Постанова

Іменем України

27 червня 2018 року

м. Київ

справа № 757/45050/15-ц

провадження № 61-12239св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: КоротунаВ. М. (суддя-доповідач), Курило В. П.,

Червинської М. Є.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

представник позивача - ОСОБА_5,

відповідачі: ОСОБА_6, ОСОБА_7,

представники ОСОБА_6: ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10,

третя особа - приватний нотаріус Бориспільського районного нотаріального округу Київської області Харитонюк Юлія Костянтинівна,

позивач за зустрічним позовом ОСОБА_6,

відповідач за зустрічним позовом - ОСОБА_4,

третя особа за зустрічним позовом - ОСОБА_7,

позивач за зустрічним позовом - ОСОБА_7,

відповідач за зустрічним позовом - ОСОБА_4,

третя особа - ОСОБА_6,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_6 на постанову Апеляційного суду м. Києва від 11 січня 2018 року в складі колегії суддів: Ратнікової В. М., Пікуль А. А., Борисової О. В.,

В С Т А Н О В И В:

У листопаді 2015 року ОСОБА_4 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_6, ОСОБА_7, третя особа - приватний нотаріус Бориспільського районного нотаріального округу Київської області

Харитонюк Ю. К., в якому з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог просила:

встановити факт її проживання з ОСОБА_6 однією сім'єю без реєстрації шлюбу з 2005 року;

визнати недійсними договори дарування земельної ділянки та житлового будинку, розташованих за адресою: АДРЕСА_3, укладені 15 вересня 2015 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_7;

визнати спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_4 та ОСОБА_6: житловий будинок АДРЕСА_3 та земельну ділянку, на якій він розташований, а також квартиру АДРЕСА_1, загальною площею 118,60 кв. м;

визнати за ОСОБА_4 право власності на 1/2 частини житлового будинку, розташованого по АДРЕСА_3, 1/2 частини земельної ділянки, розташованої у с. Жовтневе Бориспільського району Київської області та на 1/2 частини квартири АДРЕСА_1;

визнати за ОСОБА_6 право власності на 1/2 частини житлового будинку, розташованого по АДРЕСА_3, 1/2 частини земельної ділянки, розташованої у с. Жовтневе Бориспільського району Київської області та на 1/2 частини квартири АДРЕСА_1.

Позовна заява мотивована тим, що з 2005 року по 2009 року вона проживала разом із ОСОБА_6 однією сім'єю без реєстрації шлюбу, вели спільне господарство, були пов'язані спільним побутом та мали взаємні права і обов'язки подружжя. У 2009 року офіційно зареєстрували свій шлюб, проте з червня 2015 року припинили підтримувати шлюбні стосунки, вести спільне господарство та почали проживати окремо. За період спільного проживання та ведення господарства без реєстрації шлюбу сторонами у 2006 році було придбано та зареєстровано право власності на ім'я ОСОБА_6 - житловий будинок АДРЕСА_3 та земельну ділянку, на якій вказаний будинок розташований. Своєї згоди на дарування вищевказаного спільного майна подружжя не надавала. Дійти згоди щодо поділу спільного майна вона разом з ОСОБА_6 не можуть. Крім того, за спільні кошти 04 серпня 2011 року ними було придбано трикімнатну квартиру АДРЕСА_1, щодо поділу якої сторони теж не можуть дійти згоди.

У червні 2016 року ОСОБА_6 звернувся до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_4, третя особа - ОСОБА_12, про встановлення факту проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу та поділ майна подружжя.

Зустрічна позовна заява мотивована тим, що з осені 2007 року він проживав з ОСОБА_4 однією сім'єю без реєстрації шлюбу, а у 2009 році вони зареєстрували свої шлюбні відносини. Будинок АДРЕСА_3 було ним придбано у 2006 році, тобто у період коли він не перебував з ОСОБА_4 ні в зареєстрованому шлюбі, ні в фактичних шлюбних відносинах. Квартира АДРЕСА_1 була придбана у період шлюбу, проте на її купівлю в значному обсязі були витрачені його особисті кошти, отримані ним як дарунок від своєї матері - ОСОБА_7, яка в свою чергу, їх отримала в позику від іншої особи. Посилаючись на те, що оскільки на придбання вказаної квартири було спрямовано не лише кошти, які були спільними коштами подружжя, а й його особисті кошти, тому його частка в праві власності на вказану квартиру є більшою - 0,79 частини.

З урахуванням викладеного, ОСОБА_6 просив суд встановити факт проживання з ОСОБА_4 однією сім'єю без реєстрації шлюбу з 01 листопада 2007 року по 17 червня 2009 року; визнати за ОСОБА_4 право власності на 0,21 частини квартири АДРЕСА_1; визнати за ним право власності на 0,79 частини вказаної квартири.

У листопаді 2016 року ОСОБА_7 звернулася до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_4, третя особа - ОСОБА_6, про визнання права власності на житловий будинок та земельну ділянку.

Зустрічна позовна заява мотивована тим, що спірний будинок та земельна ділянка на якій він розташований були нею отримані у власність на підставі договорів дарування, укладених у вересні 2015 року з ОСОБА_13 Посилалась на те, що подаровані її сином будинок АДРЕСА_3 та земельна ділянка на якій вказаний будинок розташовані належали її сину на праві особистої приватної власності, а тому ОСОБА_7 вважала, що правомірно набула право власності на вказане майно.

З урахуванням викладеного, ОСОБА_7 просила суд визнати за нею право власності на земельну ділянку площею 0,2519 га, кадастровий номер

НОМЕР_1, розташовану у АДРЕСА_3 загальною площею 299,8 кв. м, житловою площею 174,1 кв. м, розташований по АДРЕСА_3.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 25 жовтня 2017 року позов ОСОБА_4 задоволено частково.

Встановлено факт проживання ОСОБА_4 та ОСОБА_6 однією сім'єю без реєстрації шлюбу з 01 листопада 2007 року по 17 червня

2009 року.

Визнано за ОСОБА_4 право власності на 21/100 частини квартири АДРЕСА_1.

У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Зустрічний позов ОСОБА_6 задоволено.

Визнано за ОСОБА_6 право власності на 79/100 частини квартири

АДРЕСА_1.

Зустрічний позов ОСОБА_7 задоволено.

Визнано за ОСОБА_7 право власності на земельну ділянку площею 0,2519 га, кадастровий номер НОМЕР_1, розташованої у с. Жовтневе Бориспільського району Київської області та житловий будинок загальною площею 299,8 кв. м, житловою площею 174,1 кв. м, розташований за адресою: АДРЕСА_3.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції виходив із того, що відсутні належні та допустимі докази того, що ОСОБА_4 та ОСОБА_6 спільно проживали у період з 2005 року, тому оскільки спірний будинок та земельна ділянки були придбані ОСОБА_6 у власність до 2007 року, вказане майно не має статусу спільного майна подружжя і не може бути поділено. Разом з тим, спірна квартира, яка була придбана сторонами під час шлюбу, вона має статус спільного майна подружжя та повинна бути поділена пропорційно до суми витрачених особистих коштів.

Постановою Апеляційного суду м. Києва від 11 січня 2018 року рішення Печерського районного суду м. Києва від 25 жовтня 2017 року у частині вирішення позовних вимог ОСОБА_4 та позовних вимог ОСОБА_6 про поділ квартири АДРЕСА_1 скасовано та ухвалено у цій частині нове рішення.

Позовні вимоги ОСОБА_4 задоволено.

Позовні вимоги ОСОБА_6 задоволено частково.

Визнано квартиру АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю подружжя.

У порядку поділу спільного майна подружжя - квартири АДРЕСА_1, визнано за ОСОБА_4 право власності на 1/2 частини квартири АДРЕСА_1, загальною площею 118,60 кв. м, житловою площею 72,90 кв. м.

Визнано за ОСОБА_6 право власності на 1/2 частини квартири АДРЕСА_1, загальною площею 118,60 кв. м, житловою площею 72,90 кв. м.

Рішення Печерського районного суду м. Києва від 25 жовтня 2017 року в частині стягнення з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_4 судового збору у розмірі 1 247,34 грн та стягнення з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_6 судового збору у розмірі 6 400,00 грн скасовано й ухвалено в цій частині нове рішення.

Стягнуто з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_4 у відшкодування витрат по сплаті судового збору 3 236,91 грн.

У іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції в частині поділу спірної квартири та ухвалюючи нове рішення у цій частині, суд апеляційної інстанції виходив з того, що відсутні належні та допустимі докази того, що більша частина витрачених коштів на купівлю спірної квартири належала особисто ОСОБА_6, а тому відсутні підстави для поділу спірної квартири в наступних частинах: 79/100 - ОСОБА_6 та 21/100 - ОСОБА_4

У травні 2018 року ОСОБА_6 подав до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення апеляційного суду в частині вирішення вимог про поділ квартири АДРЕСА_1 та в цій частині залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Постанова апеляційного суду переглядається лише в частині вирішення питання щодо поділу квартири АДРЕСА_1, оскільки в іншій частині заявник не ставить питання про перегляд.

Касаційна скарга мотивована тим, що судом апеляційної інстанції не в повному обсязі досліджено всі обставини справи, не взято до уваги доводи та докази сторін у справі.

18 червня 2018 року ОСОБА_4 подала до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу, в якому зазначила, що постанова апеляційного суду є законною і обґрунтованою.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частинами першою, другою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Судами установлено, що з 17 червня 2009 року по 04 лютого 2016 року ОСОБА_4 та ОСОБА_6 перебували у зареєстрованому шлюбі.

23 квітня 2010 року між ОСОБА_4 та товариством з обмеженою відповідальністю «Компанія з управління активами «ЮДП ЕССЕТ Менеджмент» (далі - ТОВ «Компанія з управління активами «ЮДП ЕССЕТ Менеджмент») було укладено попередній договір № 68-2-2/10 купівлі-продажу квартири, відповідно до умов якого сторони зобов'язалися в майбутньому укласти та нотаріально посвідчити договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 на погоджених у попередньому договорі умовах.

Попереднім договором було визначено, що ціна квартири становить

2 679 626,14 грн, що еквівалентно 338 010,00 доларів США. На забезпечення зобов'язання покупця з укладення основного договору останній повинен сплатити на користь продавця забезпечувальні платежі в наступних розмірах і порядку: в строк до 29 квітня 2010 року - 100 000,00 грн, в строк до 30 квітня 2010 року - 851 096,00 грн, в строк до 30 жовтня 2010 року - 277 403,00 грн, в строк до 30 грудня 2010 року - 277 403,00 грн, в строк до 08 квітня 2011 року - 1 173 153,40 грн.

Відповідно до акта звірки взаєморозрахунків за договором № 68-2-2/10 між ОСОБА_4 та ТОВ «Компанія з управління активами «ЮДП ЕССЕТ Менеджмент» за період з 23 квітня 2010 року по 31 грудня 2011 року

ОСОБА_4 було повністю сплачено вартість квартири, наступними платежами: 27 квітня 2010 року - в розмірі 100 000,00 грн, 14 травня 2010 року - 851 106,74 грн, 07 жовтня 2010 року - 554 806,00 грн, 10 листопада 2010 року - 1 000 000,00 грн, 13 грудня 2010 року - 173 153,40 грн, 17 січня 2011 року - 560,00 грн.

04 серпня 2011 року між ОСОБА_4, як покупцем, та ТОВ «Компанія з управління активами «ЮДП ЕССЕТ Менеджмент», як продавцем, було підписано договір купівлі-продажу квартири, відповідно до умов якого, покупець придбала трикімнатну квартиру за адресою: АДРЕСА_1, загальною площею 118,60 кв. м, житловою площею 72,90 кв. м за суму коштів - 2 679 626,14 грн.

04 серпня 2011 року між ОСОБА_4 та ТОВ «Компанія з управління активами «ЮДП ЕССЕТ Менеджмент» підписано акт прийому-передачі, відповідно до якого ОСОБА_4 було передано квартиру за адресою: АДРЕСА_1.

07 вересня 2011 року ОСОБА_6 отримав від ОСОБА_7 у подарунок 190 000,00 доларів США.

Рішенням Франківського районного суду м. Львова від 14 вересня 2016 року, яке набрало законної сили, було визнано дійсним договір дарування грошових коштів у розмірі 190 000,00 доларів США, укладений між ОСОБА_6 та ОСОБА_7

Статтею 60 СК України встановлено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до статті 368 ЦК України майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім'ї, є їхньою спільною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі.

Частиною першою статті 70 СК України передбачено, що у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Статтею 60 ЦПК України 2004 року встановлено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції в частині поділу спірної квартири та ухвалюючи в цій частині нове рішення, апеляційний суд, на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами, з урахуванням встановлених обставин і вимог (статей 10, 60, 212 ЦПК України 2004 року), встановивши, що спірна квартира була придбана подружжям під час шлюбу та з урахуванням того, що відповідачем не надано належних та допустимих доказів того, що більша частина коштів, витрачених ним на купівлю спірної квартири, були його особистими коштами, оскільки грошові кошти, які йому подарувала мати були нею подаровані вже після внесення останнього внеску на оплату вартості квартири, дійшов правильного та обґрунтованого висновку про те, що спірна квартира є спільною сумісною власністю подружжя та підлягає поділу між сторонами по 1/2 частини.

Доводи касаційної скарги не спростовують висновків суду апеляційної інстанції, обґрунтовано викладених у мотивувальній частині рішення, та зводяться до переоцінки доказів та незгоди відповідача з висновками суду щодо їх оцінки.

Частиною третьою статті 401 ЦПК України передбачено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу залишити без задоволення, а рішення апеляційного суду без змін.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_6 залишити без задоволення.

Постанову Апеляційного суду м. Києва від 11 січня 2018 року в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_4 та позовних вимог ОСОБА_6 про поділ квартири АДРЕСА_1 залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: В. М. Коротун

М.Є. Червинська

В.П. Курило