справа № 570/1187/18
провадження № 2/570/867/2018
Р І Ш Е Н Н Я

і м е н е м У к р а ї н и

02 липня 2018 року

Рівненський районний суд Рівненської області

в особі судді Кушнір Н.В.,

з участю секретаря судового засідання Бардабуш В.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в приміщенні Рівненського районного суду Рівненської області /м.Рівне, вул.П.Могили, 24/ цивільну справу за позовом ОСОБА_1, ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особа: ОСОБА_4 про визначення розміру часток у майні подружжя, яке входить до складу спадкового майна,

в с т а н о в и в:

покликаючись на заперечення відповідачем наявності спадкового майна після смерті 07 жовтня 2017 року їх матері, позивачі у поданій до суду 19 березня 2018 року позовній заяві просять визначити частку їх матері як 1/2 у житловому будинку та земельній ділянці по вул.Садова, 6 в с.Бармаки Рівненського району Рівненської області.

У поданих до суду заявах позивачі позов підтримують, відповідач позов визнає, третя особа підтверджує обставини справи, просять справу слухати у їх відсутність. Зважаючи на те, що явку сторін не визнано обов'язковою, враховуючи достатність матеріалів справи для прийняття рішення та доказів про правовідносини сторін, відсутність необхідності заслуховувати їх особисті пояснення з приводу спору, суд, беручи до уваги встановлені строки розгляду цивільних справ, думку сторін, дійшов висновку про можливість розглянути справу у їх відсутність та у відповідності до ч.2 ст.247 ЦПК України без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу.

Суд, визначивши юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює, дослідивши подані письмові докази, оцінивши їх за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді у судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, дійшов таких висновків.

Вимоги ст.264 ЦПК України зобов»язують суд під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин. Звертаючись до суду, позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту і, діючи на засадах змагальності, повинен переконливими, належними та припустимими доказами довести правову та фактичну підставу заявлених ним вимог. Розглядаючи справу, суд забезпечив сторонам рівні можливості щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Позивачі скористалися правовою допомогою.

Згідно ч.4 ст.206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову.

Як встановлено судом і дані факти ніким не заперечуються, позивачі, які змінили свої прізвища в результаті одруження, є дітьми відповідача та ОСОБА_5, які одружилися 23 травня 1970 року.

13 червня 2017 року на підставі договору купівлі-продажу відповідач придбав земельну ділянку у третьої особи та зареєстрував житловий будинок з надвірними будівлями по вул.Садова, 6 в с.Бармаки Рівненського району Рівненської області на підставі акту прийому-передачі об"єкта інвестування та договору про спільну діяльність.

07 жовтня 2017 року померла ОСОБА_5.

13 березня 2018 року позивачі звернулися із заявами про прийняття спадщини після смерті матері.

24 квітня 2018 року постановою приватного нотаріуса Рівненського районного нотаріального округу ОСОБА_6 їм відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину на частку земельної ділянки та житлового будинку у зв"язку з невизначенням частки спадкодавця у спадковому майні.

До спірних правовідносин підлягають застосуванню такі норми права.

Зі змісту ст.5 ЦК вбачається, що суд може захистити цивільне право або інтерес способом, що встановлений договором або законом. Законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень ст.ст.55, 124 Конституції та ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом.

Згідно змісту ст.41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно її позбавлений, право приватної власності є непорушним. Аналогічний висновок викладений і в ч.1 ст.321 ЦК України та ст.1 Першого протоколу Конвенції.

Згідно правової позиції Верховного Суду України, викладеній у постанові від 2 жовтня 2013 р. у справі № 6-79цс13, власність у сім'ї існує у двох правових режимах: спільна сумісна власність подружжя та особиста приватна власність кожного з подружжя, залежно від якого регулюється питання розпорядження таким майном.

Ст.60 Сімейного кодексу України встановлено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до ч.3 ст.61 СК України якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім'ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до приписів ст.331 ЦК України право власності на житловий будинок як об'єкт нерухомого майна виникає після прийняття будинку до експлуатації і реєстрації права власності на будинок.

За результатами аналізу встановлених обставин справи та вищенаведених правових норм можна дійти таких висновків.

Відносини спадкування спірного майна регулюються правилами ЦК України. Відповідно до ч.1 ст.1226 ЦК України частка у праві спільної сумісної власності спадкується на загальних підставах.

П.12 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» роз'яснено, що частка померлого співвласника не може бути змінена за рішенням суду. Для оформлення права на спадщину закон не вимагає рішення суду про визначення частки спадкодавця. Для отримання свідоцтва про право на спадщину у вигляді частки будинку, яка знаходилась у спільній сумісній власності спадкодавця та іншого співвласника, закон не вимагає визначення часток за кожним із них у судовому порядку. Визначення судом частки подружжя у праві спільної сумісної власності на нерухоме майно за померлим не узгоджуються з вимогами чинного законодавства, оскільки у такому разі судом буде вирішено питання про права особи, яка не є стороною процесу та у зв'язку зі смертю не має цивільної процесуальної правоздатності і дієздатності.

Разом з тим, у п.23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» роз'яснено, що свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження.

Вирішуючи спір, суд, перевіривши доводи сторін, погодившись зі своєчасністю прийняття ними спадщини, дійшовши висновку про вчасність позовних вимог, тому, не порушуючи норми ЦПК України, ч.4 ст.129 Конституції України, вважає за необхідне вирішити спір по суті, забезпечивши право позивача на судовий захист, гарантований йому ст.ст.55, 124 Конституції України та передбачений ЦПК України, виконуючи свої процесуальні функції у забезпеченні змагального цивільного процессу.

Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя і частки подружжя є рівними. Спільною сумісною власністю подружжя можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Конструкція норми ст.60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, при цьому частини чоловіка та дружини є рівними. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя, який може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об'єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Спростувати цю презумпцію може сторона, яка надає докази протилежного, що мають відповідати вимогам належності та допустимості і це є її процесуальним обов'язком, оскільки судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. За таких обставин за нормами сімейного законодавства умовою належності того майна, яке одержане за договором, укладеним одним із подружжя, до об'єктів спільної сумісної власності подружжя є визначена законом мета укладення договору - інтереси сім'ї, а не власні, не пов'язані з сім'єю інтереси одного з подружжя.

Договори купівлі-продажу земельної ділянки та про спільну діяльність укладені в інтересах сім'ї. Дружина відповідача на виконання вимог ст.65 СК України, діючи в інтересах сім'ї, надавала нотаріально засвідчену згоду на укладення чоловіком вказаних договорів, що підтверджує набуття цих об'єктів подружжям у спільну сумісну власність. Таким чином, на день смерті ОСОБА_5 вказане майно належало їй та її чоловіку - відповідачу по справі на праві спільної сумісної власності, їх частки визнаються рівними.

За таких обставин суд вважає, що в наявності є порушене право позивачів, за захистом якого спрямоване їх звернення до суду, а тому позов підлягає до задоволення. Позивачами належними доказами доведені свої позовні вимоги. Відповідачем не надано будь-яких доказів на спростування доказів, наданих позивачами, і у суду немає підстав вважати обставини, викладені в матеріалах справи, такими, що не відповідають дійсності.

У зв'язку з диспозитивністю цивільного процесу, оскільки позивачем не ставилося питання про відшкодування судових витрат, суд відповідно до ст.141 ЦПК України не вирішує питання про стягнення судового збору з відповідача.

З огляду на викладене, керуючись ст.ст.263-265 ЦПК України, суд

у х в а л и в:

задоволити цивільний позов ОСОБА_1, ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особа: ОСОБА_4 про визначення розміру часток у майні подружжя, яке входить до складу спадкового майна.

Визначити частки в спільній сумісній власності на житловий будинок із надвірними будівлями №6 по вул.Садовій в с.Бармаки Рівненського району Рівненської області та земельній ділянці для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд площею 0.1024 га, кадастровий номер :06:028:0026 по 1/2 (одній другій) кожного із його співвласників, а саме: ОСОБА_3 /ІНФОРМАЦІЯ_1, РНОКПП / та ОСОБА_5, яка померла 07 жовтня 2017 року.

Рішення суду може бути оскаржено до Апеляційного суду Рівненської області шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до суду апеляційної інстанції протягом 30 /тридцяти/ днів з дня його проголошення. До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності новою редакцією Кодексу.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя: Кушнір Н.В.