Постанова

Іменем України

20 червня 2018 року

м. Київ

справа № 524/8172/15-ц

провадження № 61-9539св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А.,

суддів: Кузнєцова В. О., Погрібного С. О.,

СтупакО. В. (суддя-доповідач), Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_3,

відповідач - ОСОБА_4,

третя особа - голова гаражного кооперативу «Лада-1»

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_4 - ОСОБА_5 на рішення Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 31 травня 2016 року у складі судді Кривич Ж. О. та ухвалу Апеляційного суду Полтавської області від 15 вересня 2016 року у складі колегії суддів: Чумак О. В., Кривчун Т. О., Пилипчук Л. І.,

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2015 року ОСОБА_3 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_4 про усунення перешкод у користуванні майном.

В обґрунтування позову зазначила, що відповідач незаконно займає належне їй нежитлове приміщення - гараж НОМЕР_1 у гаражному кооперативі «Лада-1» по вул. Ернста Тельмана у м. Кременчуці (після перейменування - вул. ВолодимираВеликого) та чинить їй перешкоди у користуванні зазначеним гаражем.

Враховуючи наведене та з урахуванням уточнення позовних вимог, ОСОБА_3 просила зобов'язати відповідача звільнити гаражне приміщення НОМЕР_1 у автокооперативі «Лада-1» по вул. Тельмана у м. Кременчуці і не чинити їй перешкод у користуванні цим приміщенням.

Рішенням Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 31 травня 2016 року позов задоволено. Зобов'язано ОСОБА_4 звільнити гаражне приміщення, яке обліковується за НОМЕР_1 у автогаражному кооперативі «Лада-1», розташованому по вул. Ернста Тельмана (після перейменування - вул. Володимира Великого) у м. Кременчуці та не чинити перешкод ОСОБА_3 у користуванні цим гаражем.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що право власності позивача на гараж НОМЕР_1 в гаражному кооперативі «Лада-1» не зареєстровано, при цьому ОСОБА_3 довела, що вона є членом цього гаражного кооперативу, а відповідач цього не довів.

Ухвалою Апеляційного суду Полтавської області від 15 вересня 2016 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Залишаючи без змін рішення суду першої інстанції, апеляційний суд виходив з того, що відповідач не надав належних та допустимих доказів на підтвердження того, що він є або був членом зазначеного гаражного кооперативу чи власником спірного гаража. При цьому розписка про купівлю спірного гаража у ОСОБА_7 не є правовстановлюючим документом та не підтверджує право власності відповідача на спірний гараж та членство у гаражному кооперативі.

У жовтні 2016 року представник ОСОБА_4 - ОСОБА_5 подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу на рішення Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 31 травня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Полтавської області від 15 вересня 2016 року, в якій просила скасувати зазначені судові рішення та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову, обґрунтовуючи свої вимоги порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосування норм матеріального права. Зокрема, вказувала на те, що позивач не мала права звернення до суду із указаним позовом, оскільки не є власником спірного гаража, при цьому документи про прийняття та виключення з членів гаражного кооперативу ОСОБА_8 та ОСОБА_3 є підробленими, а тому не можуть бути належними та допустимими доказами у справі. Крім того, відповідач сплачував членські внески та витрати з електроенергії.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 листопада 2016 року відкрито касаційне провадження в указаній справі, ухвалою від 12 липня 2017 року справу призначено до судового розгляду.

15 грудня 2017 року набув чинності Закон України від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» (далі - Закон від 03 жовтня 2017 року), за яким судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 ЦПК України).

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону від 03 жовтня 2017 року касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У лютому 2018 року Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ зазначену справу передано до Верховного Суду.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Згідно з частиною першою статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, оскільки їх ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Рішення судів першої та апеляційної інстанцій відповідають вимогам статей 213, 214, 315 ЦПК України (у редакції станом на час ухвалення судових рішень у справі) щодо законності та обґрунтованості.

Судом установлено, що у лютому 1999 року з метою експлуатації цегляних, залізобетонних і металевих гаражів утворено автогаражний кооператив «Лада-1».

Рішенням Кременчуцької міської ради від 23 грудня 2015 року земельна ділянка площею 15 326 кв. м по вул. Е. Тельмана, 35 у м. Кременчуці визнана землями комунальної власності та передана в оренду автогаражному кооперативу «Лада-1». При цьому станом на квітень 2016 року договір оренди земельної ділянки не укладений.

Згідно зі статтею 2.3 статуту автогаражного кооперативу «Лада-1»підставою для розгляду питань про членство в кооперативі, а також вихід з нього є письмова заява і рішення правління кооперативу.

29 липня 2014 року на ім'я голови гаражного кооперативу «Лада-1» ОСОБА_8 написала заяву про виключення її з членів автогаражного кооперативу та переоформлення гаража НОМЕР_2 у автогаражному кооперативі «Лада-1», розташованому по вул. Ернста Тельмана у м. Кременчуці, на її матір ОСОБА_3 - позивача у справі.

При цьому в цей же день ОСОБА_3 також подала заяву про прийняття її в члени кооперативу та оформлення на її ім'я спірного гаража.

Згідно з протоколом засідання правління автогаражного кооперативу «Лада-1» від 30 липня 2014 року № 3 ОСОБА_8 виключили з членів кооперативу, а ОСОБА_3 прийняли до його членів.

Відповідно до частин першої та другої статті 19-1 Закону України «Про кооперацію» член житлово-будівельного, дачно-будівельного, гаражно-будівельного, житлового, дачного, гаражного чи іншого відповідного кооперативу має право володіння, користування, а за згодою кооперативу - і розпорядженням квартирою, дачею, гаражем, іншою будівлею, спорудою або приміщенням кооперативу, якщо він не викупив це майно. У разі викупу квартири, дачі, гаража, іншої будівлі, споруди або приміщення член житлово-будівельного, дачно-будівельного, гаражно-будівельного, житлового, дачного, гаражного кооперативу чи іншого відповідного кооперативу стає власником цього майна. Право власності на таке майно у члена кооперативу виникає з моменту державної реєстрації цього права відповідно до закону.

Крім того, застосовуючи положення статті 391 ЦК України, відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов'язані із позбавленням права володіння, суд має виходити із такого. Відповідно до положень статей 391, 396 ЦК України позов про усунення порушень права, не пов'язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов'язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння.

Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до статті 57, частини першої статті 58 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Загальними вимогами процесуального права, закріпленими у статтях 131, 132, 137, 177, 179, 185, 194, 212-215 ЦПК України, визначено обов'язковість установлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також оцінки всіх доказів, з яких суд виходив при вирішенні позову. Без виконання цих процесуальних дій ухвалити законне й обґрунтоване рішення у справі неможливо.

Право власності позивача на гараж НОМЕР_1, розташований у автогаражному кооперативі по вул. Ернста Тельмана, 35 у м. Кременчуці, не зареєстровано, при цьому остання довела, що вона є членом цього кооперативу, тобто особою, яка на відповідній правовій підставі володіє спірним гаражем, який, у свою чергу, використовується відповідачем без відповідних на це правових підстав та порушує право позивача на володіння ним.

З огляду на викладене суд першої інстанцій дійшов правильного висновку про те, що відповідач не надав належних та допустимих доказів на підтвердження того, що він є або був членом автогаражного кооперативу чи власником спірного гаража, при цьому розписка ОСОБА_7 від 10 вересня 2004 року, згідно з якою він продав ОСОБА_4 за 900 доларів США тимчасову споруду НОМЕР_1 в автогаражному кооперативі «Лада-1» по вул. Тельмана, 35 у м. Кременчуці не є правовстановлюючим документом та не підтверджує право власності відповідача на спірний гараж та членство в гаражному кооперативі. Крім того, сплата ОСОБА_4 членських внесків за членів кооперативу ОСОБА_8 та ОСОБА_3, а також за використану електроенергію, не доводить членство відповідача в гаражному кооперативі «Лада-1» та право користування спірним гаражем.

Переглядаючи справу в апеляційному порядку, апеляційний суд із дотриманням вимог статей 303, 304 ЦПК України 2004 року перевірив доводи апеляційної скарги та навів висновки на їх спростування, у результаті чого ухвалив законне і обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам статті 315 ЦПК України.

Доводи касаційної скарги заявника про те, що позивач не є власником спірного майна, а тому не має право звертатися до суду із указаним позовом до відповідача, не заслуговують на увагу, оскільки позивачем доведено, що вона є членом кооперативу, тобто особою, яка на відповідній правовій підставі володіє спірним гаражем. Також відповідачем не доведено факт підроблення документів про прийняття позивача у члени кооперативу.

Інші доводи касаційної скарги не заслуговують на увагу, оскільки вони по своїй суті зводяться до переоцінки доказів, що згідно з положеннями статті 400 ЦПК України не належить до повноважень суду касаційної інстанції.

Наведені в касаційній скарзі доводи не спростовують висновків судів по суті вирішення указаного позову та не дають підстав вважати, що судами порушено норми матеріального та процесуального права, про що зазначає у касаційній скарзі заявник.

Викладене дає підстави для висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін із підстав, передбачених статтею 410 ЦПК України.

Керуючись статтями 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_4 - ОСОБА_5 залишити без задоволення.

Рішення Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 31 травня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Полтавської області від 15 вересня 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. А. Стрільчук

Судді: В. О. Кузнєцов

С.О. Погрібний

О.В. Ступак

Г. І.Усик