Справа № 369/1739/18
Провадження № 2/369/1614/18
РІШЕННЯ

Іменем України

13.06.2018 року Києво-Святошинський районний суд Київської області в складі:

головуючої судді Пінкевич Н.С.,

при секретарі Водала А.Ю.

позивача ОСОБА_1

представника позивача ОСОБА_2

відповідача ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про усунення перешкод в користуванні власністю, -

в с т а н о в и в :

У лютому 2018 року позивач звернулась з даним позовом. Свої вимоги мотивувала тим, що їй на праві власності належить 54/100 частин житлового будинку, господарських будівель та споруд по АДРЕСА_1. Інша частина належить відповідачу по справі. У судовому порядку домоволодіння земельна ділянка були розділені в натурі. Після поділу кожний має окремий вихід в будинок, присвоєні окремі поштові адреси. Разом з тим, при поділі житлового будинку не був розділений погріб (підвальне приміщення, позначений на технічному паспорті під літ. А), тому він має залишитись у спільному користуванні. Відповідач не допускає її до погрібу та сам користується всім підвальним приміщенням, закрив його. Такі дії грубо порушують її права як власника на вільне володіння майном.

Просила суд усунути перешкоди в користуванні погрібом, який розташований під житловим будинком, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 позначеному на технічному паспорті під літерою А, зобов'язавши ОСОБА_3 не чинити перешкоди в користуванні погрібом та надати ключі від цього погребу.

У судовому засіданні позивачка та її представник позовні вимоги підтримали. Додатково вказали, що вона просить суд усунути перешкоди в користуванні підвальним приміщенням, яке є об'єктом спільної сумісної власності подружжя. Дане приміщення вони разом будували, коли ще перебували у шлюбі, що підтверджено висновком експерта. Вона неодноразово зверталась до відповідача з проханням надати їй також доступ, але отримувала відмову. В цілому в них склались напружені відносини. Земельна ділянка не приватизована, тому вона має право користуватись та вільно заходити до приміщення. Продавати свою частину будинку немає наміру, оскільки іншого житла немає. Просили задоволити позов.

У судовому засіданні відповідач проти позову заперечував. Подав суду відзив на позов. Суду пояснив, що дійсно в судовому порядку був поділений житловий будинок, земельна ділянка, частина якої площею 151 кв.м. залишена у спільному користуванні. При поділі майна суд чітко вказав, кому і які приміщення виділяються. Підвальне приміщення було побудовано саме ним і тому з 2004 року позивачка даним приміщенням не користувалась, воно знаходиться лише в його користуванні. Тому жодних перешкод він їй не чинив, оскільки даний погріб є його власністю. ОСОБА_1 ніколи не зверталась до нього з пропозицією придбати її частину. Вважав позов необґрунтованим та просив відмовити в задоволенні позову.

Заслухавши пояснення осіб, які брали участь в розгляді справи, дослідивши матеріали справи, матеріали цивільної справи №2-61/04, висновок експерта Академії оцінки і права від 30 жовтня 2013 року, суд вважає, що у задоволенні позову слід відмовити з наступних підстав.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випиває із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

При розгляді справи судом встановлено, що відповідно до рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 17 лютого 2004 року ОСОБА_1 є власницею 54/100 частин житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, що розташований в АДРЕСА_1, а інші 46/100 частин цього будинку належать відповідачу ОСОБА_3

Згідно даного рішення суду житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами було поділено між сторонами в натурі, ОСОБА_1 було виділено приміщення першого поверху, а відповідачу приміщення другого поверху. Право власності на дане домоволодіння було зареєстроване нею в установленому законом порядку та отримано нову адресу будинку: АДРЕСА_1.

На підставі цього рішення суду за ОСОБА_1 та ОСОБА_3 визнано право власності на 588 кв.м. земельної ділянки за кожним та вказано межі розподілу цих земельних ділянок. Площу земельної ділянки у 151 кв.м. було залишено у спільному користуванні.

Відповідно до витягу з реєстру прав власності на нерухоме майно від 19.01.2012 року ОСОБА_3 належить на праві власності 46/100 частка будинку, а ОСОБА_1 54/100 частка будинку по АДРЕСА_1.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 зареєструвала право власності на земельну ділянку площею 0,0588 га, кадастровий номер НОМЕР_2, цільове призначення якої для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, що підтверджується свідоцтвом про право власності від 27 січня 2014 року.

Відповідно до державного акту серії НОМЕР_1 ОСОБА_3 належить земельна ділянка площею 0,0588 га, за адресою АДРЕСА_1, на підставі рішення Софіївсько-Борщагівської сільської ради № 38, 5 сесії 7 скликання від 26.11.2012 року.

Відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо об'єкта нерухомого майна від 23.08.2016 року ОСОБА_3 належить на праві власності земельні ділянки площами 0,0277 га та 0,0223 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель, що розташовані за вказаною адресою.

На підставі довідки від 02.09.2014 року, виданої виконкомом Софіївсько-Борщагівської сільської ради ОСОБА_3, земельній ділянці по АДРЕСА_1, площею 0,0223 га, було присвоєно НОМЕР_3.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_3 володіє на праві власності земельною ділянкою площею 0,0365 га за вказаною адресою на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 13.11.2014 року, що виникла з поділу земельної ділянки площею 0,0588 га, розташованої по АДРЕСА_1, яка передана безоплатно громадянину ОСОБА_3 для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд на підставі рішення Софіївсько-Борщагівської сілької ради Києво-Святошинського району Київської області № 38 від 26 листопада 2012 року.

Відповідачем також не заперечується та обставина, що зазначений будинок розташований на земельній ділянці, яка належить йому на праві власності, а також він підтвердив, що в загальному користуванні сторін, а саме його, ОСОБА_4, і ОСОБА_1 немає земельної ділянки, що надавалась їм рішенням суду від 17 лютого 2004 року.

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 26 жовтня 2017 року позов задоволено, визнано незаконним та скасовано рішення Софіївсько-Борщагівської сільської ради від 26.11.2012 року за № 38 про передачу у власність ОСОБА_3 земельної ділянки площею 0,0588 га, що розташована в АДРЕСА_1, визнано недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_1, виданий 03.12.2012 року на підставі рішення № 38 5 сесії 7 скликання від 26.11.2012 року, на земельну ділянку площею 0,0588 га та скасовано його реєстрацію; визнано недійсними свідоцтва про право власності на земельні ділянки площами 0, 0365 га, 0,0223 га та 0,0277 га за ОСОБА_3 та скасовано рішення про державну реєстрацію прав на ці ділянки, а також вирішено питання про розподіл судових витрат.

Постановою Апеляційного суду Київської області від 28 березня 2018 року вищевказане рішення залишено без змін.

Відповідно до ст. 316, 317 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Особливим видом права власності є право довірчої власності, яке виникає внаслідок закону або договору управління майном. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

За ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов'язків власник зобов'язаний додержуватися моральних засад суспільства. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Власність зобов'язує. Власник не може використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію та природні якості землі. Держава не втручається у здійснення власником права власності. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов'язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Захист права власності встановлений ст. 321 ЦК України, а саме право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Примусове відчуження об'єктів права власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього та повного відшкодування їх вартості, крім випадків, встановлених частиною другою статті 353 цього Кодексу.

Стаття 391 ЦК України передбачає, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Ст.ст. 47, 48 Конституції України гарантоване кожному право на житло, ніхто не може бути позбавлений житла.

За ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно вимог ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

З пояснень осіб, які брали участь при розгляді справи, встановлено, що під житловим будинком знаходиться підвальне приміщення (погріб), яким користується відповідач по справі ОСОБА_3 Будинок був побудований сторонами у період зареєстрованого шлюбу. Дані обставини також підтверджується технічним паспортом, матеріалами цивільної справи 2-61/04, експертним висновком. Доводи відповідача, що це він побудував погріб, суд до уваги не бере, оскільки жодного доказу суду не подано (зокрема, договір на проектування, будівництво, понесені витрати при будівництві), не заявлено клопотання про їх витребування у разі складнощів в їх отриманні. Дані пояснення відповідача суперечать та спростовуються наявним висновком експерта.

За ст. 4 ЦПК України кожна особа має право звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Неодмінним елементом правовідносин є їх зміст, тобто суб'єктивне право особи та її юридичний обов'язок. Відтак, судовому захисту підлягає суб'єктивне право особи, яке порушується у конкретних правовідносинах.

У рішенні від 01 грудня 2004 року №18-рп/2004 Конституційний суд України розтлумачив, що поняття «охоронюваний законом інтерес» треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об'єктивного і прямо не опосередкований у суб'єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об'єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загально правовим засадам.

Отже, охоронюваний законом інтерес полягає у прагненні особи набути певних матеріальних або нематеріальних благ з метою задоволення певних потреб, якщо такі прагнення є абстрактними, тобто випливають із певного суб'єктивного права у конкретних правовідносинах. Тому порушення охоронюваного законом інтересу, яке дає підстави для звернення особи за судовим захистом, є створення об'єктивних перешкод на шляху до здобуття відповідного матеріального та/або нематеріального блага.

При цьому, особа на власний розсуд визначає чи порушені її права, свободи чи інтереси рішеннями, дією або бездіяльністю певних осіб. Водночас, задоволення відповідних вимог особи можливе лише в разі об'єктивної наявності порушення, тобто встановлення, що рішення, дія або бездіяльність особи протиправно породжують, змінюють або припиняють права та обов'язки у сфері приватних відносин.

Викладені висновки кореспондуються із нормами ЦПК України. З цього слідує, що під час розгляду кожної справи суд повинен встановити чи має місце порушення прав та інтересів особи, адже без цього не можна виконати завдання судочинства. Якщо особа не довела факту порушення особисто своїх прав чи інтересів, то навіть у разі, якщо дії особи є неправомірними, підстав для задоволення позову немає.

Звернення до суду є способом захисту порушених суб'єктивних прав, а не способом відновлення законності та правопорядку у правовідносинах.

У даному випадку, позивач надав суду докази на підтвердження порушення особистих прав у спірних правовідносинах, відповідач не навів обґрунтованих мотивів, яким чином та коли він самостійно проводив будівництво даного приміщення. Зважаючи на висновок експерта та те, що сторони не можуть дійти згоди щодо спільного користування погрібом, відповідач заперечує права позивача на користування даним приміщенням, тому позовні вимоги суд вважає обґрунтованими.

Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об'єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв'язок у сукупності, з'ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що відповідно до ст.1 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд дійшов висновку про необхідність задоволення позову.

Керуючись ст.ст. 57-64, 208-223 ЦПК України, -

в и р і ш и в :

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про усунення перешкод в користуванні власністю задоволити.

Усунути перешкоди в користуванні погрібом, який розташований під житловим будинком, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 позначеному на технічному паспорті під літерою А, зобов'язавши ОСОБА_3 не чинити перешкоди в користуванні погрібом та надати ключі від цього погребу.

Рішення суду може бути оскаржено до Апеляційного суду Київської області через Києво-Святошинський районний суд Київської області (пп.15.5 п.15 ч.1 Перехідні положення ЦПК України у редакції Закону № 2147-VІІІ від 3 жовтня 2017 року) протягом тридцяти днів з дня виготовлення повного тексту судового рішення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи(вирішення питання) без повідомлення(виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скаргу на рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закритті апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення виготовлено 22 червня 2018 року.

Суддя