Постанова

Іменем України

20 червня 2018 року

м. Київ

справа № 186/1099/13-ц

провадження № 61-10268св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А.,

суддів: Кузнєцова В. О., Погрібного С. О.,

Ступак О. В. (суддя-доповідач), Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_3,

відповідач - ОСОБА_4,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційні скарги представника ОСОБА_3 - ОСОБА_5, ОСОБА_4 на рішення Першотравенського міського суду Дніпропетровської області від 07 вересня 2016 року у складі судді Кривошеї С. С. та ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 30 листопада 2016 року у складі колегії суддів: Пищиди М. М., Осіяна О. М., Каратаєвої Л. О.,

ВСТАНОВИВ:

У червні 2013 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4 про стягнення боргу за договором позики.

Позовна заява мотивована тим, що з січня 1995 року по вересень 2012 року він здійснював підприємницьку діяльність у сфері роздрібної торгівлі одягом та іншими товарами, яка була ним припинена у грудні 2012 року.

У жовтні 2012 року між ним та відповідачем була досягнута домовленість про те, що він надасть відповідачу товар, що залишився у нього після завершення підприємницької діяльності, а відповідач прийме цей товар та сплатить йому його вартість.

З жовтня 2012 по березень 2013 року він надав, а відповідач прийняла від нього товар на суму 135 000,00 грн, та зобов'язалася протягом року сплатити його вартість, про що свідчить перелік прийнятого відповідачем товару та розписка відповідача

від 20 квітня 2013 року.

У зв'язку з невиконанням відповідачем своїх зобов'язань за договором купівлі-продажу товару, в травні 2013 року сторони домовилися про його розірвання. Відповідач повернула йому частину прийнятого від нього товару на суму

71 000,00 грн, а різницю у сумі 64 000,00 грн, зобов'язалася сплачувати протягом року, починаючи з травня 2013 року, 25-26 числа кожного місяця по 5 334,00 грн, про що свідчить перелік прийнятого ним товару та розписка відповідача від 15 травня

2013 року.

Оскільки відповідач своїх зобов'язань щодо сплати щомісячних платежів не виконує, то позивач звернувся до суду з цим позовом.

Посилаючись на вказані обставини, ОСОБА_3 просив стягнути з ОСОБА_4 на свою користь суму боргу з урахуванням відсотків за користування позикою та інфляції у розмірі 132 022,47 грн.

У липні 2014 року ОСОБА_4 звернулася до суду із зустрічним позовом мотивуючи його тим, що у вересні 2012 році ОСОБА_3 запропонував їй зареєструватися фізичною особою - підприємцем і для початку підприємницької діяльності він надасть їй товар, який у нього залишиться, - на реалізацію, а вона впродовж часу сплачуватиме йому вартість наданого товару.

У вересні 2012 року вона отримала свідоцтво фізичної особи - підприємця і за попередньою усною домовленістю між нею та ОСОБА_3, останній залишив нереалізований товар їй, а вона повинна була сплатити за цей товар гроші, після його реалізації - впродовж року. Передача товару здійснювалась з жовтня 2012 року по березень 2013 року включно, тобто крім товару, який знаходився в торговому відділі, ОСОБА_3 ще впродовж зазначеного вище періоду привозив товар для реалізації.

У середині квітня 2013 року ОСОБА_3 надав книгу передачі товару, вказавши, що за цей час було передано товару на суму 135 000,00 грн. Повіривши «на слово», вона 20 квітня 2013 року написала розписку на 135 000,00 грн, вказавши, що вказану суму зобов'язується сплатити впродовж року і на вимогу ОСОБА_3 в розписці вказала: «ОСОБА_6 имеет право забрать товар в любое время, на сумму сто тридцать пять тысяч грн 00 коп.»

Під час більш детального вивчення журналу (книги) передачі товару, звіряючи з особистими записами прийому та «руху» товару, вона виявила завищення кількості товару, а також з'ясувалося, що товар, який передавав їй ОСОБА_3, передавався не за оптовою ціною закупівлі, а по завищеній ціні, таким чином, вона виявила шахрайство з боку ОСОБА_3 стосовно кількості товару та ціни на нього.

Для врегулювання конфлікту 15 травня 2013 року, врахувавши всі витрати, понесені нею, та сплачені ОСОБА_3 у цей день кошти у розмірі 17 850,00 грн, вони дійшли згоди про те, що залишкова вартість товару становить 64 000,00 грн і саме на цю суму 15 травня 2013 року написана нею розписка та передана ОСОБА_3, замість розписки від 20 квітня 2013 року на суму 135 000 грн, яка була повернута їй, і на якій як зразок писався текст розписки від 15 травня 2013 року, але, як потім з'ясувалося, ОСОБА_3 зробив з розписки кольорову фотокопію, яка і була пред'явлена до суду як оригінал. Ця кольорова фотокопія розписки була використана ОСОБА_3 26 травня 2013 року - за її відсутності ОСОБА_3 вивіз весь товар, який передавався, а також товар, який закуповувався вже нею, вартість товару перевищувала 100 000,00 грн і, як з'ясувалося, саме ця кольорова фотокопія розписки була пред'явлена продавцю, де було вказано: «ОСОБА_6 имеет право забрать товар в любое время на сумму сто тридцять пять тысяч грн 00 коп.».

Забравши весь товар, ОСОБА_3 також забрав всю документацію, яка знаходилася у відділі (торговій точці) і підтвердженням цьому є надання представником ОСОБА_3 - ОСОБА_5 оригіналу журналу (книги) переліку товару, прийнятого ОСОБА_4 від ОСОБА_3 з жовтня 2012 року по березень 2013 року, на 36-ти аркушах, який після написання (виготовлення) розписки від 20 квітня 2013 року на суму 135 000,00 грн і передачі ОСОБА_3 - залишився у неї.

Звернувшись до правоохоронних органів стосовно дій ОСОБА_3, їй пояснили, що це цивільно-правові відносини, і необхідно в цьому випадку звертатися до суду. Враховуючи відсутність будь-яких доказів (відсутність документації по обліку товару, журналу (книги)) переліку товару прийнятого від ОСОБА_3 з жовтня 2012 року по березень 2013 року, на 36-ти аркушах, вона не мала змоги звернутися до суду.

Однак, коли ОСОБА_3 звернувся з позовною заявою до суду та надав вищезазначені докази, ОСОБА_4 змогла здійснити розрахунок своєї заборгованості перед ОСОБА_3, який складає різницю між вартістю товару, який забрав позивач та вартістю переданого їй товару (71 773,00 - 64 000,00 = 7 773,00 грн), таким чином її заборгованість перед позивачем складає 7 773,00 грн.

Посилаючись на вказані обставини, ОСОБА_4 просила стягнути з ОСОБА_3 на свою користь різницю вартості між забраним 26 травня 2013 року товаром та вартістю товару згідно з розпискою від 15 травня 2013 року в розмірі 7 773,00 грн, а також відсотки за користування чужими грошима за період з 26 травня 2013 року по 20 січня 2015 року включно, в розмірі 3 118,53 грн, інфляцію, за період користування чужими грошима з червня 2013 року по грудень 2015 року включно, у розмірі

6 635,03 грн, та судові витрати у справі.

Рішенням Першотравенського міського суду Дніпропетровської області

від 07 вересня 2016 року у задоволенні позову ОСОБА_3 та зустрічного позову ОСОБА_4 відмовлено.

Рішення суду мотивоване тим, що між сторонами не було укладено двосторонньої угоди, тобто домовленостіпро новацію, а первинне зобов'язання відсутнє, тому зазначене виключає застосування положення про новацію.

Ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 30 листопада 2016 року апеляційні скарги ОСОБА_4, ОСОБА_3 відхилено. Рішення Першотравенського міського суду Дніпропетровської області від 07 вересня

2016 року залишено без змін.

Постановляючи ухвалу про відхилення апеляційних скарг, суд апеляційної інстанції погодився з висновками суду першої інстанції, який всебічно та повно з'ясував дійсні обставини справи, перевірив доводи та заперечення сторін, дослідив надані сторонами докази та ухвалив законне і обґрунтоване рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

У грудні 2016 року ОСОБА_4 подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу на рішення Першотравенського міського суду Дніпропетровської області від 07 вересня

2016 року та ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 30 листопада 2016 року, в якій просила скасувати оскаржувані судові рішення та справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що рішення суду першої інстанції ґрунтується на припущеннях, що є недопустимим, відповідно до вимог статті 60 ЦПК України

2004 року, тому ухвалив незаконне рішення, яке підлягає обов'язковому скасуванню в частині відмови у задоволенні її позовних вимог.

У грудні 2016 року представник ОСОБА_3 - ОСОБА_5 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу на рішення Першотравенського міського суду Дніпропетровської області

від 07 вересня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 30 листопада 2016 року, в якій просив скасувати оскаржувані судові рішення в частині відмови у задоволенні позову ОСОБА_3 та ухвалити нове рішення, яким задовольнити його позов, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що висновок судів є помилковим, оскільки між сторонами укладений не договір комісії, який за приписами статті 1011 ЦК України є відплатним, а договір купівлі-продажу, тому до спірних правовідносин повинні були бути застосовані статті 655, 692 ЦК України. Крім того, суди першої і апеляційної інстанцій не врахували положення частини четвертої статті 604 ЦК України, не застосували статті 11, 202, 509 ЦК України до спірних правовідносин та зробили помилковий висновок про неукладення між сторонами угоди про новацію, чим порушили норми матеріального права.

Ухвалами Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 28 грудня 2016 року та від 25 січня 2017 року відкрито касаційне провадження в указаній справі, а ухвалою від 18 жовтня 2017 року зазначену справу призначено до судового розгляду.

15 грудня 2017 року набув чинності Закон України від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», за яким судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 ЦПК України).

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У лютому 2018 року Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ указану цивільну справу передано до Верховного Суду.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційних скарг, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційні скарги підлягають залишенню без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, оскільки їх ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Судові рішення судів першої і апеляційної інстанцій відповідають вимогам статей 213, 214 ЦПК України 2004 року щодо законності та обґрунтованості.

Судом встановлено, що ОСОБА_4 як приватний підприємець брала на реалізацію товар від ОСОБА_3 за період часу з жовтня 2012 року по березень 2013 року, на загальну суму 135 000,00 грн, що підтверджується копією розписки

від 20 квітня 2013 року, та не заперечується сторонами у справі. Гроші за товар остання зобов'язалась повернути протягом 2013 року.

Факт прийняття ОСОБА_4 товару на вищезазначену суму підтверджується оригіналом журналу (книги) переліку прийнятого товару, де зазначено, що всього за цим журналом ОСОБА_4 прийнято товару на суму 135 000,00 грн.

У зв'язку з невиплатою ОСОБА_4 коштів від реалізації товару, 26 травня 2013 року ОСОБА_3 вивіз товар з її торгового приміщення на загальну суму

71 773,00 грн, що підтверджується поясненнями сторін під час судового розгляду справи та оригіналом журналу (книги) переліку товару, прийнятого ОСОБА_3 від ОСОБА_7

15 травня 2013 року відповідач ОСОБА_4 написала боргову розписку, відповідно до якої вона заборгувала ОСОБА_3 грошові кошти у розмірі 64 000,00 грн, які зобов'язалась повернути протягом 2013 року, щомісячно починаючи з травня

2013 року у 25-26 числах, сплачуючи по 5 334,00 грн.

Статтею 202 ЦК Українивизначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики на позичальникові лежить обов'язок повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

За своєю правовою природою розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчує отримання від кредитора певної грошової суми або речей.

Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти їх справжню правову природу, незалежно від найменування документа, незважаючи на найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, виходив з того, що надані позивачем розписки за своєю природою не є договором позики, оскільки відсутній факт отримання позичальником у борг грошей та зобов'язання їх повернути, а тому не створюють для відповідача правових наслідків.

Наведені у касаційній скарзі доводи про те, що рішення суду першої інстанції ґрунтується на припущеннях, що є недопустимим, відповідно до вимог статті 60 ЦПК України 2004 року, не заслуговує на увагу, оскільки судами встановлені та дослідженні обставини справи та надано належну правову оцінкудоводам сторін і зібраним у справі доказам, правильно застосовано закон, що їх регулює, та рішення ухвалено з дотриманням норм матеріального і процесуального права.

Крім того, посилання у касаційній скарзі на те, що між сторонами укладений договір купівлі-продажу, відповідно до вимог статей 655, 692 ЦК України, тому судами до спірних правовідносин повинні були бути застосовані статті 11, 202, 509 ЦК України, є безпідставними, оскільки заміна боргу позиковим зобов'язанням повинна провадитися з додержанням вимог про новацію, встановлених чинним законодавством, та у формі, встановленій для договору позики, таким чином, двостороння угода, у формі, яка передбачена для укладення договору позики, укладена не була, а отже, і відсутні підстави для задоволення таких вимог.

Інші доводи касаційних скарг зводяться до переоцінки доказів, що згідно з положеннями статті 400 ЦПК Українипід час розгляду справи в касаційному порядку не допускається.

Статтею 212 ЦПК України 2004 року установлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, які ґрунтуються на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає у рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд правильно визначився із характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку згідно зі статтями 57-60, 212 ЦПК України 2004 року, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалили законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Отже, наведені в касаційних скаргах доводи не спростовують правильність висновків судів першої та апеляційної інстанцій та не дають підстав вважати, що судами порушено норми матеріального та процесуального права.

Викладене дає підстави для висновку, що касаційні скарги підлягають залишенню без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін із підстав, передбачених статтею 410 ЦПК України.

Керуючись статтями 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційні скарги представника ОСОБА_3 - ОСОБА_5 та ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Першотравенського міського суду Дніпропетровської області від 07 вересня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 30 листопада 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. А. Стрільчук

Судді: В. О. Кузнєцов

С.О. Погрібний

О.В. Ступак

Г. І. Усик