання.

Так, земля як основне національне багатство, що перебуває під особливою охороною держави, є об'єктом права власності українського народу, а органи державної влади та органи місцевого самоврядування здійснюють права власника від імені народу, в тому числі й тоді, коли приймають рішення щодо розпорядження землями державної чи комунальної власності.

Прийняття рішення, в тому числі, про передачу земель державної власності в приватну власність, позбавляє український народ загалом (стаття 13 Конституції України) правомочностей власника землі в тому обсязі, який дозволяє її статус як землі державної власності. В цьому контексті в сфері земельних правовідносин важливу роль відіграє конституційний принцип законності набуття та реалізації права власності на землю в поєднанні з додержанням засад правового порядку в Україні, відповідно до яких органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України (статті 14, 19 Конституції України).

Отже правовідносини, пов'язані з вибуттям земель із державної чи комунальної власності, становлять «суспільний», «публічний» інтерес, а незаконність (якщо така буде встановлена) рішення органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, на підставі якого земельна ділянка вибула з державної чи комунальної власності, такому суспільному інтересу не відповідає.

У даній справі «суспільним», «публічним» інтересом, яким і обґрунтовується звернення прокурора до суду з вимогою витребувати земельну ділянку з володіння ОСОБА_9 є задоволення суспільної потреби у відновленні законності при вирішенні суспільно важливого та соціально значущого питання - зміни цільового призначення земель лісового фонду та безоплатної передачі у власність громадянам земельних ділянок і лісів із державної та комунальної власності, а також захист суспільних інтересів загалом, права власності на землю українського народу, лісів - національного багатства України та лісів як джерела задоволення потреб суспільства в лісових ресурсах. «Суспільний», «публічний» інтерес полягає у відновленні правового порядку в частині визначення меж компетенції органів державної влади та місцевого самоврядування, відновленні становища, яке існувало до порушення права власності Українського народу на землю та ліси, захист такого права шляхом повернення в державну власність землі та лісів, що незаконно вибули з такої власності.

Оскільки спірна земельна ділянка вибула з державної власності за рішенням органу, який не мав відповідних повноважень, та всупереч встановленому законом порядку, що порушило право власності українського народу та інтереси суспільства, дії держави, в інтересах якої і заявлено позов, відповідають критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном.

За таких обставин, колегія суддів не вбачає порушень судом правил статті 1 Першого протоколу Конвенції.

Що ж до вирішення питання про застосування позовної давності, то зазначивши про поважність пропуску позовної давності, районний суд дійшов висновку про необхідність поновлення прокурору Корабельного району м. Миколаєва позовної давності для звернення до суду з даним позовом, посилаючись на положення ст. 267 ЦК України.

Дійсно, положеннями названої статті передбачені не тільки наслідки спливу позовної давності але й зазначено, якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право, підлягає захисту. Районний суд діяв відповідно до вимог названої статті, визнав причини пропущення позовної давності поважними, у зв'язку з чим захистив право держави, в особі позивачів, на земельну ділянку - що слід вважати вірним.

Так, представник ОСОБА_2 - ОСОБА_4 заявили про застосування позовної давності в суді першої інстанції (а.с. 127-128).

Прокурор і позивачі цього не визнавали.

Обгрунтовуючи дотримання позовної давності при зверненні до суду у грудні 2014 року, прокурор та представники позивачів - Миколаївської обласної державної адміністрації та ДП «Миколаївське лісове господарство» посилались на те, що про факт порушення права державної власності розпоряднику цієї власності - Миколаївській обласній державній адміністрації та порушення права постійного користування стало відомо лише у листопаді 2014 року після отримання копії позовної заяви прокурора.

Прокурор в судовому засіданні зазначив, що факти незаконної передачі земельних ділянок стали відомі лише в ході прокурорської перевірки, проведеної у серпні 2014 року, що стало підставою для відкриття кримінального провадження. Ці доводи підтверджені відповідним витягом з кримінального провадження № 0000074 (а.с.30).

Будь-яких відомостей про те, що розпорядник земель державної власності, тобто Миколаївська обласна державна адміністрація, і землекористувач ДП «Миколаївське лісове господарство» дізналися саме про порушення вимог земельного законодавства раніше, матеріали справи не містять, оскільки вперше такий факт встановлено саме за результатами прокурорської перевірки.

Тому неможна прийняти до уваги посилання особи, яка подала апеляційну скаргу, на те, що обізнаність ДП «Миколаївське лісове господарство» у виділенні спірної земельної ділянки підтверджується вже самим фактом його підпорядкування Миколаївському обласному управлінню лісового та мисливського господарства, яке видавало письмове погодження щодо виділу землі, оскільки таке міркування є лише припущенням.

Крім того, сам по собі факт погодження виділу землі не вказує на незаконність подальших дій органу, який прийняв остаточне рішення, яке саме і мало юридичні наслідки, така незаконність, як зазначено вище, встановлена лише прокурорською перевіркою. Крім того ДП «Миколаївське лісове господарство» є самостійною юридичною особою, з самостійним документообігом. В матеріалах справи відсутні конкретні документи з реквізитами саме цього підприємства, як доказ його обізнаності у вказаних незаконних діях, на такі документи не посилається і апелянт.

Таким чином, колегія суддів вважає, що звернення прокурора з позовом за захистом порушених прав держави, про що відповідний орган державної влади (Миколаївська обласна державна адміністрація) раніше не знав, здійснено в межах позовної давності, передбаченої статтею 256 ЦК України.

Висновок районного суду про необхідність поновлення позовної давності не тільки не перешкоджає вирішенню позову на користь позивача, а більше того, закріплює такий його висновок.

Виходячи з того, що позов прокурора заявлено як в інтересах власника (держави) в особі Миколаївської обласної державної адміністрації, як розпорядника державного майна, так і в інтересах належного землекористувача (ДП «Миколаївське лісове господарство»), право якого не було припинено у встановленому законом порядку, земельна ділянка підлягає поверненню у державну власність та користування державного підприємства. Районний суд в оскаржуваному рішенні зазначаючи про передачу витребуваної земельної ділянки в користування ДП «Миколаївське лісове господарство», також виходив з таких же міркувань, а саме, що право користування вказаного державного підприємства спірною земельною ділянкою не припинялося в установленому законом порядку.

Враховуючи наведене, районний суд обґрунтовано та в межах закону ухвалив рішення про задоволення позовної заяви прокурора.

За вказаних обставин, колегія суддів не вбачає підстав для його скасування чи зміни, а тому, відповідно до вимог ст. 375 ЦПК України його слід залишити без змін.

Доводи апеляційної скарги стосовно того, що відсутні правові підстави для визнання рішення Миколаївської міськради № 42/65 від 17 грудня 2009 року про надання дозволу на виготовлення проекту землеустрою для відведення земельної ділянки, оскільки цим рішенням не порушено ні право власності, ні право користування позивача, неможна прийняти до уваги, оскільки вказане рішення є невід'ємною складовою наступного рішення цього ж органу № 47/51 від 25 червня 2010 року, яким безпосередньо без відома власника землі та її користувача було передано іншій особі, а саме ОСОБА_6

Зазначення в апеляційній скарзі про те, що копії планшетів лісовпорядкування не відповідають чинній на даний час Інструкції про порядок виготовлення та розмноження лісових карт, затвердженої наказом Державного комітету СРСР по лісовому господарству від 11 грудня 1986 року, неможна прийняти до уваги, оскільки таке є підставою для певних наслідків для відповідальних за це працівників, і не є спростуванням фактів які відображають ці планшети.

Так, відповідно до діючого законодавства, документами, які підтверджують право лісогосподарських підприємств на земельні ділянки, є в тому числі і планово-картографічні матеріали лісовпорядкування на які містяться посилання в даному рішенні, тому зазначення в листі про їх відсутність є некоректним.

Відповідно до ч. 3 ст. 215 ЦК України зазначено, що одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

В зв'язку з цим позивач Миколаївська обласна державна адміністрація, як титульний володілець спірної земельної ділянки, а значить і заінтересована особа, має право на оспорення договору купівлі - продажу спірної земельної ділянки. Тому посилання на це в апеляційній скарзі також підлягає відхиленню.

Інших доводів, які б вплинули на правильність наведених висновків суду, апеляційна скарга не містить.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381-382 ЦПК України, колегія суддів,

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_4 залишити без задоволення, а рішення Корабельного районного суду м. Миколаєва від 05 квітня 2018 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту.

Головуючий П.П.Лисенко

Судді: Т.М. Базовкіна

Т.З. Бондаренко ________________________________________________________________

Повний текст постанови складено 09 липня 2018 року