АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД РІВНЕНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 липня 2018 року

м. Рівне

Справа № 569/11787/17

Провадження № 22-ц/787/1025/2018

Апеляційний суд Рівненської області у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Шимківа С.С.,

суддів: ОСОБА_1, ОСОБА_2, секретар судового засідання Брикса Ю.Ю.,

учасники справи:

позивач-відповідач: ОСОБА_3,

відповідач-позивач ОСОБА_4,

представник ОСОБА_5 ОСОБА_6,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 28 березня 2018 року (суддя Панас О.В.) у справі № 569/11787/17 за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням та зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про усунення перешкод в користуванні майном, -

в с т а н о в и в :

У липні 2017 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням та зняття його з реєстрації.

Просив суд захистити його права власника, визнати ОСОБА_4 таким що втратив право користування житловим приміщнням, а саме квартирою № 18 в буд. 8 по вул. Гетьмана Полуботка у м. Рівному і примусово зняти його з реєстраційного обліку в квартирі.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що ОСОБА_3 є власником квартири АДРЕСА_1, що підтверджується витягом з Державного реєстру прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності.

Відповідно до адресної картки, виданої управлінням забезпечення надання адміністративних послуг Рівненської міської ради, у даній квартирі мають право проживати троє людей, а саме ОСОБА_7 ( онук), ОСОБА_8 ( донька) та відповідач ОСОБА_4.

Проте відповідач, хоча і прописаний (зареєстрований) за вищевказаною адресою, однак фактично, із грудня 2016 року по даний час, в зазначеній квартирі не проживає та не з'являється, а тому втратив право користування квартирою, внаслідок його відсутності без поважних причин, а також у зв'язку із відмовою сплачувати комунальні послуги.

ОСОБА_4 звернувся до суду з зустрічною позовною заявою до ОСОБА_3 та просив зобов'язати ОСОБА_3 не чинити перешкоди в користуванні майном, шляхом вселення його у квартиру.

Свої вимоги обґрунтовує тим, що місце його проживання зареєстровано за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_1, де проживав з 2013 року разом із ОСОБА_8 та сином ОСОБА_7.

ОСОБА_3 вчиняє перешкоди у користуванні майном, у зв'язку з чим він позбавлений можливості користуватися ним.

Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 28 березня 2018 року ОСОБА_3 відмовлено у задоволенні позову до ОСОБА_4 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням та відмовлено ОСОБА_4 у задоволенні зустрічної позовної заяви до ОСОБА_3 про усунення перешкод в користуванні майном.

Рішення суду мотивовано тим, що сторонами не надано, а судом не встановлено доказів про те, що в грудні 2016 року ОСОБА_4 залишив спірну квартиру. Крім того, судом не здобуто доказів на підтвердження доводів позивача, що відповідачем чиняться йому перешкоди у володінні власністю.

Тому, позовна заява ОСОБА_3 не підлягає до задоволення за недоведеністю позовних вимог.

ОСОБА_4 також не надав суду жодного достовірного доказу на підтвердження своїх доводів за зустрічним позовом.

Суду не вдалося встановити причину залишення ОСОБА_4 спірної квартири, та не встановлено доказів перешкоджання з боку позивача відповідачу в користуванні квартирою.

За наведених обставин суд прийшов до висновку, що позовна заява ОСОБА_4 до задоволення не підлягає за недоведеністю позовних вимог.

25 квітня 2018 року ОСОБА_3 подано апеляційну скаргу, у якій він, покликаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 28.03.2018 року в частині відмови в задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням та ухвалити нове, яким позовні вимоги ОСОБА_3 до ОСОБА_4 задовольнити, а в решті рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Зазначає, що судом не надано належної оцінки доказам про те, що ОСОБА_4 протягом тривалого часу не чинив дій по утриманню квартири, внаслідок чого утворилася заборгованість по сплаті житлово-комунальних послуг, які ОСОБА_3 змушений сплачувати особисто.

Також судом не було надано належної оцінки поясненням ОСОБА_4, який у судовому засіданні зазначив, що не проживає у вищезазначеній квартирі та навідується туди лише для відвідування сина.

Відзив на апеляційну скаргу не надійшов.

Відповідно до ч.3 ст.360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

ОСОБА_4 у судове засідання не з"явився. Він був належним чином повідомлений про день, час та місце розгляду справи, що крім іншого, підтверджується його заявою від 03 липня 2018 року, яка міститься у матеріалах справи. Його неявка не перешкоджає судовому розгляду. Заяв чи клопотань про відкладення розгляду справи не поступало.

Перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, заслухавши пояснення ОСОБА_3 та його представника адвоката ОСОБА_6, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення з наступних підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_3 є власником квартири АДРЕСА_2, що підтверджується витягом з Державного реєстру прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (а.с. 4).

Відповідно до адресної картки, виданої управлінням забезпечення надання адміністративних послуг Рівненської міської ради, у даній квартирі мають право проживати троє людей, а саме ОСОБА_7 ( онук), ОСОБА_8 ( донька) та відповідач ОСОБА_4.

Із матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_4 на даний час зареєстрований за вищевказаною адресою. Із грудня 2016 року у спірній квартирі не проживає. Витрат по утриманню житла не несе.

Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним.

За статтею 317 ЦК України власникові належать право володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно ч. 1 ст. 383 ЦК України власник квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва.

Відповідно до ч. 4 ст. 156 ЖК Української РСР, до членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сімї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.

За положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Аналіз зазначеної норми дає підстави для висновку про те, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сімї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь яких осіб будь яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. Відтак, за порівняльним аналізом статей 383, 391, 405 ЦК України та статей 150, 156 у поєднанні зі статтею 64 ЖК України слід дійти до висновку, що положення статей 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жилого приміщення, будинку, квартиру тощо, від будь яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сімї, а положення статей 405 ЦК України, статей 150, 156 ЖК України регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів та членів його сімї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сімї власника без поважних причин понад один рік. Разом з тим, вирішуючи спір місцевий суд, встановивши фактичні обставини справи, не врахував, що даний спір підлягає вирішенню з підстав статей 383 та 391 ЦК України.

За таких обставин, Апеляційний суд дійшов висновку про те, що право ОСОБА_4 на користування чужим майном (спірною квартирою) підлягає припиненню на вимогу власника цього майна відповідно до положень статей 383 та 391 ЦК України, у звязку з чим позов ОСОБА_3 до ОСОБА_4 слід задовольнити. У решті рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 28 березня 208 року підлягає залишенню без змін.

Судові витрати по сплаті судового збору віднести на рахунок ОСОБА_4.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони грунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обгрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обгрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v.UKRAINE, № 4909/04, &a32; 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

На підставі ст.ст. 317, 319, 383, 391 ЦК України, керуючись ст. ст. 367, 376, 381-384, 389-391 ЦПК України, Апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 28.03.2018 року в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням скасувати.

Визнати ОСОБА_4 таким, що втратив право користування квартирою № 18 в буд. 8 по вул. Гетьмана Полуботка у м. Рівному.

У решті рішення суду залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 640 грн. судового збору за розгляд справи суд першої інстанції та 1057 грн. 20 коп. за розгляд справи судом апеляційної інстанції.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне судове рішення не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на касаційне оскарження, якщо касаційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому такого судового рішення.

Повний текст постанови виготовлено 06 липня 2018 року.

ОСОБА_9 Шимків

Судді: Н.М. Ковальчук

ОСОБА_2