П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 липня 2018 року м. Рівне

справа № 569/9220/17

провадження № 22-ц/787/603/2018

Апеляційний суд Рівненської області у складі суддів: Бондаренко Н.В. (суддя-доповідач), ОСОБА_1, ОСОБА_2,

секретар судового засідання: Тхоревський С.О.,

учасники справи:

позивач ОСОБА_3,

відповідач Публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк»,

з участю: позивача, його представника-адвоката ОСОБА_4, представника відповідача-адвоката ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» на рішення Рівненського міського суду Рівненської області в складі судді Куцоконя Ю.П. від 22 січня 2018року, проголошене в 8год.58хв. в м.Рівне, повний текст якого виготовлений 24.01.2018року

в с т а н о в и в :

14.06.2017року ОСОБА_3 звернувся до суду із позовом до Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» (далі - ПАТ «УкрСиббанк») про визнання незаконним наказу від 15 травня 2017 року № 132-ВК про звільнення його з роботи, поновлення на посаді начальника відділення № 422 ПАТ «УкрСиббанк» з 15 травня 2017 року, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу у сумі 91667,40 грн. та моральної шкоди у розмірі 100000 грн.

Позов мотивований тим, що рішенням суду від 17 серпня 2016 року, яке набрало чинності 5 жовтня 2016 року він був поновлений на роботі. Наказом відповідача від 6 жовтня 2016 року рішення виконано, однак про його існування позивачу стало відомо лише під час ознайомлення із матеріалами виконавчого провадження 6 квітня 2017 року. Він 7 квітня 2017 року зявився до Волинського регіонального управління ПАТ «УкрСиббанк» у Рівненській області і того ж дня був ознайомлений під розписку з наказом № 329-ВК від 6 жовтня 2016 року про своє поновлення на роботі та приступив до виконання посадових обовязків.

15 травня 2017 року ПАТ «УкрСиббанк» видав наказ № 132-ВК «Про кадрові питання», пунктом 1.1. якого ОСОБА_3 звільнено з посади начальника відділення № 422 ПАТ «УкрСиббанк» 15 травня 2017 року за прогул без поважних причин з 6 жовтня 2016 року по 6 квітня 2017 року включно за п.4 ст.40 КЗпП України. Своє звільнення вважає незаконним, оскільки чинне законодавство не зобовязує працівника виходити на роботу наступного робочого дня після оголошення рішення про його поновлення на роботі.

Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 22 січня 2018 року визнано незаконним наказ Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» від 15 травня 2017 року № 132-ВК про звільнення ОСОБА_3

Поновлено ОСОБА_3 на посаді начальника відділення № 422 Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» з 15 травня 2017 року.

Стягнуто з Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» на користь ОСОБА_3 середній заробіток за час вимушеного прогулу у сумі 91667,4 грн. та судові витрати у сумі 1500 грн., що складаються з витрат на професійну правничу допомогу.

В частині позовних вимог ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» про відшкодування моральної шкоди відмовлено.

Рішення в частині поновлення ОСОБА_3 на посаді начальника відділення № 422 Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» та стягнення заробітної плати за один місяць допущено до негайного виконання. Вирішено питання розподілу судових витрат по сплаті судового збору.

Рішення мотивоване тим, що невихід працівника на роботу у звязку з необізнаністю його про видачу наказу про поновлення на роботі та не ознайомленням його з таким наказом не можна вважати прогулом без поважних причин. Звільнення є незаконним, а тому позивач підлягає поновленню із виплатою йому середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

У поданій апеляційній скарзі ПАТ«УкрСиббанк» вказує, що рішення суду є незаконним, необґрунтованим та таким, що ухвалене з неповним та неправильним встановленням обставини, які мають значення для справи.

Зазначає, що судом не надано належної оцінки тому, що позивач був присутній при розгляді справи в Апеляційному суді Рівненської області 5 жовтня 2016 року і йому було відомо про набрання рішенням суду законної сили в день прийняття рішення та вважає безпідставним висновок суду про те, що чинне законодавство не зобовязує працівника виходити на роботу наступного робочого дня після оголошення рішення про його поновлення на роботі.

Доводить, що позивач, знаючи про відсутність відділення №422 по вул. Ст.Бандери, 63 в м. Рівне, не зявився до функціонально підпорядкованого начальника Волинського регіонального управління АТ «УкрСиббанк» ОСОБА_6 для отримання вказівок по виконанню своїх трудових обовязків, інструктажу щодо розташування свого робочого місця.

Вважає, що судом не взято до уваги те, що виконавче провадження по виконанню судового рішення було закінчено постановою державного виконавця Подільського районного відділу ДВС м.Києва від 16.01.2017року, яка стягувачем не оскаржена. Дані обставини свідчать про обізнаність позивача про його поновлення на роботі та безпідставність висновків суду про відсутність доказів про не ознайомлення працівника із наказом про його поновлення.

Покликається на п.34 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6.11.1992року №9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» та ст.65 ЗУ «Про виконавче провадження, відповідно до яких судове рішення про поновлення на роботі вважається належно виконаним з дня видання відповідного наказу.

Безпідставними вважає висновки суду щодо відсутності належних доказів про належне повідомлення ОСОБА_3 про виконання судового рішення, оскільки в матеріалах справи міститься копії 5 листів повідомлень, направлених на відому адресу проживання працівника, про його поновлення та необхідність зявитись до банку із трудовою книжкою, 2 з яких-отримані матірю позивача-Ткачук Л.Д., а решта повернулись із відміткою пошти «за закінченням терміну зберігання».

Стверджує, що звільнення позивача проведено з дотримання трудового законодавства, зокрема п.4 ст.40, ст. 43 КЗпП України, ЗУ «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності».

Вважає, що судом середній заробіток за час вимушеного прогулу обрахований з порушенням Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою КМ України від 8.02.1995року №100.

Просить в частині задоволення позовних вимог рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове - про відмову у їх задоволенні.

Відзив на апеляційну скаргу позивачем не подавався.

Указом Президента України № 452/2017 від 29.12.2017 «Про ліквідацію апеляційних судів та утворення апеляційних судів в апеляційних округах» ліквідовано Апеляційний суд Рівненської області та утворено Рівненський апеляційний суд в апеляційному окрузі, що включає Рівненську область, з місцезнаходженням у місті Рівному.

У відповідності до ч. 6 ст. 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» у разі ліквідації суду, що здійснює правосуддя на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці (відповідних адміністративно-територіальних одиниць), та утворення нового суду, який забезпечує здійснення правосуддя на цій території, суд, що ліквідується, припиняє здійснення правосуддя з дня опублікування в газеті «Голос України» повідомлення голови новоутвореного суду про початок роботи новоутвореного суду.

Відповідно до п. 3 розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів» апеляційні суди, утворені до набрання чинності цим Законом, продовжують здійснювати свої повноваження до утворення апеляційних судів у відповідних апеляційних округах. Такі апеляційні суди у відповідних апеляційних округах мають бути утворені та розпочати здійснювати правосуддя не пізніше трьох років з дня набрання чинності цим Законом.

Пунктом 8 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України (в редакції, яка діє з 15.12.2017) передбачено, що до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду Апеляційним судом Рівненської області.

Згідно із ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної інстанції.

Рішення суду в частині відмови ОСОБА_3 у стягненні моральної шкоди учасниками справи не оскаржується, а тому в апеляційному порядку не переглядається.

Апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Як вірно встановлено судом першої інстанції, рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 17 серпня 2016 року у справі № 569/11307/15-ц ОСОБА_3 був поновлений на посаді начальника відділення № 422 ПАТ «УкрСиббанк» з 6 липня 2015 року. Цим же рішенням з ПАТ «УкрСиббанк» на користь ОСОБА_3 стягнуто середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 127375,05 грн. та моральну шкоду у розмірі 2000 грн.

Рішенням Апеляційного суду Рівненської області від 5 жовтня 2016 року апеляційна скарга ПАТ «УкрСиббанк» була відхилена, а апеляційна скарга ОСОБА_3 задоволена частково. Рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 17 серпня 2016 року в частині стягнення середньомісячного заробітку за час вимушеного прогулу скасоване та ухвалене в цій частині нове рішення про часткове задоволення цих вимог та про стягнення з ПАТ «УкрСиббанк» на користь ОСОБА_3 149758,95 грн. В решті рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 17 серпня 2016 року залишено без змін.

6 жовтня 2016 року ПАТ «УкрСиббанк» видано наказ № 329-ВК «Про кадрові питання», згідно пункту 6.1. розділу 2 якого, ОСОБА_3 з 7 липня 2015 року поновлено на посаді начальника відділення № 422 ПАТ «УкрСиббанк» з робочим місцем у місті Рівне з посадовим окладом згідно зі штатним розкладом. Пунктом 7.1. розділу 2 цього ж наказу відмінено пункт 2.2. розділу 2 наказу № 258-ВК від 6 липня 2015 року про звільнення ОСОБА_3 з посади начальника відділення № 422 ПАТ «УкрСиббанк» 6 липня 2015 року у звязку із скороченням штату, п.1 ст.40 КЗпП України.

Отримавши 6 квітня 2017 року повідомлення Подільського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у місті Києві та ознайомившись з матеріалами виконавчого провадження щодо свого поновлення на роботі, позивач 7 квітня 2017 року зявився до Волинського регіонального управління ПАТ «УкрСиббанк» у Рівненській області і того ж дня був ознайомлений під розписку з наказом № 329-ВК від 6 жовтня 2016 року про своє поновлення на роботі та приступив до виконання посадових обовязків.

15 травня 2017 року ПАТ «УкрСиббанк» видано наказ № 132-ВК «Про кадрові питання», пунктом 1.1. якого ОСОБА_3 звільнено з посади начальника відділення № 422 ПАТ «УкрСиббанк» 15 травня 2017 року за прогул без поважних причин з 6 жовтня 2016 року по 6 квітня 2017 року включно, п.4 ст.40 КЗпП України. Як слідує з наказу, підставою для його винесення були: службова записка начальника Волинського РУ ПАТ «УкрСиббанк» ОСОБА_6 від 12 жовтня 2016 року, акти про відсутність ОСОБА_3 на його робочому місці з 6 жовтня 2016 року по 6 квітня 2017 року включно, лист ОСОБА_3 від 7 квітня 2017 року, службова записка начальника Волинського РУ ПАТ «УкрСиббанк» ОСОБА_6 від 10 квітня 2017 року, акт про відмову надання пояснень ОСОБА_3 від 10 квітня 2017 року, рішення профспілкової організації від 4 травня 2017 року, яке не містить обґрунтувань.

Відповідно до п.4 ч.1 ст.40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий договір до закінчення строку його чинності, можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадку прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин.

Прогулом є відсутність працівника на роботі більше трьох годин без поважних причин, тому суд, з'ясовуючи законність звільнення працівника на підставі п.4 ч.1 ст.40 КЗпП України, повинен встановити причини відсутності працівника на робочому місці та їх поважність.

Виконання рішення суду, яким працівника поновлено на роботі, вважається завершеним з моменту фактичного допущення зазначеного працівника до виконання попередніх обов'язків на підставі акту відповідного органу, який прийняв рішення про звільнення працівника.

Саме по собі видання наказу про поновлення працівника на попередній роботі відповідно до рішення суду, без належного повідомлення про це працівника та без ознайомлення його з даним наказом не може свідчити про обов'язок поновленого працівника негайно приступити до виконання своїх трудових обов'язків.

Оскільки, судом було встановлено, що невихід на роботу позивача був викликаний не повідомленням його роботодавцем про винесення наказу про поновлення його на роботі, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що ОСОБА_3 був відсутній на роботі з поважних причин, а тому відповідач не мав підстав для розірвання трудового договору з позивачем за п.4 ч.1 ст.40 КЗпП України.

Доводи апеляційної скарги про те, що позивач будучи присутнім 5 жовтня 2016року при розгляді справи в апеляційному суді, не міг не розуміти свого обов'язку приступити до виконання трудових обов'язків з наступного дня після набрання рішенням суду законної сили, не заслуговують на увагу, оскільки не знаючи про існування наказу № 329-ВК від 6.10.2016 року, ОСОБА_3 не міг знати про добровільне виконання роботодавцем рішення суду та про визначений вказаним наказом його обов'язок вийти на роботу з 6.10.2016 року.

Покликання відповідача про направлення ОСОБА_3 повідомлень про добровільне поновлення його на роботі були предметом перевірки суду першої інстанції під час розгляду справи та зводяться до незгоди з висновками місцевого суду щодо встановлених обставин справи, посилань на факти, що були предметом дослідження.

Також, суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку про те, що наказ про звільнення позивача за прогул прийнятий з порушенням строків встановлених ст.148 КЗпП України, оскільки останнім днем прогулу відповідач визнає 6.04.2017року, а наказ про звільнення виданий лише 15.05.2017року.

Отже, наказ № 132-ВК від 15 травня 2017 року про звільнення ОСОБА_3 за п.4 ч.1 ст.40 КЗпП України прийнятий з порушенням норм трудового законодавства та є незаконним.

Разом з тим, із матеріалів справи вбачається, що постановою Верховного Суду від 21 березня 20108 року рішення Рівненського міського суду від 17.085.2016року та рішення Апеляційного суду Рівненської області від 5 жовтня 2016року скасовані, у задоволенні позову ОСОБА_3 до ПАТ «УкрСиббанк» про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди відмовлено.(а.с.143-151 т.2).

Наказом ПАТ «УкрСиббанк» №97-ВК від 6.04.2018року скасовано:

-пункт 6.1 розділу2 наказу №329-ВК від 6.10.2016року про поновлення ОСОБА_3 на посаді начальника відділення №422 АТ «УкрСиббанк» з 7.07.2015року;

-пункт 7.1 розділу 2 наказу №329 ВК від 6.10.2016року про відміну пункту 2.2 розділу 2 наказу №258-ВК від 6.07.2015року;

-пункт 10.1 розділу 2 наказу №21-ВК від 23.01.2018року про поновлення ОСОБА_3 на посаді начальника відділення №422 АТ «УкрСиббанк» з 16.05.2017року;

-пункт 2.1 розділу 2 наказу №132-ВК від 15.05.2017року про звільнення ОСОБА_3 з посади начальника відділення №422 АТ «УкрСиббанк» 15.05.2017року за прогул без поважних причин,п.4 ст.40 КЗпП України.

Підстава: постанова Верховного Суду від 21.03.2018року у справі №569/11307/15-ц.

Визнано чинним пункт 2.2 розділу 2 наказу №258-ВК від 6.07.2015року про звільнення ОСОБА_3 з посади начальника відділення №422 АТ «УкрСиббанк» 6 липня 2015року у звязку із скороченням штату, п.1 ст.40 КЗпП України.

Вирішено здійснити ОСОБА_3 оплату: за фактично відпрацьований час по 6.04.2018року; грошової компенсації за 5 календарних днів невикористаної щорічної відпустки за відпрацьований період з 23.01.2018року по 6.04.2018року.Припинено нарахування заробітної плати ОСОБА_3В та виключено його із особового складу АТ «УкрСиббанк» з 7.04.2018року.(а.с.152 т.2)

Таким чином встановлено, що на час розгляду справи апеляційним судом оспорюваний наказ № 132-ВК від 15 травня 2017 року про звільнення позивача за прогул скасований відповідачем.

Відповідно до п.2 ч.1 ст.255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо відсутній предмет спору.

Необхідність запровадження такого правила обумовлена тим, що відповідно до ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір, на відміну від раніше чинної конституційної норми про те, що юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.

Проте поняття «юридичний спір» має тлумачитися широко, виходячи з підходу Європейського суду з прав людини до тлумачення поняття «спір про право» (п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод). Зокрема, Європейський суд з прав людини зазначає, що відповідно до духу зазначеної Конвенції поняття «спір про право» має розглядатися не суто технічно, йому слід надавати сутнісного, а не формального значення.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

З урахуванням викладеного, відсутність предмета спору унеможливлює вирішення справи по суті незалежно від обґрунтованості позову, а відповідно і здійснення ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів осіб.

Прикладами відсутності предмета спору можуть бути дії сторін, чи настання обставин, якщо між сторонами у зв'язку з цим не залишилося неврегульованих питань або самі сторони врегулювали спірні питання.

Така правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду від 3 травня 2018 року у справі № 404/251/17 (касаційне провадження № 61-13405св18).

За наведеного, колегія суддів приходить до висновку, що наказ № 132-ВК від 15 травня 2017 року про звільнення ОСОБА_3 за прогул втратив чинність, позивача, з врахуванням постанови Верховного Суду від 21.03.2018року визнано звільненим з 6 липня 2015року у звязку із скороченням штату за п.1 ст.40 КЗпП України, а тому відпала необхідність поновлення позивача на роботі.

Однак, проаналізувавши наказ ПАТ «УкрСиббанк» №97-ВК від 6.04.2018року колегія суддів вважає, що між сторонами залишилося неврегульоване питання законності наказу про звільнення від 15 травня 2017 року на час його прийняття та, відповідно, оплати середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 15.05.2017року по 19.01.2018року.

В судовому засіданні апеляційного суду позивач зазначив, що відповідачем йому виплачена заробітна плата за час вимушеного прогулу за місяць на підставі рішення суду, в частині негайного виконання.

Згідно з ч. ч. 1, 2, 3, 5 ст. 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв'язку з повідомленням про порушення вимог Закону України «Про запобігання корупції» іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

У разі визнання формулювання причини звільнення неправильним або таким, що не відповідає чинному законодавству, у випадках, коли це не тягне поновлення працівника на роботі, орган, який розглядає трудовий спір, зобов'язаний змінити формулювання і вказати в рішенні причину звільнення у точній відповідності з формулюванням чинного законодавства та з посиланням на відповідну статтю (пункт) закону. Якщо неправильне формулювання причини звільнення в трудовій книжці перешкоджало працевлаштуванню працівника, орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату йому середнього заробітку за час вимушеного прогулу в порядку і на умовах, передбачених частиною другою цієї статті.

У разі затримки видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу працівникові виплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу.

Таким чином, ст. 235 КЗпП України передбачено, що виплата середнього заробітку за час вимушеного прогулу здійснюється у випадках: звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу (ч. 1); у разі визнання формулювання причини звільнення неправильним або таким, що не відповідає чинному законодавству (ч. 3); у разі затримки видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу (ч. 5).

Отже, положення ст. 235 КЗпП України передбачають виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу у визначених цією статтею випадках, перелік яких є вичерпним.

Такого висновку дійшов Верховний Суд України у постанові від 2 листопада 2016 року у справі № 6-2261цс16.

Хоча рішення суду про поновлення позивача на роботі по даній справі не ухвалюється, оскільки відповідач самостійно скасував наказ про звільнення позивача за прогул, однак наявні підстави для стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу позивача, так як положення ч. 2 ст. 235 КЗпП України не звільняє роботодавця від обов'язку здійснити оплату вимушеного прогулу у разі звільнення працівника без законної підстави, що мало місце при звільненні позивача за п.4 ч.1 ст.40 КЗпП України.

На час ухвалення оскаржуваного рішення середньоденний заробіток позивача за час вимушеного прогулу судом першої інстанції визначений у сумі 532,95грн., виходячи із заробітку, встановленого чинним на той час рішенням Рівненського міського суду від 17.08.2016року.

Покликання апеляційної скарги щодо визначення середньоденного заробітку, на підставі довідки №467 від 7.02.2018року (а.с.95 т.2) не заслуговують на увагу, оскільки вона не була предметом дослідження у суді першої інстанції, а клопотання відповідачем про її дослідження апеляційним судом не заявлялось.

Відповідно до ч.3 та ч.13 ст.141 ЦПК України судові витрати понесені по оплаті судового збору при подачі апеляційної скарги віднести за рахунок відповідача.

За наведеного рішення суду в частині поновлення ОСОБА_3 на роботі підлягає скасуванню із закриттям в цій частині провадження у справі. В решті рішення суду слід залишити без змін, а апеляційну скаргу-без задоволення.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 381, 382, 383, 384, 390 ЦПК України, п.4 ч.1 ст.40, ст.235 КЗпП України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» задовольнити частково.

Рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 22 січня 2018року в частині поновлення ОСОБА_3 на роботі скасувати і провадження у справі у цій частині закрити за п.2 ч.1 ст.255 ЦПК України.

В решті рішення суду першої інстанції залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Судові витрати понесені по оплаті судового збору при подачі апеляційної скарги віднести за рахунок Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк».

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її проголошення. Касаційна скарга може бути подана до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини постанови, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення виготовлено 6 липня 2018року

Судді: Бондаренко Н.В.

ОСОБА_1

ОСОБА_2