провадження №2/243/2001/2018
З А О Ч Н Е Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
11 липня 2018 року Слов?янський міськрайонний суд Донецької області у складі:
Головуючого судді Мірошниченко Л.Є.
секретаря судового засідання Міхєй В.Ю.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду №7 м. Словянська, цивільну справу
за позовною заявою ОСОБА_1
до ОСОБА_2
вимоги позивача: про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням,
ОСОБА_3 виклад позиції позивача та заперечень відповідача.
1. У червні 2018 року позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2, про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, обґрунтувавши свої вимоги тим, що 21.05.2012 року вона придбала на підставі договору купівлі продажу, житловий будинок з господарськими та побутовими спорудами № 14 по вулиці Леніна у смт. Райгородок, у ОСОБА_2 На момент продажу відповідач була зареєстрована у будинку, та згідно п. 9 договору вона зобовязана була знятись з реєстрації, однак до цього часу цього не зробила
Вказала, що на теперішній час, у неї є бажання продати житловий будинок, але реєстрація колишнього власника перешкоджає їй розпоряджатися будинком.
Просить суд, визнати ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, такою, що втратила право користування будинком по вулиці Леніна, 14, смт. Райгородок Словянський район, Донецька область.
2. Позивач ОСОБА_1 у судовому засіданні надала пояснення аналогічні викладеним у позовній заяві, наполягала на задоволенні позовної заяви, не заперечувала проти винесення заочного рішення.
3. Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання не з'явилася, про час, дату та місце розгляду справи повідомлялась належним чином шляхом оголошення на офіційному сайті Словянського міськрайонного суду Донецької області (а.с.23), про причини неявки суду не повідомила.
ІІ. Процесуальні дії у справі.
4. Ухвалою суду від 27.06.2018 року по справі проведено підготовче засідання та призначено справу до судового розгляду (а.с.19).
5. Зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України.
ІІІ. Фактичні обставини, встановлені Судом та зміст спірних правовідносин.
6. В судовому засіданні встановлено, що відповідно до Договору купівлі продажу житлового будинку від 01.05.2012 року, посвідченого приватним нотаріусом Словянського міського нотаріального округу ОСОБА_4, зареєстрованого у реєстрі за № 2579, ОСОБА_1 належить житловий будинок з господарськими та побутовими будовами та спорудами під № 14 по вулиці Леніна у смт. Райгородок Словянського району Донецької області.
Відповідно до п.9 Договору, продавець зобовязався знятися з реєстрації особисто та з іншими особами, які проживають у відчужуваному будинку (а.с.6).
7. Відповідно до копії домової книги для прописки громадян, які проживають у ІНФОРМАЦІЯ_2, ОСОБА_2 зареєстрована за вказаною адресою (а.с.10-11).
8. З акту від 13.06.2018 року, який складений секретарем Райгородоцької селищної ради у присутності сусідів ОСОБА_5 та ОСОБА_6 слідує, що ОСОБА_2, зареєстрована за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_3, але фактично не мешкає за адресою з 15.05.2012 року (а.с.9).
ІV. Оцінка Суду.
9. Приписами п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожен при вирішенні питання щодо його цивільних прав та обов'язків … має право на справедливий і відкритий розгляд упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
Зокрема, у п.33 рішення ЄСПЛ від 19.02.2009 року у справі "Христов проти України" суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч.1 ст.6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав.
10. Ухвалюючи рішення у даній справі, суд відповідно до вимог ст. 17 Закону України "Про виконання та застосування практики Європейського суду з прав людини" використовує також практику Європейського суду як джерело права.
11. У п.26 рішення ЄСПЛ у справі "Надточій проти України" та п.23 рішення ЄСПЛ у справі "Гурепка проти України №2" наголошується на принципі рівності сторін - одному із складників ширшої компетенції справедливого судового розгляду, який передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище порівняно з опонентом.
12. Виходячи з принципу процесуальної рівності сторін і враховуючи обов'язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, в судовому засіданні досліджено кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів (п.27 Постанови ПВС України від 12.06.2009 року №2 "Про практику застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції").
13. Статтею 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини, яка, відповідно до вимог ч.1 ст.9 Конституції України, ратифікована Законом від 17.07.1997 року "Про ратифікацію Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2,4,7 та 11 Конвенції" і є частиною національного законодавства України, встановлено право на вільне володіння майном. Відповідно до вказаної статті Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.
Основною метою ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод є попередження свавільного захоплення власності, конфіскації, експропріації та інших порушень безперешкодного користування своїм майном.
При цьому, в своїх рішеннях Європейський суд з прав людини вказує на необхідність дотримання справедливої рівноваги між інтересами суспільства та необхідністю дотримання фундаментальних прав окремої людини (наприклад, рішення у справі "Спорронг і Льоннрот проти Швеції" від 23 вересня 1982 року, "Новоселецький проти України" від 11 березня 2003 року, "Федоренко проти України" від 1 червня 2006 року).
14. Так, відповідно до ч.4 ст. 41 Конституції України, ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право власності є непорушним.
15. Відповідно до ч.1 ст.316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
16. Статтею 317 ЦК України встановлено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.
17. Неприпустимість позбавлення права власності, крім випадків встановлених Конституцією України та законом, є однією із загальних засад цивільного законодавства (п.2 ч.1 ст. 3 ЦК України. Непорушність права приватної власності і недопущення протиправного позбавлення власності визначено також серед конституційних основ правопорядку у сфері господарювання (ч.2 ст. 5 Господарського кодексу України).
18. Згідно до ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого майнового права та інтересу. Судовий захист права власності здійснюється шляхом розгляду позовів про визнання права власності, визнання правочину недійсним, припинення дії, яка порушує право власності та іншим способом, що встановлений законом або договором.
19. Відповідно до п. 34 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав від 07.02.2014 року №5, оскільки право власності є абсолютним правом, яке включає право володіння, користування та розпорядження майном, якого ніхто не може бути позбавлений, крім випадків, передбачених законом (стаття 41 Конституції України, статті 316-319 ЦК України).
20. Згідно зі ч. 1, 2 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном за власним розсудом. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.
21. Крім того, свідок ОСОБА_7 у судовому засіданні пояснила, що вона сусідкою позивачки, ОСОБА_2 є колишнім власником будинку, та за адресою: смт. Райгородок, вулиця Леніна, 14, не мешкає з 2012 року, її особистих речей у будинку не має, за комунальні послуги не сплачує. Додала, що була присутня при складанні акту від 13.06.2018 року, та він відповідає дійсності.
22. Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 надала акт від 13.06.2018 року, який складений секретарем Райгородоцької селищної ради у присутності сусідів ОСОБА_5 та ОСОБА_6 слідує, та з якого слідує, що ОСОБА_2, зареєстрована за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_3, але фактично не мешкає за адресою з 15.05.2012 року (а.с.9).
23. У звязку з чим, суд приходить до висновку, що відповідач не є членом сімї власника, у спірному будинку не мешкає з 2012 року, з реєстрації не знялась, тому наявні підстави для визнання відповідача таким що втратив право користування житловим приміщенням.
24. Таким чином, наведені доводи, аналіз доказів та їх належна оцінка переконують суд в тому, що позов щодо визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням підлягає задоволенню.
V. Розподіл судових витрат між сторонами.
25. Позивач, відповідно до позову не вимагає компенсації за понесені нею судові витрати по справі.
Керуючись ст.ст. 319, 386, 391,396, 405 ЦК України, ст.ст. 12,13,259,263-265,268,280 ЦПК України, Законом України Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні, Постановою Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав від 07.02.2014 року №5, суд,
Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням - задовольнити.
Визнати ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, такою, що втратила право користування житловим приміщенням, а саме житловим будинком з господарськими та побутовими спорудами №14, що знаходиться у смт. Райгородок, Словянський район, Донецька область, по вулиці Леніна.
Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано відповідачем протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
На рішення суду позивачем може бути подана апеляційна скарга до суду апеляційної інстанції через суд першої інстанції протягом тридцяти днів з дня його проголошення, або відповідно до п.15.5 Перехідних положень ЦПК України - до Апеляційного суду Донецької області через Словянський міськрайонний суд Донецької області.
Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обовязки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.
Суддя Словянського
міськрайонного суду ОСОБА_8