Постанова

Іменем України

09 липня 2018 року

м. Київ

справа № 588/289/17

провадження № 61-5127св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Хопти С. Ф. (суддя-доповідач), Білоконь О. В., Синельникова Є. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - ОСОБА_5,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_5 на рішення Тростянецького районного суду Сумської області у складі судді Щербаченко М. В. від 19 жовтня 2017 року та ухвалу апеляційного суду Сумської області у складі колегії суддів: Левченко Т. А., Собини О. І., Ткачук С. С. від 6 грудня 2017 року

ВСТАНОВИВ:

Уберезні 2017 року ОСОБА_4 звернулася до суду позовом до ОСОБА_5 про поділ майна подружжя.

Позовна заява мотивована тим, що перебувала з ОСОБА_5 у шлюбі з 08 листопада 2008 року, який рішенням суду від 06 жовтня 2016 року було розірвано. За час шлюбу вони придбали квартиру АДРЕСА_1, право власності на яку було зареєстроване на ОСОБА_5

Посилаючись на те, що спірна квартира, як майно набуте подружжям за час шлюбу і за спільні кошти, належить їм на праві спільної сумільної власності, просила визнати за нею право власності на 1/2 частину вказаної квартири.

Рішенням Тростянецького районного суду Сумської області від 19 жовтня 2017 року позовні ОСОБА_4 задоволено.

Визнано за ОСОБА_4 і ОСОБА_5 право власності по 1/2 частини квартири АДРЕСА_1 за кожним.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції, дослідивши надані сторонами докази, зокрема показання свідків, розписки, виходив із того, що договір купівлі-продажу укладено в інтересах сім'ї, спірне майно набуте за спільні кошти ОСОБА_4 і ОСОБА_5 за час шлюбу, є їх спільною сумісною власністю, а тому підлягає поділу між ними в рівних часинах - по 1/2 частини кожному.

Ухвалою апеляційного суду Сумської області від 6 грудня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_5 відхилено.Рішення Тростянецького районного суду Сумської області від 19 жовтня 2017 року залишено без змін.

Залишаючи рішення районного суду без змін, суд апеляційної інстанції виходив із того, що, оцінивши показання свідків та розписки про отримання в борг грошових коштів, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що ОСОБА_5 не надав суду належних та достовірних доказів на підтвердження того, що спірна квартира придбана ним за особисті кошти. Крім того, відсутні докази на спростування презумпції спільності майна, тому спірна квартира підлягає поділу між колишнім подружжям у рівних частках, як набута за час шлюбу і за спільні кошти.

У касаційній скарзі, поданій у січні 2018 року, ОСОБА_5 просить скасувати судові рішення й ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що спірна квартира була придбана ним за грошові кошти, які були позичені, що підтверджується показаннями свідків і розписками, тому вказана квартира не належить до спільної сумісної власності і не підлягає поділу між колишнім подружжям.

Відзив на касаційну скаргу учасники справи до суду не подали.

17 квітня 2018 року справа надійшла до Верховного Суду.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Касаційна скарга задоволенню не підлягає.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частин першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що оскаржуване судове рішення ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Судами встановлено, що з 08 листопада 2008 року по 18 жовтня 2016 року ОСОБА_4 і ОСОБА_5 перебували взареєстрованому шлюбі, в якому ІНФОРМАЦІЯ_1 в них народилася дочка ОСОБА_6

За час шлюбу ОСОБА_5 уклав договір купівлі-продажу від 08 серпня 2012 року, посвідчений приватним нотаріусом Тростянецького районного нотаріального округу Гузенком О. О. та зареєстрований в Єдиному реєстрі правочинів, за умовами якого придбав трикімнатну квартиру АДРЕСА_1. Право власності на указану квартиру було зареєстровано за ОСОБА_5 відповідно до витягу про державну реєстрацію прав від 15 серпня 2012 року.

У пункті 1.5 указаного договору передбачено, що купівля квартири здійснюється за письмовою згодою дружини ОСОБА_5 - ОСОБА_4, справжність підпису якої засвідчено нотаріусом.

ОСОБА_5, заперечуючи презумпцію спільності права власності сторін на спірну квартиру, посилався на те, що квартира придбана була не за спільні кошти подружжя, а за запозичені ним особисто, посилаючись на показання свідків і розписки про отримання грошових коштів у борг.

Судами також встановлено, що відповідно до розписки ОСОБА_9 (матір ОСОБА_5) одержала в борг від ОСОБА_10 грошові кошти в сумі 40 тис. грн для купівлі квартири сину ОСОБА_5 та невістці ОСОБА_4 під АДРЕСА_1, вказану суму ОСОБА_9 зобов'язалася виплатити до 01 серпня 2014 року.

Згідно з розпискою від 07 серпня 2012 року ОСОБА_5 отримав від матері 10 тис. доларів США для купівлі квартири під АДРЕСА_1.

За загальним правилом статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об'єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Належність майна до об'єктів права спільної сумісної власності визначено статті 61 СК України, згідно з частиною третьою якої якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім'ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Норма частини третьої статті 61 СК України кореспондує частині четвертій статті 65 СК України, яка передбачає, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї.

За таких обставин за нормами сімейного законодавства умовою належності того майна, яке одержане за договором, укладеним одним із подружжя, до об'єктів спільної сумісної власності подружжя є визначена законом мета укладення договору - інтереси сім'ї, а не власні, не пов'язані з сім'єю інтереси одного з подружжя.

Такий же висновок застосування норм матеріального права викладено в постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс16.

За таких обставин, суди першої й апеляційної інстанцій дійшли правильного висновку, що показання свідків, а також розписка, складена ОСОБА_9 без дати, і розписка від 07 серпня 2012 року, складена сином (ОСОБА_5) не є достатніми доказами, які б спростували спільність майна колишнього подружжя. Крім того, договір купівлі-продажу було укладено в інтересах сім'ї та позивач дала згоду на його укладення.

Таким чином, доводи касаційної скарги висновків судів першої й апеляційної інстанцій не спростовують, на законність судових рішень не впливають, а стосуються переоцінки доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій - без змін.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу ОСОБА_5 залишити без задоволення.

Рішення Тростянецького районного суду Сумської області від 19 жовтня 2017 року та ухвалу апеляційного суду Сумської області від 6 грудня 2017 року залишити без змін.

Постанова оскарженню не підлягає.

Судді: С.Ф. Хопта

О.В.Білоконь

Є.В.Синельников