Постанова

Іменем України

27 червня 2018 року

місто Київ

справа № 340/196/17

провадження № 61-30199св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Погрібного С. О. (суддя-доповідач), Ступак О. В., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - Товариство з обмеженою відповідальністю «ЄВРОКАР УКРАЇНА»,

розглянув у попередньому засіданні в порядку письмового провадження касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «ЄВРОКАР УКРАЇНА» на рішення Верховинського районного суду Івано-Франківської області від 01 серпня 2017 року у складі судді Бучинського А. Б. та ухвалу Апеляційного суду Івано-Франківської області від 25 вересня 2017 року у складі колегії суддів: Девляшевського В. А., Матівського Р. Й., Фединяка В. Д.,

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2017 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «ЄВРОКАР УКРАЇНА» (далі - ТОВ «ЄВРОКАР УКРАЇНА») про захист прав споживачів, визнання договору фінансового лізингу від 27 березня 2017 року № 7612 недійсним, стягнення грошових коштів у розмірі 90 000, 00 грн.

Позивач обґрунтовував заявлені вимоги тим, що 27 березня 2017 року між ним, як лізингоодержувачем, та ТОВ «ЄВРОКАР УКРАЇНА», як лізингодавцем, укладено договір фінансового лізингу № 761, за умовами якого лізингодавець взяв на себе зобов'язання передати лізингоодержувачу придбаний для нього автомобіль Skoda Rapid, комплектації active, об'єм двигуна 1,2, тип КПП - МТ, привід передній, вартістю 13 232, 60 дол. США, що становило 361 250, 00 грн на умовах та в порядку, що передбачено договором. На виконання умов договору 27 березня 2017 року ОСОБА_4 сплатив ТОВ «ЄВРОКАР УКРАЇНА» авансовий платіж в сумі 90 000, 00 грн. Ознайомившись із умовами договору після підписання, ОСОБА_4 виявив, що його ввели в оману, оскільки в договорі зазначений інший автомобіль, ніж той, що він мав намір придбати. Зателефонувавши до ТОВ «ЄВРОКАР УКРАЇНА», позивач дізнався, що автомобіль, який він хотів придбати, не пройшов підготовку, а тому лізингоодержувачу буде надано дорожчий транспортний засіб. ОСОБА_4 не погодився з такими умовами, просив повернули йому внесену суму, однак отримав відмову, оскільки, за твердженнями лізингодавця, поверненню згідно з умовами договору підлягає сума в розмірі 53 000, 00 грн. Зважаючи на наведене, позивач вважає, що договір укладений з порушенням норм матеріального права, порушує його права споживача внаслідок несправедливості його умов, а відтак, підлягає визнанню недійсним.

Як на правові підстави позову ОСОБА_4 навів положення статей 204, 215, 227, 799, 806 ЦК України, статтю 17 Закону України «Про фінансовий лізинг», Закон України «Про захист прав споживачів».

Рішенням Верховинського районного суду Івано-Франківської області від 01 серпня 2017 року позов ОСОБА_4 задоволено частково. Суд встановив нікчемність правочину - договору фінансового лізингу від 27 березня 2017 року № 761, укладеного між ОСОБА_4 та ТОВ «ЄВРОКАР УКРАЇНА»; стягнув з ТОВ «ЄВРОКАР УКРАЇНА» на користь ОСОБА_4 грошові кошти: авансовий платіж у сумі 64 712, 50 грн та комісію за організацію за договором фінансового лізингу у сумі 25 287, 50 грн, а разом в розмірі 90 000, 00 грн. У задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 до ТОВ «ЄВРОКАР УКРАЇНА» про визнання недійсним договору фінансового лізингу від 27 березня 2017 року № 761, укладеного між ним та ТОВ «ЄВРОКАР УКРАЇНА», відмовив за їх безпідставністю. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення суду першої інстанції обґрунтовувалось тим, що укладений 27 березня 2017 року договір лізингу між ОСОБА_4 та ТОВ «ЄВРОКАР УКРАЇНА» є змішаним договором, який містить елементи договору оренди (найму) та договору купівлі-продажу транспортного засобу, а тому його укладення без нотаріального посвідчення суперечить положенням статей 806 та 779 ЦК України, що має наслідком нікчемність правочину відповідно до частини першої статті 220 ЦК України. Зважаючи на наведене, суд першої інстанції зробив висновок про відсутність підстав для визнання оспорюваного правочину недійсним. Одночасно, встановивши нікчемність правочину, суд першої інстанції застосував наслідки недійсності нікчемного правочину відповідно до пункту 2 частини першої статті 216 ЦК України, стягнувши з відповідача на користь позивача грошові кошти, отримані на його виконання. Задовольняючи позовні вимоги частково, суд одночасно не взяв до уваги заявлені позивачем інші підстави недійсності правочину, зважаючи на нікчемність договору.

Ухвалою Апеляційного суду Івано-Франківської області від 25 вересня 2017 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Суд апеляційної інстанції погодився з висновками суду першої інстанції, зазначивши, що договір, укладений між сторонами, є змішаним, оскільки стосується транспортного засобу, який винаймає фізична особа на умовах лізингу. Положення ЦК України про лізинг відносяться до різновиду договорів найму, про що прямо зазначено у статті 806 цього Кодексу. Вимоги щодо форми договору положеннями Параграфу 6 Глави 58 ЦК України про лізинг не врегульована, проте вона прямо визначена правилами щодо найму транспортного засобу фізичною особою. У цьому випадку має місце спеціальний предмет (транспортний засіб), спеціальні суб'єкти (юридична та фізична особи), визначені нормативні умови (найм), щодо яких обов'язковою є нотаріальна форма. Тому доводи апеляційної скарги щодо необов'язковості нотаріальної форми через особливість лізингу апеляційний суд відхилив, оскільки таке тлумачення не відповідає системному аналізу норм у їх зв'язку з загальними принципами цивільного права.

У касаційній скарзі, поданій у жовтні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ТОВ «ЄВРОКАР УКРАЇНА» просило скасувати рішення Верховинського районного суду Івано-Франківської області від 01 серпня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Івано-Франківської області від 25 вересня 2017 року, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга обґрунтовувалась тим, що, на переконання заявника, суди першої та апеляційної інстанцій не дослідили належним чином спірні правовідносини та не застосували до них спеціальні норми права, суди першої та апеляційної інстанцій поверхнево дослідили питання необхідності нотаріального посвідчення щодо оспорюваного договору лізингу, оскільки стаття 799 ЦК України не є спеціальною нормою, яка регулює правочини лізингу, а є загальною та може застосовуватися після застосування положень Закону України «Про фінансовий лізинг», яким не передбачено обов'язкового нотаріального посвідчення договору лізингу.

Відзив на касаційну скаргу не надходив.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 05 грудня 2017 року відкрито касаційне провадження у справі.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України (в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII, що набрав чинності 15 грудня 2017 року, далі - ЦПК України) судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України передбачено, що касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Справу разом із матеріалами касаційного провадження передано до Верховного Суду 24 травня 2018 року.

Верховний Суд перевірив правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, за наслідками чого зробив висновки, що касаційна скарга не підлягає задоволенню.

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

За змістом правила частини першої статті 401 ЦПК України попередній розгляд справи проводиться колегією у складі трьох суддів у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

Верховний Суд перевірив правильність застосування судами першої та апеляційної інстанції норм матеріального та процесуального права, за наслідками чого зробив висновок, що касаційна скарга не підлягає задоволенню.

З метою визначення меж розгляду справи Верховним Судом підлягають до застосування правила статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Критерії оцінки правомірності оскаржуваних судових рішень визначені в статті 213 ЦПК України (в редакції Закону України від 18 березня 2004 року № 1618-IV, далі - ЦПК України 2004 року), відповідно до якої рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим; законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом; обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що 27 березня 2017 року між ОСОБА_4 та ТОВ «ЄВРОКАР УКРАЇНА» укладено договір фінансового лізингу № 761, згідно з умовами якого лізингодавець, ТОВ «ЄВРОКАР УКРАЇНА», зобов'язався придбати та передати на умовах фінансового лізингу у користування лізингоодержувача ОСОБА_4 транспортний засіб, автомобіль марки Skoda Rapid, комплектації active, об'єм двигуна 1,2, тип КПП - МТ, привід передній, а лізингоодержувач зобов'язався прийняти предмет лізингу та сплачувати лізингові платежі в сумі 305, 07 дол. США та інші платежі згідно з умовами цього договору.

Відповідно до пункту 8.2. статті 8 договору вартість предмета лізингу становила 13 232, 60 дол. США, що на дату укладення договору в гривневому еквіваленті згідно з обмінним курсом долара США становило 361 250, 00 грн.

Відповідно до пункту 1.8 договору сторони погодили укласти договір у простій письмовій формі.

За пунктом 9.1 договору фінансового лізингу комісія за організацію договору є погодженим сторонами відсотком від вартості предмета лізингу у розмірі 7 %, який лізингоотримувач мав сплачувати на користь лізингодавця після укладення договору за його організацією протягом строку дії договору, незалежно від назви призначення платежу у квитанції на сплату. Комісія за організацію договору входить до складу обов'язкових лізингових платежів, які лізингоодержувач зобов'язаний сплатити до моменту отримання предмету лізингу. Згідно з пунктом 9.2 авансовий платіж складає частину від вартості предмета лізингу в розмірі 23 % від вартості предмета, зазначеного у договорі та у додатку №1 до цього договору.

На виконання умов зазначеного договору ОСОБА_4, як лізингоодержувач, 27 березня 2017 року перерахував на рахунок ТОВ «ЄВРОКАР УКРАЇНА» авансовий платіж у сумі 64 712, 50 грн та комісію за організацію за договором фінансового лізингу від 27 березня 2017 року № 761 у сумі 25 287, 50 грн.

Оцінюючи оскаржувані судові рішення на предмет відповідності вимогам статті 213 ЦПК України (в редакції Закону України від 18 березня 2004 року № 1618-IV, далі - ЦПК України 2004 року), Верховний Суд врахував, що правовідносини, які виникають у зв'язку із договором фінансового лізингу, регулюються положеннями ЦК України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, а також Законом України «Про фінансовий лізинг», Законом України «Про захист прав споживачів».

Згідно із частиною другою статті 1 Закону України «Про фінансовий лізинг» за договором фінансового лізингу лізингодавець зобов'язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі).

Згідно з частиною другою статті 806 ЦК України до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом.

Виходячи з аналізу норм цивільного законодавства, договір фінансового лізингу за своєю правовою природою є змішаним і містить елементи договорів оренди (найму) та купівлі-продажу транспортного засобу, про що свідчить зміст договору та правила статті 628 ЦК України.

За імперативним положенням статті 799 ЦК України договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі; договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню. У разі недодержання сторонами вимог закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним (частина перша статті 220 ЦК України).

Відповідно до частин першої, другої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції керувався тим, що договір нотаріально не посвідчений, як це вимагається статтею 799 ЦК України. З такими висновками погодився й апеляційний суд.

Таким чином, судами першої та апеляційної інстанцій надано належну правову оцінку тому факту, що оспорюваний договір юридично є нікчемним в цілому з огляду на порушення імперативних вимог щодо його обов'язкового нотаріального посвідчення. Зазначений договір є змішаним договором, який поєднує у собі, в тому числі, ознаки договору найму транспортного засобу.

Отже, зазначений договір, підписаний сторонами, є в цілому нікчемним, тобто розглядається з точки зору права як такий, що юридично не мав місця, не створив будь-яких правових наслідків, окрім тих, що пов'язані з його недійсністю. Нікчемний договір є недійсним разом з усіма його умовами та не створює для сторін зобов'язань, що в ньому закріплені.

В оцінці доводів Верховний Суд вважає обов'язковим дотриматися правового висновку, сформульованого Верховним Судом України в постанові від 19 жовтня 2016 року у справі № 6-1551цс16, щодо обґрунтованості застосування до спірних правовідносин норми статті 799 ЦК України, яка підлягає застосуванню, надавши оцінку відсутності нотаріального посвідчення спірного договору в розумінні частини першої статті 220 цього Кодексу. Верховним Судом не встановлено підстав відступити від зазначеного правового висновку, який визнає обов'язковим у цій справі.

Відповідно до частини першої статті 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Зважаючи на наведене, доводи заявника на обґрунтування касаційної скарги, за висновком Верховного Суду, не мають правового значення для правильного вирішення спору, оскільки такі аргументи втрачають правовий сенс за встановлених судами обставин нікчемності підписаного сторонами договору в цілому та застосування наслідків недійсності нікчемного правочину до спірних правовідносин.

Враховуючи наведене, колегія суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшла висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «ЄВРОКАР УКРАЇНА» залишити без задоволення.

Рішення Верховинського районного суду Івано-Франківської області від 01 серпня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Івано-Франківської області від 25 вересня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді С. О. Погрібний

О. В. Ступак

Г. І. Усик