АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

справа № 759/19006/17

провадження № 22-ц/796/5555/2018

05 липня 2018 року м. Київ

Апеляційний суд міста Києва в складі колегії суддів :

судді - доповідача Кирилюк Г.М.,

суддів: Рейнарт І.М., Болотова Є.В.

при секретарі Дука В.В.

особа, що подає клопотання - ОСОБА_1

боржник - ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 на ухвалу Святошинського районного суду м. Києва від 05 травня 2018 року у складі судді Миколаєць І.Ю.,

встановив:

23.11.2017 р. Головне територіальне управління юстиції у місті Києві направило до Святошинського районного суду м. Києва клопотання ОСОБА_1 про надання дозволу на виконання на території України рішення словацького суду про стягнення коштів з ОСОБА_2.

Клопотання мотивоване тим, що 06 вересня 2016 року районним судом м. Ліптовський Мікулаш, в особі вищого судового урядовця д.ю.н. Петера Нештепного, у справі позивача ОСОБА_1 до відповідача, громадянина України, ОСОБА_2 винесено рішення (платіжне доручення) про стягнення заборгованості.

Даним рішенням на відповідача покладається зобов'язання сплатити позивачу: заборгованість у розмірі 4250 євро разом із відсотками за прострочення виплати у розмірі 5,25% на рік від суми 4250 євро з 16.12.2013 р. до дати погашення заборгованості; судові витрати у розмірі 574,26 євро, що складаються з судового збору за позов у розмірі 255 євро та витрат на представника у розмірі 319,26 євро.

Рішення набрало законної сили 05 жовтня 2016 року, що підтверджено відповідним судовим написом.

Оскільки станом на 31.07.2017 р. відповідач добровільно рішення суду не виконав, останній є громадянином України, зареєстрований та фактично перебуває в Україні, просив клопотання задовольнити.

Зазначив, що відповідно до порядку розгляду цивільних справ за законодавством Словацької Республіки, якщо суд вважає, що позивач надав достатньо доказів для підтвердження своєї вимоги, суд може постановити письмове рішення без судового засідання за участю сторін по справі. Копія такого рішення надсилається відповідачу, який протягом 15 днів з моменту отримання рішення має право оскаржити таке рішення до суду. У випадку якщо відповідач подав апеляційну скаргу на рішення суду, суд скасовує таке рішення та призначає судове засідання для розгляду цієї справи за участю сторін по справі.

Рішення у даній справі було доставлено відповідачу 19 вересня 2016 року на адресу: АДРЕСА_1, підтвердженням чого є документ &q?рд;підтвердження про вручення&quпі;, копія якого додана до справи. Враховуючи, що відповідач не подав апеляційну скаргу на вказане судове рішення, останнє набрало законної сили 05 жовтня 2016 року та підлягає виконанню.

Вказане клопотання надійшло до Святошинського районного суду м. Києва 12.12.2017 р.

Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 05 травня 2018 року клопотання задоволено.

Визнано та надано дозвіл на примусове виконання на території України рішення районного суду м. Ліптовський Мікулаш, Словацька Республіка від 06 вересня 2016 року за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості у сумі 4250,00 євро разом із відсотками за прострочення виплати у розмірі 5,25% на рік від суми 4250,00 євро, з 16.12.2013 р. до дати погашення заборгованості, а також судових витрат у розмірі 574,26 євро, що складаються з судового збору за позов у розмірі 255 євро та витрат на представника у розмірі 319,26 євро.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_2 - ОСОБА_3 проситьскасувати ухвалу Святошинського районного суду м. Києва від 05 травня 2018 року та винести нову ухвалу про відмову в задоволенні клопотання про надання дозволу на примусове виконання рішення іноземного суду.

Посилається на ті підстави, що в порушення вимог ст.467 ЦПК України ОСОБА_2 не був повідомлений судом першої інстанції про час та місце розгляду справи. Повістка була отримана ОСОБА_2 07.05. 2018 року, а справу розглянуто 05.05.2018 р. При цьому судом було порушено принцип рівності сторін.

Зазначила, що до клопотання не додано рішення суду від 06 вересня 2016 року. Надане &q?ес;платіжне доручення&qu ; є виконавчим документом, з якого не зрозумілі підстави для здійснення виплати боргової вимоги. До клопотання не додано документ, що підтверджує, що ОСОБА_2 був своєчасно повідомлений про розгляд справи у Словакії.

Додане до клопотання &qu'>;підтвердження про вручення&q?ід;, що містить в собі &ququ;Заява+додатки+підтвердження&quЗа;, вручено 19 вересня 2016 року тещі ОСОБА_2 - пані ОСОБА_6, про що зроблена відмітка у самому відправленні, в той час як судовий розгляд відбувався 06 вересня 2016 року.

У відзиві на апеляційну скаргу представник заявника - ОСОБА_7 вважає доводи апеляційної скарги необґрунтованими та безпідставними.

Зазначив, що після надання боржником своїх заперечень від 07.02.2018 р., судом було винесено ухвалу від 19.02.2018 р. про призначення судового розгляду на 11.04.2018 р., який було перенесено на 05.05.2018 р., про що боржнику було направлено відповідне повідомлення. Представник стягувача також не був присутній в судовому засіданні 05.05.2018 р., а тому судом першої інстанції не було порушено принципу рівності сторін.

Також зазначив, що клопотання стягувача та додатки до нього були оформлені та подані належним чином, у відповідності до положень Договору між Союзом Радянських Соціалістичних Республік і Чехословацькою Соціалістичною Республікою про правову допомогу і правові відносини в цивільних, сімейних і кримінальних справах та ЦПК України ( у редакції, чинній на момент подання клопотання). Платіжне доручення є дійсною та обов'язковою формою судового рішення, що виноситься словацькими судами.

Також зазначив, що розгляд справи словацьким судом за участю сторін міг відбутися лише у випадку подання боржником апеляційної скарги у встановлений 15-денний термін з дня отримання рішення, а тому посилання на те, що боржник не був своєчасно повідомлений про розгляду справи судом є безпідставним та таким, що не стосується обставин справи. При цьому поштове відправлення було вручено боржнику належним чином, у відповідності до вимог законодавства України.

Відповідно до п. 8 розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону № 2147-VІІ від 03 жовтня 2017 року, до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

Відповідно до ч.6 ст.147 Закону України від 02 червня 2016 року №1402- VІІІ &q?рв;Про судоустрій і статус суддів&qu с; у разі ліквідації суду, що здійснює правосуддя на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці (відповідних адміністративно-територіальних одиниць) , та утворення нового суду, який забезпечує здійснення правосуддя на цій території, суд, що ліквідується, припиняє здійснення правосуддя з дня опублікування в газеті «Голос України» повідомлення голови новоутвореного суду про початок роботи новоутвореного суду.

Відповідно до п. 3 розділу ХІІ Прикінцевих та перехідних положень цього Закону, апеляційні суди, утворені до набрання чинності цим Законом, продовжують здійснювати свої повноваження до утворення апеляційних судів у відповідних апеляційних округах.

В судовому засіданні представник ОСОБА_2 - адвокат ОСОБА_3 доводи апеляційної скарги підтримала, посилаючись на викладені в ній обставини.

Представник ОСОБА_1 - адвокат ОСОБА_7 проти доводів апеляційної скарги заперечував, посилаючись на законність та обґрунтованість ухвали суду першої інстанції.

Відповідно до ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників сторін, розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого по справі рішення, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Доводи апеляційної скарги щодо порушення судом першої інстанції норм процесуального права в частині розгляду заяви про видачу дозволу на примусове виконання рішення іноземного суду за відсутності ОСОБА_2, не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду, є обґрунтованими.

Відповідно до ч.4 ст.468 ЦПК України розгляд клопотання про надання дозволу на примусове виконання рішення іноземного суду проводиться суддею одноособово у відкритому судовому засіданні.

Відповідно до ч.5 ст.468 цього Кодексу, неявка без поважних причин у судове засідання будь-якої із сторін або їх представників, стосовно яких суду відомо про своєчасне вручення їм повістки про виклик до суду, не є перешкодою для розгляду клопотання якщо будь-якою із сторін не було порушено питання про перенесення його розгляду.

Відповідно до ч.5 ст.128 цього Кодексу, судова повістка про виклик повинна бути вручена з таким розрахунком, щоб особи, які викликаються, мали достатньо часу для явки в суд і підготовки до участі в судовому розгляді справи, але не пізніше ніж за п'ять днів до судового засідання, а судова повістка-повідомлення -завчасно.

Як вбачається з матеріалів справи, справу було призначено до розгляду на 11.04.2018 р.10.00 год., проте в цей день розглянута не була у зв'язку з хворобою судді (а.с.70).

Судова повістка на ім'я ОСОБА_2 про виклик в судове засідання на 09.00 год. 05.05.2018 р. була сформована секретарем судового засідання та підготовлена на відправку 03.05.2018 р. та відправлена 04.05.2018 р. (а.с.100).

Відповідно до змісту апеляційної скарги, вказане повідомлення отримано ОСОБА_2 лише 07.05.2018 р., тобто через два дні після судового засідання.

Відповідно до п.3 ч.3 ст.376 ЦПК України порушення норм процесуального права є обов'язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо справу (питання) розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду (у разі якщо таке повідомлення є обов'язковим), якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою.

З огляду на те, що апеляційна скарга обґрунтована тією підставою, що заява розглянута судом за відсутності боржника, не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду, є підстави для скасування ухвали Святошинського районного суду м. Києва від 05 травня 2018 року та постановлення нового судового рішення.

Як вбачається з матеріалів справи, з клопотанням про визнання та надання дозволу на виконання рішення іноземного суду заявник звернувся до суду у липні 2017 року.

Відповідно до ч.1 ст.81 Закону України &q?дн;Про міжнародне приватне право&q?и ; в Україні можуть бути визнані та виконані рішення іноземних судів у справах, що виникають з цивільних, трудових, сімейних та господарських правовідносин, вироки іноземних судів у кримінальних провадженнях у частині, що стосується відшкодування шкоди та заподіяних збитків, а також рішення іноземних арбітражів та інших органів іноземних держав, до компетенції яких належить розгляд цивільних і господарських справ, що набрали законної сили.

Відповідно до ст.82 цього Закону визнання та виконання рішень, визначених у статті 81 цього Закону, здійснюється у порядку, встановленому законом України.

Відповідно до ч.2 ст.394 ЦПК України у редакції Закону України №1618-ІV від 18 березня 2004 року (з відповідними змінами та доповненнями) до клопотання про надання дозволу на примусове виконання рішення іноземного суду додаються документи, передбачені міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України.

На час розгляду справи набув чинності Закон України №2147-VIII від 03 жовтня 2017 та відповідно до Перехідних положень справу розглянуто за правилами, що діють відповідно до цієї редакції Закону.

Відповідно до ст.462 ЦПК України в редакції Закону №2147-VIII від 03 жовтня 2017 року рішення іноземного суду (суду іноземної держави, інших компетентних органів іноземних держав, до компетенції яких належить розгляд цивільних справ) визнаються та виконуються в Україні, якщо їх визнання та виконання передбачено міжнародним договором, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності. У разі якщо визнання та виконання рішення іноземного суду залежить від принципу взаємності, вважається, що він існує, оскільки не доведено інше.

Відповідно до ст.468 ЦПК України редакції Закону України №2147-VIII від 03 жовтня 2017 року клопотання про надання дозволу на примусове виконання рішення іноземного суду не задовольняється у випадках, передбачених міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України.

Якщо міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, такі випадки не передбачено, у задоволенні клопотання може бути відмовлено:

1) якщо рішення іноземного суду за законодавством держави, на території якої воно постановлено, не набрало законної сили;

2) якщо сторона, стосовно якої постановлено рішення іноземного суду, була позбавлена можливості взяти участь у судовому процесі через те, що їй не було належним чином і вчасно повідомлено про розгляд справи;

3) якщо рішення ухвалене у справі, розгляд якої належить виключно до компетенції суду або іншого уповноваженого відповідно до закону органу України;

4) якщо раніше ухвалене рішення суду України у спорі між тими самими сторонами, з того самого предмета і на тих самих підставах, що набрало законної сили, або якщо у провадженні суду України є справа у спорі між тими самими сторонами, з того самого предмета і на тих самих підставах, яка порушена до часу відкриття провадження у справі в іноземному суді;

5) якщо пропущено встановлений міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, та цим Кодексом строк пред'явлення рішення іноземного суду до примусового виконання в Україні;

6) якщо предмет спору за законами України не підлягає судовому розгляду;

7) якщо виконання рішення загрожувало б інтересам України;

8) якщо раніше в Україні було визнано та надано дозвіл на виконання рішення суду іноземної держави у спорі між тими самими сторонами, з того самого предмета і на тих самих підставах, що і рішення, що запитується до виконання;

9) в інших випадках, встановлених законами України.

Відповідно до ч.1 ст.54 Договору між Союзом Радянських Соціалістичних Республік і Чехословацькою Соціалістичною Республікою про правову допомогу і правові відносини в цивільних, сімейних і кримінальних справах, укладеного 12.08.1982 року, Договірні Сторони на умовах, передбачених цим Договором, визнають і виконують нижчезазначені рішення, винесені на території другої Договірної Сторони:

а) рішення установ юстиції в цивільних, трудових і сімейних справах майнового характеру, включаючи затверджені судом мирові угоди в таких справах.

Відповідно до ч.1 ст.55 цього Договору клопотання про дозвіл примусового виконання рішення подається в суд, який виніс рішення у справі в першій інстанції. Цей суд пересилає клопотання в порядку, передбаченому в статті 3 суду, компетентному винести рішення по клопотанню. Коли особа, що клопочеться про дозвіл примусового виконання рішення, має місце проживання чи місце перебування на території Договірної Сторони, де рішення підлягає виконанню, клопотання може бути подано й

безпосередньо компетентному суду цієї Договірної Сторони.

Відповідно до ч.3 ст.55 цього Договору, до клопотання додаються:

a) рішення або його засвідчена копія, а також офіційний документ про набрання рішенням законної сили і про те, що воно підлягає виконанню, або що воно підлягає виконанню до набрання законної сили, якщо це не випливає з самого рішення;

b) документ, з якого випливає, що сторона, проти якої було винесено рішення і яка не взяла участі в процесі, була в належній формі і своєчасно викликана в суд, а в разі процесуальної недієздатності була належним чином представлена.

Відповідно до ст.60 цього Договору, у визнанні передбачених статтею 54 рішень і в дозволі примусового виконання може бути відмовлено:

a) якщо рішення за законами Договірної Сторони, на території якої воно винесене, не набрало законної сили або не підлягає виконанню, за винятком випадків, коли рішення підлягає виконанню до набрання законної сили;

b) якщо за законодавством хоча б однієї з Договірних Сторін скінчився строк давності примусового виконання;

c) якщо особа, яка порушила клопотання, або відповідач не взяли участі в процесі внаслідок того, що їм або їх уповноваженому не було своєчасно й належно вручено виклик у суд, або ж внаслідок того, що виклик було здійснено тільки шляхом публічного оголошення чи способом, який відхиляється від положень цього Договору;

d) якщо по тому ж правовому спору між тими ж сторонами на території Договірної Сторони, де має бути визнане і виконане рішення, було вже раніше винесено рішення, яке набрало законної сили, або якщо установою цієї Договірної Сторони було раніше почато провадження в даній справі;

e) якщо згідно з положеннями цього Договору, а у випадках, не передбачених цим Договором, згідно з законодавством Договірної Сторони, на території якої рішення має бути визнане і виконане, справа належить до виключної компетенції її установ.

Судом встановлено, що вищим судовим урядовцем П. Нештепним районного суду м. Ліптовський Мікулаш, Словацька Республіка, 06 вересня 2016 року винесено платіжне доручення у справі позивача ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, до відповідача ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, у провадженні про сплату 2.250,00 євро та її приналежностей, яким покладено на відповідача обов'язок протягом 15 діб з моменту отримання платіжного доручення сплатити позивачу боргову вимогу у розмірі 4.250,00 євро, разом з відсотками за прострочення у розмірі 5,25% на рік від суми 4.250,00 євро, з 16.12.2013 року до погашення, або протягом цього строку подати в даний суд апеляційну скаргу з предметним обґрунтуванням. На позивача покладено судові витрати у розмірі 574,26 євро, що складаються з судового збору за позов у розмірі 255 євро та витрат на представника у розмірі 319,26 євро, які відповідач зобов'язаний сплатити позивачу протягом 15 діб з моменту отримання платіжного доручення (а.с.10-12).

Вказане судове рішення було винесене в порядку прискореного провадження відповідно до ст.256(1) Цивільно-процесуального кодексу №160/2015 Збірника законів Словаччини у формі платіжного доручення у справі про стягнення заборгованості на підставі безспірних доказів і є рішенням суду у розумінні словацького законодавства.

На підтвердження змісту норми права іноземної держави, на які заявник посилався на обґрунтування своїх заперечень проти доводів апеляційної скарги, останнім надано юридичний висновок відповідно до словацького права, наданого з урахуванням договору 1982 р. про правову допомогу між Союзом Радянських Соціалістичних Республік і Чехословацькою Соціалістичною Республікою про правову допомогу і правові відносини в цивільних, сімейних і кримінальних справах, що застосовується в Словаччині та в Україні як у державах-правонаступницях, у зв'язку з платіжним дорученням, винесеним районним судом м. Ліптовський Мікулаш 06.09.2016 р. у справі №20С/92/2016-18 (а.с.119-122).

Відповідно до вказаного юридичного висновку, наданого адвокатом адвокатського бюро ТОВ &qu"s;ПЕТЕРКА ТА ПАРТНЕРИ&q?дп;, платіжне доручення є дійсною та обов'язковою формою судового рішення, що виноситься словацькими судами, та процедура винесення платіжного доручення не вимагає та навіть не передбачає повідомлення та/або призначення слухання за участю відповідача, однак надає відповідачу право на захист шляхом вчасного подання обґрунтованого заперечення.

Судом встановлено, що після винесення 06 вересня 2016 року районним судом м. Ліптовський Мікулаш, Словацька Республіка, рішення у формі платіжного доручення, з метою дотримання права боржника на його оскарження, останньому було направлено вказане судове рішення на адресу його місцепроживанням: АДРЕСА_1.

Відповідно до підтвердження про вручення, боржник отримав вказане судове рішення 19 вересня 2016 року (а.с.26-27).

Доказів того, що боржник скористався своїм правом на оскарження вказаного судового рішення матеріали справи не містять.

З огляду на викладене, відсутні підстави для висновку, що боржник не брав участі в процесі, в якому було ухвалено рішення за законодавством Словацької Республіки.

Судом встановлено, що вказане судове рішення набрало законної сили та підлягає виконанню 05.10.2016 р., про що міститься відмітка в тексті самого рішення.

Підстав для відмови у задоволенні клопотання, яке відповідає вимогам договору та закону, для його виконання в Україні судом не встановлено.

Боржником не доведено перед судом належними та допустимими доказами існування обставин, які б давали підстави для відмови в задоволенні клопотання ОСОБА_1 про надання дозволу на примусове виконання в Україні рішення іноземного суду.

Відповідно до ч.8 ст.467 ЦПК України якщо в рішенні іноземного суду стягнення зазначено в іноземній валюті, суд, який розглядає це клопотання, визначає суму в національній валюті за курсом Національного банку України на день постановлення ухвали.

Встановлено, що станом на 05 липня 2018 року Національним банком України встановлено такий курс гривні до іноземної валюти: 100 євро =3077.9100 грн.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про часткове задоволення апеляційної скарги, скасування ухвали суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення про задоволення заяви.

Керуючись ст. 367, 374, 376, 382-384 ЦПК України, суд

Постановив:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 задовольнити частково.

УхвалуСвятошинського районного суду м. Києва від 05 травня 2018 року скасувати.

Постановити нове судове рішення.

Клопотання ОСОБА_1 задовольнити.

Визнати та надати дозвіл на примусове виконання в України рішення (платіжне доручення) від 06 вересня 2016 року районного суду м. Ліптовський Мікулаш, Словацька Республіка, у справі позивача ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, до відповідача ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, у провадженні про сплату 2.250,00 євро та її приналежностей, відповідно до якого стягнуто з відповідача ОСОБА_2 ( АДРЕСА_1, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1) на користь позивача ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2, ідентифікаційний код НОМЕР_2) боргову вимогу у розмірі 4.250,00 євро, що за курсом Національного банку України станом на 05 липня 2018 року становить 130 811 грн.18 коп.,разом з відсотками за прострочення у розмірі 5,25% на рік від суми 4.250,00 євро, з 16.12.2013 року до погашення, а також судові витрати у розмірі 574,26 євро, що за курсом Національного банку України станом на 05 липня 2018 року становить 17 675,21 грн., що складаються з судового збору за позов у розмірі 255,00 євро та витрат на представника у розмірі 319,26 євро.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, касаційна скарга на постанову може бути подана протягом тридцяти днів з дня її проголошення безпосередньо до Верховного Суду. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 06 липня 2018 року.

Суддя-доповідач

Судді: