н/п 2-о/490/158/2018 Справа № 490/5279/18
Центральний районний суд м. Миколаєва
__________________________________________________________
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 липня 2018 року Центральний районний суд м.Миколаїва у складі:

головуючого судді - Гуденко О.А.

присяжних - ОСОБА_1, ОСОБА_2

при секретарі - Кваші С.О.,

за участю представника МОПЛ ОСОБА_3

законного представника рідного брата ОСОБА_4,

прокурора - Качаун А.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Миколаєві справу за заявою Миколаївської обласної психіатричної лікарні №1 про надання психіатричної допомоги у примусовому порядку,-

ВСТАНОВИВ:

26 червня 2018 року головний лікар МОПЛ №1 звернувся до суду із заявою про надання дозволу на примусову госпіталізацію ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1. Заява мотивована тим, що ОСОБА_5 викликав наряд поліції та повідомив, що його переслідують, після чого його було направлено бригадою швидкої медичної допомоги до відділення № 7 МОПЛ №1. Із анамнезу відомо, що раніше неодноразово лікувався в психіатричній лікарні.

Представник заявника в судовому засіданні вимоги заяви підтримав та просив її задовольнити, оскільки хворий виявляє бредові ідеї переслідування і може в подальшому потенційно становити небезпеку. На теперішній час він може себе самостійно обслуговувати, проте добровільно лікуватися не бажає.

Хворий у судовому засіданні заперечував проти задоволення заяви. Зазначив, що дійсно хворіє на психічну хворобу, проте завжди лікувався добровільно. На теперішній час не бажає лікуватися примусово, оскільки його хвора мати, який 81 рік, не може перебувати без стороннього нагляду і допомоги. Він ніколи не був і не є агресивним, проте бажає навести лад у Варварівському РЕС, оскільки там розкрадають державну електроенергію Саме з цього приводу він неодноразово звертався з письмовими заявами про вчинення злочинів до органів поліції та прокуратури , що і стало приводом для його госпіталізації.

Законний представник хворого у судовому засіданні пояснив, що брату необхідно періодично лікуватися, бо він починає вчиняти неадекватні дії. Про факти агресії до оточуючих йому не відомо, про факти агресії до матері також. Сам він проживає окремо від брата, його донька проживає в Києві, отже нікому проконтролювати прийом ліків. Після того як брат їздив по святих місцях , йому стало трохи краще, а зараз знову погрішилося.

Прокурор в судовому засіданні вважав заяву такою, що не підлягає задоволенню, оскільки хворий міг би лікуватися і амбулаторно, а для примусової госпіталізації підстави відсутні.

Згідно ч. 3 ст. 293 ЦПК України, у випадках, встановлених пунктами 1, 3, 4, 9,10 частини другої цієї статті, розгляд справ проводиться судом у складі одного судді та двох присяжних.

Частиною 1 ст. 127 Конституції України передбачено, що правосуддя здійснюють професійні судді та, у визначених законом випадках, народні засідателі і присяжні.

У відповідності до ч. 4 ст. 129 Конституції України судочинство провадиться суддею одноособово, колегією суддів чи судом присяжних

Вислухавши думку сторін, вивчивши доводи позову та матеріали справи, судом встановлено наступне.

Статтею 14 Закону України "Про психіатричну допомогу" визначено, що особа, яка страждає на психічний розлад, може бути госпіталізована до психіатричного закладу без її усвідомленої згоди або без згоди її законного представника, якщо її обстеження або лікування можливі лише в стаціонарних умовах, та при встановленні в особи тяжкого психічного розладу, внаслідок чого вона: вчиняє чи виявляє реальні наміри вчинити дії, що являють собою безпосередню небезпеку для неї чи оточуючих, або неспроможна самостійно задовольняти свої основні життєві потреби на рівні, який забезпечує її життєдіяльність.

В силу ст.17 Закону України «Про психіатричну допомогу» перебування особи в психіатричному закладі в примусовому порядку може бути лише на протязі часу всіх обставин, які послужили основою для проведення госпіталізації. У разі необхідності продовження госпіталізації в примусовому порядку понад 6 місяців представник психіатричного закладу повинен направити до суду за місцем знаходження психіатричного закладу заяву про продовження такої госпіталізації. До заяви, в якій повинні бути викладені підстави госпіталізації особи до психіатричного закладу в примусовому порядку, передбачені статтею 14 цього Закону, додається висновок комісії лікарів-психіатрів, який містить обґрунтування про необхідність продовження такої госпіталізації.

Відповідно до частини 1 статті 339 Цивільного процесуального кодексу України, за умов, визначених Законом України "Про психіатричну допомогу", заява лікаря-психіатра про проведення психіатричного огляду особи у примусовому порядку, про надання особі амбулаторної психіатричної допомоги та її продовження в примусовому порядку подається до суду за місцем проживання особи, а заява представника психіатричного закладу про госпіталізацію особи до психіатричного закладу у примусовому порядку та заява про продовження такої госпіталізації подаються до суду за місцезнаходженням зазначеного закладу.

Відповідно до ч. 1 ст. 340 ЦПК України, у заяві про проведення психіатричного огляду фізичної особи у примусовому порядку, про надання особі амбулаторної психіатричної допомоги у примусовому порядку та її продовження, про госпіталізацію до психіатричного закладу у примусовому порядку та продовження такої госпіталізації повинні бути зазначені підстави для надання психіатричної допомоги у примусовому порядку, встановлені законом.

За приписами ч. 2 ст. 341 ЦПК України, справа за заявою про надання психіатричної допомоги у примусовому порядку чи про припинення надання амбулаторної психіатричної допомоги, госпіталізацію у примусовому порядку розглядається за присутності особи, стосовно якої вирішується питання про надання їй психіатричної допомоги у примусовому порядку, з обов'язковою участю прокурора, лікаря-психіатра, представника психіатричного закладу, що подав заяву, та законного представника особи, стосовно якої розглядаються питання, пов'язані з наданням психіатричної допомоги.

Пунктом 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основположних свобод , ратифікованоої ЗУ від 17.07.1997 року ( далі-Конвенція) встановлено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Відповідно до ст. 3 Конституції України людина, її життя і здоров'я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави.

Статтею 21 Конституції України передбачено, що усі люди є вільні і рівні у своїй гідності та правах. Права і свободи людини є невідчужуваними та непорушними.

Згідно ст. 28 Конституції України кожен має право на повагу до його гідності. Ніхто не може бути підданий катуванню, жорстокому, нелюдському або такому, що принижує його гідність, поводженню чи покаранню. Жодна людина без її вільної згоди не може бути піддана медичним, науковим чи іншим дослідам.

Згідно ст. 29 Конституції України кожна людина має право на свободу та особисту недоторканність.

Відповідно до вимог ст. 32 Конституції України ніхто не може зазнавати втручання в його особисте і сімейне життя, крім випадків, передбачених Конституцією України.

За правилами статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4.11.1950 року, ратифікованої Законом України № 475/97-ВР від 17.07.1997 року, кожна людина має право на життя, на свободу і на особисту недоторканність. Кожна людина має право на ефективне поновлення у правах компетентними національними судами в разі порушення її основних прав, наданих їй конституцією або законом.

Ніхто не може зазнавати безпідставного втручання у його особисте і сімейне життя, безпідставного посягання на недоторканність його житла, тайну його кореспонденції або на його честь і репутацію. Кожна людина має право на захист закону від такого втручання або таких посягань.

Згідно Принципу 4 Резолюції 46/119 Генеральної Асамблеї ООН Захист осіб з психічними захворюваннями і поліпшення психіатричної допомоги від 18 лютого 1992 року визначення того, що індивід має психічне захворювання, повинно проводитись у відповідності з міжнародно прийнятими медичними стандартами. Визначення психічного захворювання ніколи не повинно проводитись на підставі політичного, економічного чи соціального статусу, чи членства в культурній, расовій чи релігійній групі, чи по яким-небудь іншим причинам, які прямо не відносяться до психічного статусу. Сімейний чи виробничий конфлікт, чи незгода з моральними, соціальними чи політичними цінностями чи релігійними поглядами, переважаючими в суспільстві індивіда, ніколи не повинні бути визначаючим фактором при діагностуванні психічного захворювання. Лікування в минулому чи госпіталізація в якості пацієнта не повинні самі по собі виправдати визначення психічного захворювання в теперішньому чи в майбутньому. Ніяка особа чи орган влади не може кваліфікувати індивіда як такого, що має (чи інакше, вказати на те, що індивід має) психічне захворювання, крім як з метою, прямо зв'язаною з психічним захворюванням чи наслідками психічного захворювання.

Відповідно до Преамбули Закону України «Про психіатричну допомогу» від 22 лютого 2000 року № 1489-ІІІ (далі - Закон) цей Закон визначає правові та організаційні засади забезпечення громадян психіатричною допомогою виходячи із пріоритету прав і свобод людини і громадянина, встановлює обов'язки органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування з організації надання психіатричної допомоги та правового і соціального захисту осіб, які страждають на психічні розлади, регламентує права та обов'язки фахівців, інших працівників, які беруть участь у наданні психіатричної допомоги.

За змістом статті 1 цього Закону, якою передбачено визначення термінів, у цьому Законі наведені нижче терміни вживаються в такому значенні: психічні розлади - розлади психічної діяльності, визнані такими згідно з чинною в Україні Міжнародною статистичною класифікацією хвороб, травм і причин смерті; психіатрична допомога - комплекс спеціальних заходів, спрямованих на обстеження стану психічного здоров'я осіб на підставах та в порядку, передбачених цим Законом та іншими законами, профілактику, діагностику психічних розладів, лікування, нагляд, догляд та медико-соціальну реабілітацію осіб, які страждають на психічні розлади; усвідомлена згода особи - це згода, вільно висловлена особою, здатною зрозуміти інформацію, що надається доступним способом, про характер її психічного розладу та прогноз його можливого розвитку, мету, порядок та тривалість надання психіатричної допомоги, методи діагностики, лікування та лікарські засоби, що можуть застосовуватися в процесі надання психіатричної допомоги, їх побічні ефекти та альтернативні методи лікування;

Відповідно до правил статті 3 Закону кожна особа вважається такою, яка не має психічного розладу, доки наявність такого розладу не буде встановлено на підставах та в порядку, передбачених цим Законом та іншими законами України.

Статтею 4 Закону передбачено, що психіатрична допомога надається на основі принципів законності, гуманності, додержання прав людини і громадянина, добровільності, доступності та відповідно до сучасного рівня наукових знань, необхідності й достатності заходів лікування з мінімальними соціально-правовими обмеженнями.

У рішенні ЛКК МОПЛ від 26.06.2018 року вказано, що ОСОБА_5 виказує маячні ідеї переслідування, кляузництва, є наявність стійких персекуторних маячних ідей, схильність до афективного реагування, у зв'язку з чим, комісія лікарів-психіатрів прийшла до висновку в необхідності примусової госпіталізації хворого строком на три місяця.

Проте ОСОБА_5 є інвалідом третьої групи за психіатричним захворюванням, регулярно проходить ЛКК щодо підтвердження групи інвалідності і жодного разу йому не встановлювалася друга та вище група інвалідності. Він продовжує працювати, про що не заперечував і законний представник. Матеріали історії хвороби містять відомості про його лікування в 2014 роках, проте даних про наявність у нього саме тяжкого психічного розладу матеріали справи не містять.

Також не доведено наявність жодного з необхідних критеріїв, визначених ст. 14 ЗУ "Про психіатричну допомогу", оскільки ОСОБА_5 не виявляє неспроможність самостійно задовольняти свої основні життєві потреби, а також відсутні дані щодо вчинення ним чи висловлювання жодних реальних намірів вчинити дії, що являють собою безпосередню небезпеку для неї чи оточуючих.

Таким чином, суд приходить до висновку, що ОСОБА_5 хоча і хворіє на психічну хворобу, проте за своїм психічним станом може дати згоду на примусову госпіталізацію, та відсутні підстави за ст. 14 Закону України "Про психіатричну допомогу" для примусової госпіталізації.

Отже вимоги заяви не обґрунтовані та не підлягають задоволенню.

Керуючись ст. ст. 14, 16-19, 22 ЗУ "Про психіатричну допомогу", ст. 339,340 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні заяви Миколаївської обласної психіатричної лікарні №1 про надання ОСОБА_5 психіатричної допомоги у примусовому порядку - відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

CУДДЯ ГУДЕНКО О.А.

Присяжні ОСОБА_2

ОСОБА_1