Постанова

Іменем України

27 червня 2018 року

м. Київ

справа № 712/9799/16

провадження № 61-22167св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

Висоцької В. С. (суддя-доповідач), Пророка В. В., Фаловської І. М.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

представник позивача - ОСОБА_5,

відповідач - ОСОБА_6,

відповідач - ОСОБА_7,

представник відповідачів - ОСОБА_8,

третя особа - Орган опіки та піклування Черкаської міської ради,

представник третьої особи - ОСОБА_12,

розглянув у попередньому судовому засіданні в порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 25 січня 2017 року у складі судді Пироженко В. Д. та рішення апеляційного суду Черкаської області від 18 квітня 2017 року у складі колегії суддів: Нерушак Л. В., Бабенка В. М., Василенко Л. І.,

ВСТАНОВИВ :

У серпні 2016 року ОСОБА_4 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_6, ОСОБА_7, третя особа - Орган опіки та піклування Черкаської міської ради, в якому просила встановити факт її проживання з ОСОБА_10 однією сім`єю без реєстрації шлюбу з 2006 року по 14 квітня 2016 року; визнати за нею право спільної сумісної власності на офісні приміщення за адресою: АДРЕСА_2, загальною площею 159,2 кв.м.; визнати за нею право спільної сумісної власності на грошові кошти в сумі 400 000 грн, які були внесені у якості пайового внеску до ПП «Надія».

Позов мотивовано тим, що ІНФОРМАЦІЯ_2 помер її чоловік ОСОБА_10, однак під час спільного проживання офіційно вони не зареєстрували шлюб, але фактично проживали в шлюбі з 2006 року по день смерті останнього. За вказаний період проживали за однією адресою, вели домашнє господарство, мали спільний побут та бюджет. ІНФОРМАЦІЯ_1 у них народився син ОСОБА_11.

Крім того, за час спільного проживання було придбано у власність офісні приміщення, які використовуються під розміщення медичного центру, за адресою: АДРЕСА_2 та в березні 2016 року внесено 400 000 грн на рахунок ПП «Надія», де платником коштів був її чоловік.

Оскільки спір між позивачем та спадкоємцями не врегульовано, вона змушена була звернутись до суду з відповідним позовом.

Рішенням Соснівського районного суду м. Черкаси від 25 січня 2016 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивач не навела достатніх доказів того, що в період з 2006 року по 2016 рік вона проживала однією сім`єю, перебувала у фактичних шлюбних відносинах, підтримуючі подружні відносини з веденням спільного господарства з ОСОБА_10, який помер ІНФОРМАЦІЯ_2. Наявні матеріали справи вказують на те, що кожний з них жив своїм життям, однак при цьому підтримували дружні, близькі стосунки. Оскільки під час розгляду справи були визнані необґрунтованими доводи позивача про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, то майно, яке просила визнати позивач як об'єкт спільної сумісної власності, не може бути визнано спільним сумісним майном подружжя.

Рішенням апеляційного суду Черкаської області від 18 квітня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 задоволено частково. Рішення суду першої інстанції скасовано з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову з інших підстав.

Рішення суду апеляційної інстанції мотивовано тим, що висновки суду першої інстанції не в повній мірі відповідають обставинам справи та вимогам закону, судом не залучено до розгляду справи всіх спадкоємців померлого, не встановленого весь обсяг спадкового майна та не перевірено належним чином, хто із спадкоємців отримав спадкове майно після смерті спадкодавця.

У касаційній скарзі, поданій у червні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_4,посилаючись на неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанції норм матеріального і порушення норм процесуального права просить скасувати ухвалені у справі рішення з направленням справи до місцевого суду на новий розгляд.

Касаційна скарга мотивована тим, що висновки судів не відповідають обставинам справи та порушують норми матеріального права. Судами не встановлено обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, зокрема щодо спільного проживання позивача із ОСОБА_10 однією сім`єю без реєстрації шлюбу та набуття спірного майна за спільні кошти і спільною працею, не враховано покази свідків та зібрані у справі докази, які підтверджують цей факт.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 червня 2017 року відкрито касаційне провадження у справі за касаційною скаргою ОСОБА_4 на вказані вище рішення судів першої та апеляційної інстанції. Справу витребувано із суду першої інстанції.

У відзиві на касаційну скаргу відповідачі ОСОБА_6, ОСОБА_7 не погодились з доводами позивача та просили залишити ухвалені у справі рішення судів першої та апеляційної інстанцій без змін, посилаючись на їх законність і обґрунтованість.

Інші учасники судового процесу не скористались правом подати відзив на касаційну скаргу, заперечень щодо її вимог і змісту до суду не направили.

15 грудня 2017 року набув чинності Закон України від 3 жовтня 2017 року

№ 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального

кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів».

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до підпункту 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення

змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

15 травня 2018 року справу передано до Верховного Суду.

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною першою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Касаційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Судом установлено, що ОСОБА_4 та ОСОБА_10 є батьками ОСОБА_11, ІНФОРМАЦІЯ_1.

ІНФОРМАЦІЯ_2 помер ОСОБА_10

Звертаючись до суду з даним позовом, ОСОБА_4 обґрунтовувала свої вимоги тим, що вона проживала разом з ОСОБА_10 з 2006 року до смерті останнього та на підтвердження цього факту посилалася на акт опитування сусідів та довідку ДП «РЕУ» ПАТ «Житлобуд від 11 травня

2016 року, фотокартки. Позивачем також було надано договір відновлювальної кредитної лінії, укладений з ПАТ «Укрсоцбанк» від 13 червня 2013 року, в якому вказано, що позивач ОСОБА_4 проживає з

ОСОБА_10 однією сім`єю як чоловік та дружина без реєстрації шлюбу.

Частиною другою статті 3 СК України визначено, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, повязані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки.

Відповідно до статті 74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об'єктом спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 СК.

За змістом наведеної вище норми, правовими наслідками встановлення факту проживання чоловіка та жінки однією сім'єю без шлюбу є встановлення належності їм майна на праві спільної сумісної власності на підставі статті 74 СК України.

Для визначення осіб як таких, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, для вирішення майнового спору на підставі ст.74 СК України суд повинен встановити факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу в період, упродовж якого було придбано спірне майно.

Застосовуючи норму статті 60 СК Українита визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими чинниками: 1) час набуття майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття).

Норма статті 60 СК Українивважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим чинникам.

У разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об'єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане.

Сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для надання такому майну статусу спільної сумісної власності подружжя.

Під час розгляду справи, суд апеляційної інстанції дав належну оцінку вказаним доказам, як кожному окремо, так і сукупності з іншими зібраними у справі доказами, висновки щодо яких обґрунтовано виклав в мотивувальній частині ухваленого рішення, при цьому погодився з висновками місцевого суду, які зводяться до того, що за даними трудової книжки ОСОБА_4, 21 січня 2015 року призначена на посаду викладача англійської мови Смілянської загальноосвітньої школи згідно наказу від 19 січня 2015 року, що в свою чергу підтверджує факт проживання позивача саме у м. Сміла, а не у м. Черкаси за місцем проживання померлого ОСОБА_10 Сам факт реєстрації позивача у квартирі АДРЕСА_1, не доводить факту спільного проживання позивача ОСОБА_4 з ОСОБА_10, як чоловіка та дружини.

При цьому, суд апеляційної інстанції, погодившись з наданою судом першої інстанції оцінкою доказів, сукупністю яких спростовано доводи позивача щодо наявності правових підстав для задоволення позовних вимог, скасував рішення місцевого суду та відмовив у задоволенні позову з тих підстав, що судом не залучено до розгляду справи всіх спадкоємців померлого, не встановлено весь обсяг спадкового майна та не перевірено належним чином факту отримання спадкоємцями спадкового майна після смерті спадкодавця.

Доводи касаційної скарги ОСОБА_4 зводяться виключно до необхідності переоцінки доказів, які на її думку підтверджують факт спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу з ОСОБА_10 та факт набуття ними в цей період майна у спільну сумісну власність.

Разом з тим, усі докази, на які посилається позивач, були предметом дослідження та оцінки судами під час розгляду справи, зокрема судом апеляційної інстанції, який за результатами апеляційного розгляду виклав свої висновки щодо оцінки цих доказів в мотивувальній частині ухваленого рішення.

Суд касаційної інстанції, за приписами статті 400 ЦПК Українине має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.

Наведені у касаційній скарзі доводи позивача зводяться до незгоди з висновками суду апеляційної інстанції стосовно встановлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом, який їх обґрунтовано спростував.

У зв'язку з наведеним, колегія суддів не вдається до встановлення або до оцінки обставин, що не були встановлені в оскаржуваних рішеннях, не вдається до вирішення питання про достовірність або недостовірність доказів чи про перевагу одних доказів над іншими, зокрема не переоцінює обставини і докази, на які посилалася в ході розгляду справи та посилається у касаційній скарзі позивач на підтвердження заявлених нею вимог.

Враховуючи межі перегляду справи в касаційній інстанції, колегія суддів вважає, що доводи, викладені позивачем у касаційній скарзі, не отримали підтвердження під час касаційного провадження, не спростовують висновків суду апеляційної інстанції про відсутність підстав для задоволення позову, та фактично зводяться до переоцінки доказів і встановлених судом обставин, що в силу положень статті 400 ЦПК, знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції, у зв'язку з чим підстав для задоволення касаційної скарги немає.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення суду апеляційної інстанції - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують.

Залишаючи без задоволення касаційну скаргу позивача, яка оскаржувала також і рішення суду першої інстанції, колегія залишає без змін саме рішення апеляційного суду, оскільки цим рішенням скасовано рішення місцевого суду та відмовлено у позові.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ :

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення апеляційного суду Черкаської області від 18 квітня 2017 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді: В. С. Висоцька

В. В. Пророк

І. М. Фаловська