Постанова

Іменем України

27 червня 2018 року

м. Київ

справа № 639/1147/16-ц

провадження № 61-7936св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Білоконь О. В., Гулька Б. І., Синельникова Є. В., Хопти С. Ф. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»,

представники позивача: СафірФедір Олегович, Сокуренко Наталія Вікторівна, Кураксіна Ольга Ігорівна,

відповідач - ОСОБА_4,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 03 червня 2016 року у складі судді Срокіної І. І. та ухвалу Апеляційного суду Харківської області від 02 листопада

2016 року у складі колегії суддів: Кіся П. В., Бездітка В. М., Кружиліної О. А.,

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідних положень Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У лютому 2016 року публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_4 про стягнення суми заборгованості за кредитним договором.

Позовна заява мотивована тим, що 26 жовтня 2007 року між банком та

ОСОБА_4 укладено кредитний договір, відповідно до умов якого відповідач отримав кредит у розмірі 1 700 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 22,80 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.

Оскільки умови кредитного договору відповідачем належним чином не виконувалися, тому станом на 30 листопада 2015 року утворилась заборгованість за кредитним договором у розмірі 14 399 грн 11 коп., з яких: 1 365 грн 99 коп. - заборгованість за кредитом; 9 182 грн 04 коп. - заборгованість за процентами; 2 927 грн 31 коп. - заборгованість за пенею та комісією; 250 грн - штраф (фіксована частина); 673 грн 77 коп. - штраф (процентна складова).

Ураховуючи викладене, ПАТ КБ «ПриватБанк» просило суд стягнути із

ОСОБА_4 на свою користь заборгованість за кредитним договором

від 26 жовтня 2007 рокуу розмірі 14 399 грн 11 коп.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Харкова від 03 червня 2016 року

у задоволені позову ПАТ КБ «ПриватБанк» відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що відповідач не виконав умов кредитного договору, внаслідок чого має заборгованість за кредитом, тому позов банку є обґрунтованим. При цьому останній платіж згідно з карткою було здійснено 07 листопада 2012 року, отже з наступного дня розпочався відлік загальної позовної давності, який закінчився 08 листопада 2015 року відповідно.Відповідачем було заявлено клопотання про застосування строків позовної давності (а. с. 42).

Ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 02 листопада 2016 року апеляційну скаргу ПАТ КБ «ПриватБанк» відхилено. Рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 03 червня 2016 року залишено без змін.

Судове рішення апеляційного суду мотивовано тим, що судом першої інстанції ухвалено законне рішення про відмову у задоволенні позову з причин пропуску банком строку позовної давності, про застосування якого заявлено відповідачем до ухвалення судового рішення у справі.

У касаційнійскарзі, поданій у листопаді 2016 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ПАТ КБ «ПриватБанк», посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права й порушення норм процесуального права, просило скасувати вказані судові рішення та передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що умовами кредитного договору встановлені окремі самостійні зобов'язання, які деталізують обов'язок боржника повернути весь борг частинами. Отже, право кредитора вважається порушеним з моменту недотримання боржником строку погашення кожного чергового платежу, а відтак і початок перебігу позовної давності за кожний черговий платіж починається з моменту порушення строку його погашення. Крім того, оскільки грошові кошти позичальник не повернув, то правовідносини не припинилися і проценти за користування кредитом й пеня підлягають стягненню з нього в межах позовної давності.

Відзив на касаційну скаргу не подано.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У лютому 2018 року справу передано до Верховного Суду.

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Касаційна скарга задоволенню не підлягає.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частини першої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Судами встановлено, що 26 жовтня 2007 року між банком та ОСОБА_4 укладено кредитний договір, відповідно до умов якого відповідач отримав кредит у розмірі 1 700 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 22,80 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.

Згідно із пунктом 3.1.1 Правил користування платіжною карткою строк дії картки вказаний на її лицевій стороні (місяць і рік); вона діє до останнього календарного дня зазначеного місяця.

Пунктом 3.1.3 Правил користування платіжною карткою передбачено, що після закінчення строку дії відповідна картка продовжується банком на новий строк (шляхом надання клієнту картки з новим строком дії), якщо раніше (до початку місяця закінчення строку дії) не поступила письмова заява держателя про закриття рахунку.

Відповідно до пункту 9.12 Правил надання банком послуг договір діє

протягом 12 місяців з моменту підписання. Якщо протягом цього строку жодна зі сторін не заявить про припинення його дії, договір вважається пролонгованим на такий самий строк.

Також судами встановлено, що останній платіж за умовами договору

ОСОБА_4 здійснено 07 листопада 2012 року.

Відповідно до розрахунку, наданого банком, станом на 30 листопада 2015 року заборгованість ОСОБА_4 за кредитом становила 14 399 грн 11 коп., з яких: 1 365 грн 99 коп. - заборгованість за кредитом; 9 182 грн 04 коп. - заборгованість за процентами; 2 927 грн 31 коп. - заборгованість за пенею та комісією; 250 грн - штраф (фіксована частина); 673 грн 77 коп. - штраф (процентна складова).

Відповідач подав до суду першої інстанції заяву про застосування строку позовної давності (а. с. 42).

Згідно із частиною першою статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі й на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до частини першої статті 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Згідно зі статтями 526, 530, 610, частиною першою статті 612 ЦК України зобов'язання повинні виконуватись належним чином у встановлений строк (термін) відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Таким чином, з огляду на наявність порушення позичальником умов кредитного договору, то позов ПАТ КБ «ПриватБанк» про стягнення заборгованості за цим договором є доведеним.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Статтею 253 ЦК України визначено, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

При цьому початок перебігу позовної давності пов'язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними подіями (фактами), які свідчать про порушення прав особи (стаття 261 ЦК України).

За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Оскільки умовами договору встановлено окремі самостійні зобов'язання, які деталізують обов'язок боржника повернути весь борг частинами та встановлюють самостійну відповідальність за невиконання цього обов'язку, то право кредитора вважається порушеним з моменту недотримання боржником строку погашення кожного чергового траншу, а тому й початок перебігу позовної давності за кожний черговий платіж починається з моменту порушення строку його погашення.

Отже, оскільки за умовами договору погашення кредиту повинне здійснюватися позичальником щомісячними платежами, то початок позовної давності для стягнення цих платежів необхідно обчислювати з моменту (місяця, дня) невиконання позичальником цього зобов'язання.

Вказана правова позиція висловлена Верховним Судом України в постанові

від 30 вересня 2015 року у справі № 6-154цс15.

Установивши, що останній платіж на погашення кредитної заборгованості за договором від 26 жовтня 2007 року позичальником було внесено у листопаді

2012 року, а з позовом до суду банк звернувся у лютому 2016 року, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про пропуск позивачем позовної давності, про застосування якої заявлено відповідачем у справі.

Неможливість стягнення процентів за користування кредитом та штрафних санкцій поза межами позовної давності узгоджується з правовим висновком, викладеним у постанові ВеликоїПалати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 14-10цс18.

Таким чином, доводи касаційної скарги ПАТ КБ «ПриватБанк» судів першої та апеляційної інстанцій не спростовують, на законність судових рішень не впливають, а стосуються переоцінки доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

Отже, судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій ухвалені з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до частини першої 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» залишити без задоволення.

Рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 03 червня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Харківської області від 02 листопада 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: О. В. Білоконь

Б.І. Гулько

Є.В. Синельников

С.Ф. Хопта