22-ц/775/338/2018(м)
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

„03" липня 2018 року місто Маріуполь Донецької області

Єдиний унікальний номер 264/5882/15-ц

Номер провадження 22-ц/775/338/2018(м)

Апеляційний суд Донецької області у складі:

головуючого: Зайцевої С.А.

суддів:Гаврилової Г.Л.,Пономарьової О.М.

за участю секретаря : Сидельнікової А.В.

учасники справи :

позивач - ПАТ «Дельта Банк» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «Дельта Банк»

відповідачі - ОСОБА_3, ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Маріуполі Донецької області апеляційну скаргу представника публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» Веретюк Олени Анатоліївни на рішення Іллічівського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 14 лютого 2018 року головуючого судді Іванченко А.М. із складанням повного тексту рішення 14 лютого 2018 року по цивільній справі про стягнення заборгованості за кредитним договором,-

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2015 року позивач звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором. Позовна заява мотивована тим,що 11 серпня 2008 року між відкритим акціонерним товариством «Сведбанк» (далі- ВАТ «Сведбанк»), правонаступником якого є публічне акціонерне товариство «Сведбанк»(далі- ПАТ «Сведбанк»), та відповідачем ОСОБА_3 укладено кредитний договір № 0415/0808/45-035, відповідно до умов якого , останньому були надані кредитні кошти у розмірі 32 500 доларів США ,строком до 11 серпня 2038 року ,зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 12,5 % річних . На забезпечення виконання зобов'язання позичальника 11 серпня 2008 року ВАТ «Сведбанк» та ОСОБА_4 було укладено договір поруки № 0415/0808/45-035-Р-1, відповідно до якого ОСОБА_4 зобов*язувалася перед банком солідарно з позичальником відповідати за належне виконання зобов*язань за кредитним договором . 25 травня 2012 року між ПАТ «Сведбанк» та ПАТ «Дельта Банк» було укладено договір купівлі-продажу прав вимоги, відповідно до якого в порядку ,обсязі та на умовах ,визначених даним договором, ПАТ «Сведбанк» передало ПАТ «Дельта Банк» право вимоги за кредитними та забезпечувальними договорами ,в тому числі і за кредитним договором № 0415/0808/45-035 та договором поруки № 0415/0808/45-035-Р-1. Оскільки позичальником взяті на себе зобов'язання за кредитним договором щодо своєчасного повернення кредиту, сплати процентів за користування ним невиконані належним чином, у нього станом на 28 липня 2015 року утворилася заборгованість в сумі 830 055,26 грн., з яких: 702 432,71 грн. - сума заборгованості за кредитом; 127 622,56 грн. - сума заборгованості за відсотками,яку просив стягнути солідарно з відповідачів на свою користь .

Рішенням Іллічівського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 14 лютого 2018 року в задоволенні позову ПАТ «Дельта Банк» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «Дельта Банк» до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором - відмовлено. Вирішено питання щодо стягнення з позивача на користь держави суми судового збору.

В апеляційній скарзі представник ПАТ «Дельта Банк» Веретюк О. А. просить скасувати рішення суду та ухвалити постанову, якою задовольнити позовні вимоги. В обґрунтування доводів скарги зазначає, що відповідно до п.1.3 кредитного договору сторони за взаємною згодою, досягнутою при укладанні договору встановили, що розмір визначеної у цьому пункті процентної ставки може змінюватися без укладання додаткового правочину до цього договору, у випадку і порядку встановленому п.6.1, п.8.1 цього договору. Згідно п.8.4 сторони за взаємною згодою, домовились без укладання будь-яких додаткових угод до цього договору, у випадку невиконання зобов'язань, що передбачені п.п. 5.6,5.7,2.2 встановити наступний порядок змін умов цього договору з відповідною зміною відсоткової ставки за користування кредитними коштами. Згідно п. 8.4.1 відсоткова ставка підвищується на 1 (один відсоток) за кожен факт порушення, від рівня поточної ставки на дату порушення зобов'язання позичальника. Згідно п.5.7 позичальник зобов'язується на момент передачі зазначеного в п. 1.4 об'єкта нерухомості в іпотеку, застраховувати на користь банку предмет іпотеки на суму, не меншу ніж сума оцінки предмету іпотеки за іпотечним договором, та забезпечити наявність та дійсність договорів страхування (страхового полісу) протягом усього строку дії цього договору. Зазначає, що відповідно до матеріалів кредитної справи останній страховий поліс датується 10 серпня 2010 року, а тому право вимоги по вищевказаному кредитному договору до акціонерного товариства «Дельта Банк» перейшли вже з відсотковою ставкою - 13,5% (термін дії страхового договору закінчився 09 серпня 2011 року, а право вимоги перейшло 25 травня 2012 року). Відповідач протягом 2013-2014 років звертався до акціонерного товариства «Дельта Банк» із зверненнями про повернення відсоткової ставки до 12,5%, однак у задоволенні звернень йому було відмовлено, та оскільки не було надано чергового страхового полісу, з 01 жовтня 2014 року відсоткову ставку було збільшено до 14,5%. Зауважує, що відповідач був обізнаний про підвищення відсоткової ставки та отримавши відмову у зверненні, мав змогу звернутись за захистом своїх прав до суду у порядку цивільного судочинства, однак вищевказані дії не оскаржені, кредитний договір є чинним, а тому зобов'язання мають виконуватися. Також зазначає, що до позовної заяви надані довідка про заборгованість та розрахунок заборгованості, зі змісту яких вбачається порядок нарахування заборгованості з посиланням на чинне законодавство та умови кредитного договору, в яких відображено динаміку виникнення та погашення заборгованості, відображено періоди нарахування суми до сплати, заборгованості, що дає можливість зробити висновок про наявність обставини простроченої заборгованості та вірності розрахунку, а отже підтверджує наявність та вірність нарахування заборгованості. Щодо порядку нарахування процентів та погашення заборгованості, зазначає, що це вказане прописано у розділі 3 кредитного договору, а наданий розрахунок повністю відповідає умовам вказаного розділу.

Відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_3 мотивовано тим,що щомісячно він зобов*язувався сплачувати на користь банку грошові кошти в рахунок погашення боргу у розмірі 346,95 доларів США. До кредитного договору банк був зобов*язаний надати графік платежів ,в якому необхідно було зазначити розмір сум щомісячних платежів по 346,95 доларів США,які виключають ліквідацію тіла кредиту,а також ліквідацію процентів за користування кредитом, однак банк такий графік не надав. 25 травня 2012 року та 10 жовтня 2014 року банк не повідомляв його належним чином та збільшив процентну ставку по кредитному договору ,встановивши її відповідно 13,5% ,а з 10 жовтня 2014 року -14,5 % ,чим порушив п.6.1.1 та п.8.4 кредитного договору та положення ст.ст. 629,651 ч.1,653 ч.3,ст.11 ч.4 Закону України « Про захист прав споживачів» та у разі зміни процентної ставки банк був зобов*язаний повідомити письмово на протязі семі календарних днів з дати її зміни. Без такого повідомлення будь які зміни процентної ставки є недійсними. У разі підвищення банком процентної ставки підлягає з*ясуванню встановлена договором процедура підвищення процентної ставки та підписання додаткової угоди. Ніяких повідомлень з банку відповідач на свою адресу та під розписку не отримував,чим були порушені його права про збільшення банком процентної ставки ,що є неправомірним.Відповідач надав суду квитанції про сплату платежів у розмірі ,який був зазначений у кредитному договорі та які містяться у матеріалах справи,та договори страхування. На теперішній час він сплатив банку 24 599 доларів США та до 11 серпня 2038 року йому залишилось сплачувати суму кредиту 7 901 доларів США. Позивач звернувся до суду з необґрунтованими вимогами щодо дострокового повернення суми за кредитом. Просив рішення суду залишити без змін,апеляційну скаргу залишити без задоволення.

У судовому засіданні апеляційного суду ОСОБА_3 та його представник адвокат ОСОБА_6,відповідач ОСОБА_4. заперечували проти задоволення апеляційної скарги.

У судове засідання представник ПАТ «Дельта Банк» не з'явився, належним чином були повідомлені про дату, час і місце судового засідання (т.3.а.с.17). В апеляційній скарзі просили розглядати справу без участі представника. Надали заяву про підтримання апеляційної скарги та про розгляд справи без участі представника (т.2 а.с. 185-188,т.3.а.с.18-19 ).

Відповідно до п.9 розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України в редакції Закону України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» від 03 жовтня 2017 № 2147-VIII, який набрав чинність 15 грудня 2017 року, справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників судового розгляду, дослідивши матеріали цивільної справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до вимог ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Таким вимогам закону судове рішення відповідає.

Судом першої інстанції встановлено, що 11 серпня 2008 року між ВАТ «Сведбанк» (правонаступником якого є ПАТ «Дельта Банк») та ОСОБА_3 було укладено кредитний договір № 0415/0808/45-035, згідно з умовами якого ОСОБА_3 отримав кредитні кошти у розмірі 32 500 доларів США для розрахунку за договором купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 із зобов'язанням повернути їх та сплатити відсотки за користування кредитом у розмірі 12,5 % річних строком починаючи з 10 жовтня 2008 року до 11 серпня 2038 року, щомісячно сплачувати на позичковий рахунок № НОМЕР_1 кошти в рахунок погашення заборгованості у вигляді фіксованої суми (ануїтетний платіж) в розмірі 346,95 доларів США чітко встановлений цим договором термін 10 числа кожного місяця та в день закінчення кредитного договору . У будь-якому випадку, в тому числі у випадку порушення позичальником термінів здійснення ануїтетного платежу, часткового дострокового погашення кредиту ,сума наступних ануїтетних платежів залишається незмінною,крім суми останнього (кінцевого) платежу - платежу в останній день строку користування кредитом,визначеного п.1.3. договору ,розмір якого визначається як сума процентів нарахованих/непогашених,в тому числі прострочених,відповідно до умов цього договору ,та залишок суми непогашеного кредиту(п.3.1.1,3.1.2) (т.1. а.с.3-7).

Ануїтетними платежами є регулярні рівні щомісячні або щоквартальні платежі, що направляються на погашення іпотечного житлового кредиту, а саме, основного боргу і процентів, що розраховуються таким чином, що в кінці терміну кредитного договору за умови виконання зобов'язання позичальником заборгованість повністю погашається.

Відповідно до п.3.5 Стандартів надання, рефінансування та обслуговування іпотечних житлових кредитів, затверджених Протоколом засідання наглядової ради Державної іпотечної установи від 11.09.2008 року №31, погашення кредиту та відсотків за його користування може здійснюватися щомісячно або щоквартально ануїтетними платежами або сплатою суми основного боргу рівномірними частинами з нарахуванням відсотків на залишок основного боргу згідно з порядком, затвердженим Правлінням Установи. Періодом сплати (або платіжним періодом) вважається період, за який позичальник повинен сплатити черговий платіж, згідно графіку погашення іпотечного кредиту, і дорівнює одному місяцю або кварталу. Тип відсоткової ставки за іпотечними кредитами - фіксована або плаваюча згідно з порядком, затвердженим Правлінням Установи.

Відповідачем було надано до суду квитанції по сплаті ним зазначених платежів, у розмірі, визначеному у кредитному договорі ( т.2 а.с.29-93 ).

Як вбачається з платіжних документів ОСОБА_3 вносилися кошти, в тому числі, в сумі, що перевищує розмір ануїтетного платежу.

Відповідно до п.3.1.8 договору, така сума повинна була направлятися на погашення заборгованості за кредитом у разі відсутності простроченої заборгованості за кредитом та відсотками.

Разом з тим, позивачем не надано до суду графік погашення ОСОБА_3 кредитної заборгованості із зазначенням , в якому саме розмірі сума щомісячних платежів 346,95 доларів США поділялась на ліквідацію тіла кредиту, а яка на ліквідацію відсотків за використання кредиту, вартості всіх супутніх послуг, інших фінансових зобов'язань споживача за кожним платіжним періодом до закінчення строку дії договору.

В забезпечення виконання зобов'язання по кредитному договору між ВАТ«Сведбанк» та ОСОБА_4був укладений договір поруки №0415/0808/45-035-Р-1 від 11 серпня 2008 року за умовами якого відповідач поручається перед кредитором за виконання боржником зобов'язань за кредитним договором від 11 серпня 2008 року та несе солідарну відповідальність з позичальником за виконання договірних зобов'язань (т.1.а.с.8).

25 травня 2012 року між ПАТ «Сведбанк» та ПАТ «Дельта Банк» було укладено договір купівлі-продажу прав вимоги, відповідно до якого ПАТ «Дельта Банк» набув права вимоги по кредитному договору №0415/0808/45-035.

На день укладення договору купівлі-продажу прав вимоги фактичний розмір заборгованості ОСОБА_3 за кредитним договором становив : строкова заборгованість за тілом кредиту складала 31 987,98 доларів США( простроченої заборгованості за тілом кредиту не було) , а також заборгованість у сумі 174,54 долара США нарахованих відсотків та 58,13 доларів США нарахованих відсотків (прострочених до 31 дня) (т.1. а.с.14-18).

05 червня 2012 року ОСОБА_3 позивачем було надіслано повідомлення про відступлення прав вимоги за кредитним договором на користь ПАТ «ДельтаБанк», який є єдиним власником всіх прав вимоги з 25 травня 2012 року, де було зазначено, що відступлення не призведе до будь-яких змін обсягу прав та обов'язків за кредитними документами. Зокрема, суми, що підлягають сплаті, та строки їх сплати залишаються такими ж. Вказаний новий банківський рахунок для проведення наступних платежів за кредитним договором (т.1. а.с.100).

Тобто, позивач повідомив ОСОБА_3 про зміну кредитора, запевнивши його про незмінність умов договору, строків сплати та розміру платежів.

25 травня 2012 року та 10 жовтня 2014 року позивач одноособово, не повідомивши відповідачів належним чином, збільшив відсоткову ставку за кредитним договором встановивши її відповідно 13, 5% та з 10 жовтня 2014 року - 14, 5 %.

Станом на 28 липня 2015 року за кредитним договором утворилася заборгованість в сумі 830 055,26 грн., з яких: 702 432,71 грн. - сума заборгованості за кредитом; 127 622,56 грн. - сума заборгованості за відсотками.

З позовних вимог вбачається,що позивач , у відповідності до вимог ч. 2 ст. 1050 ЦК України, звернувся до суду з вимогою до відповідачів про дострокове стягнення суми по тілу кредиту та процентів.

Згідно наданого розрахунку заборгованості за кредитним договором з 28 травня 2012 року по 28 липня 2015 року сума заборгованості (поточна) становить в розмірі 31 128,43 доларів США, нараховані відсотки на поточну суму заборгованості - 14 102,30 доларів США, нарахована сума заборгованості (прострочена) - 710,20 доларів США.

Сплачено заборгованості у вказаний період 149,35 доларів США, сплачено відсотків 8317,65 доларів США.

З 28 травня 2012 року по 30 вересня 2014 року відсоткова ставка за кредитом становила 13,5%, починаючи з 01 жовтня 2014 року по 28 липня 2015 року відсоткова ставка за кредитом становила 14,5% ( т.2. а.с.2 ).

Пункт 1.3 договору передбачає обов'язок позичальника сплачувати банку проценти за користування кредитом у розмірі 12,50% річних за весь строк фактичного користування кредитом. Сторони за взаємною згодою, досягнутою при укладанні цього договору, встановили, що розмір визначеної у цьому пункті процентної ставки може змінюватися без укладання додаткового правочину до цього договору у випадку і у порядку, встановленому у п.6.1., п. 8.4. Договору.

Пунктом 6.1.1. договору передбачено, що про зміну процентної ставки банк повідомляє позичальника шляхом направлення листа з повідомленням про вручення за 30 календарних днів до вступу в дію зміненої процентної ставки.

Ці умови позивачем виконані не були .

За правилами ч. 4 ст. 11 Закону України від 12 травня 1991 р. № 1023-XII «Про захист прав споживачів» (чинної на час укладення кредитного договору від 11 серпня 2008 р.) у договорі про надання споживчого кредиту може зазначатися, що відсоткова ставка за кредитом може змінюватися залежно від зміни облікової ставки НБУ або в інших випадках. Про зміну відсоткової ставки за споживчим кредитом споживач повідомляється кредитодавцем письмово протягом семи календарних днів із дати її зміни. Без такого повідомлення будь-яка зміна відсоткової ставки є недійсною.

У разі підвищення банком процентної ставки з'ясуванню підлягають визначена договором процедура підвищення процентної ставки (лише повідомлення позичальника чи підписання додаткової угоди); дії позичальника щодо прийняття пропозиції кредитора тощо.

Відповідно до п. 3 Правил надання послуг поштового зв'язку (далі - Правила), затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 17 серпня 2002 р. № 1155, рекомендоване поштове відправлення - це поштове відправлення (лист, поштова картка, бандероль, секограма, дрібний пакет, мішок «M»), що приймається для пересилання без зазначення суми оголошеної цінності вкладення з видачею відправникові розрахункового документа про прийняття і доставляється (вручається) адресатові (одержувачу) під розписку.

Згідно з п. 114 Правил адресовані фізичним особам рекомендовані поштові відправлення, рекомендовані повідомлення про вручення реєстрованих поштових відправлень (поштових переказів), повідомлення про надходження переказів, що пересилаються телеграфом або електронною поштою, а також усі повторні повідомлення про надходження поштових відправлень (поштових переказів) вручаються особисто адресату (одержувачу), а в разі його відсутності - повнолітнім членам сім'ї за умови пред'явлення ними документа, що посвідчує особу.

З огляду на зазначене боржник вважається належно повідомленим про збільшення розміру процентної ставки за користування кредитом в односторонньому порядку в тому разі, якщо банк не лише відправив на адресу такого боржника лист про зміну умов кредитного договору, а й довів факт його вручення адресатові під розписку.

Позивачем не надано суду належних доказів того, що повідомлення банку про збільшення розміру процентної ставки за кредитним договором було надіслано в передбачений цим договором спосіб (п. 6.1 кредитного договору). Відповідач не отримував цього повідомлення; збільшення розміру процентної ставки відбулося не у строк та спосіб, передбачені кредитним договором. Наданий позивачем розрахунок заборгованості суперечить умовам кредитного договору та наміру банка, викладеного у повідомлені про відступлення прав вимоги. Будь-яких повідомлень та підтвердження про їх отримання відповідачами щодо зміни процентної ставки, відповідно до п.6.1.1. договору позивачем не надано, тому суд правильно вважав нарахування процентів за ставкою 13,5% та 14,5% неправомірними та такими, що не відповідають умовам договору. Крім того, позивачем взагалі не зазначено - коли, ким та за яких підстав, передбачених кредитним договором від 11 серпня 2008 року було підвищено процентну ставку за договором. З огляду на викладене суд відхилив розрахунок заборгованості як доказ на підтвердження права банку на дострокове стягнення суми за кредитним договором .

Пунктом 9.1. договору передбачено ,що у випадку невиконання позичальником будь-яких своїх зобов*язань за цим договором та/або умов договору іпотеки,зазначеного в п.2.1.цього договору,та/або у випадку порушення позичальником строків платежів,встановлених п.3.1.,3.3. цього договору ,банк має право вимагати дострокового повернення кредиту,сплати процентів за користування ним,а позичальник зобов*язаний виконати зазначені зобов*язання в порядку, передбаченому у п.9.2.,9.3. цього договору.

Рішення суду першої інстанції про відмову у задоволенні позовних вимог мотивовано тим,що банк не надав належних та допустимих доказів про порушення позичальником своїх зобов*язань ,та відповідно не набув права дострокового повернення кредиту в повній сумі . Банком істотно порушені умови договору, які призвели до передчасного звернення до суду з позовом про дострокове погашення кредиту у повній сумі та нарахованих процентів за користування кредитом.

З вказаним висновком суду погоджується й суд апеляційної інстанції.

Згідно з частиною першою статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Частиною другою статті 1050 ЦК України передбачено, що якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Відповідно до статей 526, 530, 610, частини першої статті 612 ЦК України зобов'язання повинні виконуватись належним чином, у встановлений термін, відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Договір є обов*язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

Апеляційна скарга мотивована тим,що судом не враховано тих обставин,що відповідно до п.1.3 кредитного договору сторони за взаємною згодою, досягнутою при укладанні цього договору встановили, що розмір визначеної у цьому пункті процентної ставки може змінюватися без укладання додаткового правочину до цього договору, у випадку і порядку встановленому п.6.1, п.8.1 цього договору. Згідно п.8.4 сторони за взаємною згодою, домовились без укладання будь-яких додаткових угод до цього договору, у випадку невиконання зобов'язань, що передбачені п.п. 5.6,5.7,2.2 встановити наступний порядок змін умов цього договору з відповідною зміною відсоткової ставки за користування кредитними коштами. Згідно п. 8.4.1 відсоткова ставка підвищується на 1 (один відсоток) за кожен факт порушення, від рівня поточної ставки на дату порушення зобов'язання позичальника. Згідно п.5.7 позичальник зобов'язується на момент передачі зазначеного в п. 1.4 об'єкта нерухомості в іпотеку, застраховувати на користь банку предмет іпотеки на суму, не меншу ніж сума оцінки предмету іпотеки за іпотечним договором, та забезпечити наявність та дійсність договорів страхування (страхового полісу) протягом усього строку дії цього договору.

Скаржник зазначає, що відповідно до матеріалів кредитної справи останній страховий поліс датується 10 серпня 2010 року, а тому право вимоги по вищевказаному кредитному договору до акціонерного товариства «Дельта Банк» перейшли вже з відсотковою ставкою - 13,5% (термін дії страхового договору закінчився 09 серпня 2011 року, а право вимоги перейшло 25 травня 2012 року).

Тобто ,банк стверджує ,що з переданих від ПАТ «Сведбанк» матеріалів справи ПАТ « Дельта Банк» вбачалось,що відбулось підвищення відсоткової ставки для відповідачів до 13,5% через не забезпечення наявності договорів страхування.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України (2004 року) кожна сторона зобов'язана довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків встановлених ст. 61 ЦПК України (2004 року).

Установлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд має свої дії мотивувати та враховувати, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 4 ст. 60 ЦПК України 2004 року).

Позивач не довів обставин, на які посилався , як на обґрунтування своїх вимог, які б давали підстави вважати, що на момент переходу прав вимоги до ПАТ «Дельта Банк» відсоткова ставка за кредитним договором становила 13,5 % річних,а в подальшому збільшена банком до 14,5% за кожний факт порушення відповідно договору .

Доводи апеляційної скарги про те,що останній страховий поліс датується 10 серпня 2010 року не відповідають дійсності, спростовуються дослідженими доказами та наявними у матеріалах справи копіями договорів добровільного страхування майна та розрахунковими квитанціями (т. 2.а.с.11-16,146,147-167).

Слід також звернути увагу ,на те,що ухвалою суду апеляційної інстанції від 05 червня 2018 року було витребувано у ПАТ « Дельта Банк» розрахунок заборгованості по кредитному договору станом на 28 липня 2015 року з урахуванням процентної ставки 12,5 % як передбачено п.1.3. кредитного договору , з роз*ясненням вимог ст.12 ЦПК України (т.2 а.с.240).

Проте банком повідомлено про неможливість подати докази ,оскільки позивач знаходиться у стані ліквідації ,а тому немає технічної можливості вносити зміни в програмне забезпечення з автоматичним процесом здійснення нарахувань за кредитним договором ,а також немає посадової особи,яка могла би здійснити ці нарахування окремо (т.3.а.с.4,15).

Інших обставин щодо порушення боржником взятих на себе зобов*язань позивачем не доведено,тому суд дійшов правильного висновку про відсутність правових підстав для дострокового стягнення з відповідачів заборгованості за кредитним договором .

Вказаний висновок суду у взаємозв'язку з установленими судом вищевказаними обставинами відповідає одному з основних завдань цивільного судочинства, регламентованому статтею 1 ЦПК України 2004 року (у редакції, чинній станом на час звернення до суду з позовом ), - справедливому розгляду і вирішенню цивільних справ.

Позивачем у справі є юридична особа - банківська установа, яка має в своєму підпорядкуванні юридичний відділ, що вказує на те, що представники позивача були обізнані із нормами процесуального права, які регламентують принципи цивільного судочинства, в тому числі й такий принцип як змагальність сторін, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень (стаття 10 ЦПК України 2004 року), та диспозитивність цивільного судочинства, за яким суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі; особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Аналогічні засади (принципи) цивільного судочинства містить і ЦПК України у редакції Закону від 03 жовтня 2017 року.

Так, за приписами частин третьої, четвертої статті 12 ЦПК України (змагальність сторін) кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

За змістом статті 13 ЦПК України (диспозитивність цивільного судочинства) суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов'язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Питання обов'язку доказування і подання доказів розкрито у статті 81 ЦПК України у редакції Закону від 03 жовтня 2017 року, яка містить аналогічні положення, передбачені статтею 60 ЦПК України 2004 року, стосовно того, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Неподання стороною позивача належних і допустимих доказів на підтвердження своїх позовних вимог стало підставою для вмотивованого висновку суду про недоведеність та необгрунтованість позовних вимог, адже саме зазначені позивачем обставини, а не висновки суду, про що зазначено в апеляційній скарзі, ґрунтуються на припущеннях.

Конституційний Суд України у справі від 10 листопада 2011 року № 15-рп/2011 про захист прав споживачів кредитних послуг у мотивувальній частині рішення зазначав, що держава забезпечує особливий захист більш слабкого суб'єкта економічних відносин (позичальника), а також фактичну, а не формальну рівність сторін у цивільно-правових відносинах.

Такий захист, в сенсі даної справи, що розглядається, здійснюється через судовий контроль за змістом та обсягом відповідальності сторін договору.

Застосування судами України національних правових норм у відповідній сфері (у даній справі - положення ст.ст. 148-1050 ЦК України) повинно відповідати принципам мирного володіння майном, закладеним у ст. 1 Першого протоколу до Конвенції, та поєднуватися із застосуванням відповідних рішень ЄСПЛ.

Статтею 41 Конституції України задекларовано принцип непорушності права власності.

За ст. 1 Першого протоколу до Конвенції: «Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права».

В контексті ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі відповідно - Перший протокол; Конвенція) держави-учасниці Конвенції зобов'язані поважати право кожного на мирне володіння своїм майном та гарантувати його захист передусім на національному рівні.

В рішенні «Кечко проти України» Європейський суд з прав людини роз'яснив, що поняття "власності", яке міститься в першій частині статті 1 Протоколу N 1, має автономне значення, яке не обмежене власністю на фізичні речі і не залежить від формальної класифікації в національному законодавстві.

В позові банку про дострокове стягнення суми по кредиту , що виявилася фактично у недоведеній заборгованості , наявні ознаки втручання в права власності відповідача в контексті тлумачення терміну «майно» (possessions), що втілено в ст. 1 Першого протоколу і вживається в усталеній практиці Європейського Суду з прав людини.

Європейський суд з прав людини у рішеннях по справах «Спорронг і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року, «Новоселецький проти України» від 11 березня 2003 року, «Федоренко проти України» від 01 червня 2006 року вказує на необхідність дотримання справедливої рівноваги між інтересами суспільства та необхідністю дотримання фундаментальних прав окремої людини. Зокрема, щоб була дотримана обґрунтована пропорційність між застосованими заходами та переслідуваною метою, якої намагаються досягти шляхом позбавлення особи її власності.

У даній справі про дострокове стягнення суми по кредиту має мету захист майнових прав банку, але за відсутності доказів, що вказують на порушення боржником взятих на себе зобов*язань , вважати таку мету законною не можна. Відтак, заявлене банком порушення його суб'єктивних прав не підлягає усуненню .

Доводи апеляційної скарги не дають підстав для встановлення неправильного застосування судом норм матеріального та порушення норм процесуального права, не спростовують висновків суду , викладених у мотивувальній частині оскаржуваного судового рішення.

Рішення суду містить вичерпні висновки, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи, та обґрунтування щодо кожного доводу сторін по суті позову, що є складовою вимогою частини першої статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Докази та обставини, на які посилається скаржник в апеляційній скарзі , були предметом дослідження судом першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом були дотримані норми матеріального та процесуального права.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 374,375,381,382 ЦПК України, апеляційний суд -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу представника публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» Веретюк Олени Анатоліївни залишити без задоволення.

Рішення Іллічівського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 14 лютого 2018 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 06 липня 2018 року .

Судді: