П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 червня 2018 року

м. Рівне

Справа №569/8798/15-ц

Провадження №22ц/787/1051/2018

Головуючий у суді першої інстанції: ОСОБА_1

Рішення суду першої інстанції ухвалено в м. Рівне Рівненської області

Дата і час ухвалення судового рішення: 04.04.2018 р. о 10 год. 04 хв.

Дата складення повного судового рішення: не зазначено

Апеляційний суд Рівненської області у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

головуючий суддя: Хилевич С.В.

судді: Бондаренко Н.В., Ковальчук Н.М.

секретар судового засідання: Тхоревський С.О.

учасники справи:

позивач ОСОБА_2

відповідачі ОСОБА_3

ОСОБА_4

представники учасників справи: позивача ОСОБА_5

відповідача ОСОБА_6,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу представника ОСОБА_4 адвоката ОСОБА_6 на рішення Рівненського міського суду від 4 квітня 2018 року,

в с т а н о в и в:

У червні 2015 року в суд звернувся ОСОБА_2 із позовом до ОСОБА_3 та ОСОБА_4 із позовом про визнання правочину фіктивним та скасування реєстрації права власності на приміщення. Обґрунтовуючи позов, зазначав про укладення без створення правових наслідків оспорюваного правочину між відповідачами 12 жовтня 2010 року договору дарування приміщення магазину площею 255, 2 кв.м по вулиці Гагаріна, 8 "б", в м. Рівне. 11 квітня 2010 року за його зверненням слідчим СВ Рівненського МВ УМВС України у Рівненській області порушено кримінальну справу №1/474-10 щодо ОСОБА_3 за ознаками ч. 3 ст. 190 КК України. Згодом 12 травня 2010 року його визнано потерпілим у справі. 18 грудня того ж року слідчим винесено постанову про накладення арешту на все належне ОСОБА_3 майно, що було зареєстровано в Єдиному реєстрі заборон відчуження обєктів нерухомого майна 3 лютого 2011 року. Вироком Рівненського міського суду від 25 червня 2013 року ОСОБА_3 визнано винною у вчиненні злочину, передбаченого ч. 4 ст. 190 КК України, та засуджено до позбавлення волі з конфіскацією майна. Щодо обвинувачення за ч. 3 ст. 27, ст. 386 КК України та ч. 1 ст. 388 КК України, то ОСОБА_3 виправдано. Виправдувальний вирок в частині її дій із відчуження майна, на яке накладено арешт, постановлено з тих міркувань, що слідчий не наклав арешт на конкретне майно, не описував його, на відповідальне зберігання ОСОБА_3 не передавав, а також не попереджав її про кримінальну відповідальність за дії із відчуження арештованого майна.

Цим же вироком задоволено частково його позов і стягнуто з ОСОБА_3 на його користь 892 723 гривень матеріальної шкоди та 50 000 гривень моральної шкоди.

Вважав, що оскільки нотаріально посвідчити договір про відчуження арештованого майна вона не могла через існуючі обтяження, тому уклала із ОСОБА_4 фіктивний договір в простій письмовій формі із вказівкою про його дату, що передувала безпосереднім діям із фактичної передачі майна. ОСОБА_3 звернулася до суду з відповідним позовом і рішенням Рівненського міського суду від 8 лютого 2011 року визнано дійсним договір дарування приміщення магазину площею 334, 9 кв.м по вулиці Гагаріна, 8 "б", в м. Рівне, що укладений 12 жовтня 2010 року між відповідачами.

Маючи намір оскаржити зазначене рішення суду, він подав на нього апеляційну скаргу, щодо якої ухвалою судді Апеляційного суду Рівненської області від 2 вересня 2012 року відмовлено у прийнятті. В подальшому, 5 червня 2015 року Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ ОСОБА_2 поновлено строк на касаційне оскарження, однак відмовлено у відкритті касаційного провадження у справі.

Ухвалою Рівненського міського суду від 4 квітня 2018 року закрито провадження у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 в частині вимог про скасування реєстрації права власності на приміщення магазину ритуальних послуг площею 334, 9 кв.м в м. Рівне по вулиці Гагаріна, 8 "б", за ОСОБА_4

Рішенням Рівненського міського суду від 4 квітня 2018 року позов ОСОБА_2 (ІНФОРМАЦІЯ_1; РНОКПП НОМЕР_1; місце проживання: ІНФОРМАЦІЯ_2) до ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_2; місце проживання: ІНФОРМАЦІЯ_3 "б") та ОСОБА_4 (РНОКПП НОМЕР_3; місце проживання: ІНФОРМАЦІЯ_3 "б") про визнання договору дарування фіктивним задоволено повністю.

Договір дарування приміщення магазину площею 255, 2 кв.м в м. Рівне, вулиця Гагаріна, 8 "б", що укладений 12 жовтня 2010 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 визнано фіктивним.

Стягнуто із відповідачів на користь позивача по 121, 80 гривень судового збору.

Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції виходив із доведеності та обґрунтованості позову про визнання договору дарування фіктивним, оскільки ОСОБА_3 було відомо про накладення слідчим арешту на її майно, а тому з метою уникнення юридичної відповідальності саме з цих мотивів вона відчужила майно та уклала оспорюваний договір.

Окрім того, судом встановлено, що договір укладено між близькими родичами, й вони мали інші цілі, ніж передбачено цим правочином. Тобто бажали фіктивного переходу права власності на нерухоме майно з метою його приховування від виконання вироку суду в частині його конфіскації і понесення витрат за рахунок майна в разі задоволення позову ОСОБА_2 у кримінальному провадженні.

На рішення суду представником ОСОБА_4 адвокатом ОСОБА_6 подано апеляційну скаргу, де покликається на його незаконність і необґрунтованість, що полягали у невідповідності висновків суду обставинам справи, порушенні норм процесуального права та неправильному застосуванні норм матеріального права.

На її обґрунтування вказувалося про відсутність у висновках суду ґрунтовного аналізу умислу сторін оспорюваного договору, адже у фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидва контрагенти знають заздалегідь, що він не буде виконаний, та мають інші цілі.

Представник наполягає, що в середині 2010 року ОСОБА_3 стало відомо про готування пред'явлення їй обвинувачення у кримінальній справі у скоєнні тяжкого злочину та через це й про її можливий арешт. Тому вона наполягала на прискоренні укладення договору купівлі-продажу з ОСОБА_7 хоча би столярного цеху по вулиці Курчатова, 36, в м. Рівне за 400 000 гривень. Дочку ж просила передати у її розпорядження заощаджені на одруження грошові кошти замість відчуження на її користь магазину, що обіцяв згодом придбати ОСОБА_7 У зв'язку з цим 12 жовтня 2010 року нею було оформлено в простій письмовій формі договір купівлі-продажу з ОСОБА_7 та договір дарування з ОСОБА_4

Постанови органу досудового слідства про арешт майна від 18 грудня 2010 року та від 21 серпня 2011 року перешкодили можливості продажу магазину і до цього часу ним, за згодою ОСОБА_4, користується її сестра. Місце перебування ОСОБА_3 уже третій рік як невідоме і встановити його можливості немає.

Вважає, що сутністю зазначених дій було не створення видимості зміни власника майна, а термінове отримання грошей продавцем та дарувальником й одночасне придбання обєктів нерухомості покупцем та обдаровуваним для подальшого перепродажу. Тобто кожною зі сторін своєї мети було досягнуто повністю. Таким чином, відповідно до рішення Рівненського міського суду від 8 лютого 2011 року, що набрало законної сили, передача майна і реєстрація на нього речових прав за ОСОБА_4 відповідає умислу сторін саме на дарування магазину по вулиці Гагаріна, 8 "б", в м. Рівне. Щодо дарувальника, то вона ухилялася від нотаріального посвідчення оспорюваного договору, тому що мала реальну можливість вчинити дії з відчуження магазину до внесення відомостей про його обтяження в Єдиний реєстр заборон відчуження обєктів нерухомого майна 3 лютого 2011 року.

Тому, на думку представника відповідача, сама по собі хронологія наведених дій свідчить про відсутність ознак вчинення відповідачами правочину без наміру створення правових наслідків, які ним обумовлювалися.

Неправильне застосування норм матеріального права полягає у хибному застосуванні судом положень ст. 234 ЦК України щодо фіктивності правочину та розяснень пункту 24 постанови Пленуму Верховного суду України від 06.11.2009 року "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними".

Щодо порушення норм процесуального права, то вважає ОСОБА_2 неналежним позивачем. При цьому виходив із того, що всупереч ст.ст. 15, 216 ЦК України, ст. 3 ЦПК України та правовій позиції, зазначеній у постанові Верховного Суду України від 4 лютого 2015 року у справі №6-222цс14, він не наділений правом вимоги на оспорювання договору дарування.

Більше того, просив застосувати позовну давність до спірних відносин, оскільки про наявність договору дарування дізнався не пізніше вересня 2011 року, тоді як предявив позов лише у травні 2016 року.

З викладених міркувань просить скасувати рішення суду першої інстанції, ухваливши нове про відмову ОСОБА_2 в позові до ОСОБА_3 і ОСОБА_4 та про стягнення 2 114, 40 гривень понесеного судового збору

У поданому відзиві ОСОБА_2, вважаючи оскаржуване рішення законним і обґрунтованим, просив залишити його без змін, а апеляційну скаргу відхилити. При цьому покликався на те, що вимоги ст. 220 ЦК України не поширюють свою дію на правочини щодо відчуження нерухомого майна, а тому така угода є неукладеною. Крім того, правова позиція Верховного Суду України від 19 жовтня 2016 року, що висловлена у постанові у справі №6-1873цс16, визнає фіктивність договору дарування на користь родича за умови, коли дарувальник обізнаний з судовим рішенням про стягнення з нього боргу.

Ухвала Рівненського міського суду від 4 квітня 2018 року учасниками справи чи їхніми представниками не оскаржувалася, а апеляційна скарга на неї не подавалася.

Заслухавши суддю-доповідача, думку учасника справи та представників сторін, які з'явилися в судове засідання, перевіривши матеріали справи та доводи представника відповідача, колегія суддів прийшла до висновку про відхилення апеляційної скарги.

Згідно із ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до п. 8 Перехідних положень Цивільного процесуального кодексу України до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

Як обґрунтовано встановлено міським судом, 11 квітня 2010 року слідчим СВ Рівненського МВ УМВС України у Рівненській області було винесено постанову про порушення кримінальної справи №1/474-10 щодо ОСОБА_3 за фактом заволодіння чужим майном або правом на майно шляхом зловживання довірою (шахрайство), що завдало шкоду потерпілому у великому розмірі, за ознаками злочину, передбаченого ч. 3 ст. 190 КК України.

В подальшому, 12 травня 2010 року ОСОБА_2 визнано потерпілим у даній кримінальній справі.

Слідчий СВ Рівненського МВ УМВС України у Рівненській області своєю постановою від 3 грудня 2010 року перекваліфікував дії особи, що вчинила злочин ОСОБА_3, на ч. 4 ст. 190 КК України. З цим фактом вона ознайомлена 13 грудня 2010 року, на що вказує її особистий підпис.

З метою забезпечення цивільного позову та виконання вироку в частині можливої конфіскації майна постановою слідчого СВ Рівненського МВ УМВС України у Рівненській області від 18 грудня 2010 року на все майно обвинуваченої накладено арешт. Дане обтяження було зареєстроване в Єдиному реєстрі заборон відчуження обєктів нерухомого майна 3 лютого 2011 року за №107911432.

Вироком Рівненського міського суду від 25 червня 2013 року ОСОБА_3 визнано винною у вчиненні злочину, передбаченому ч. 4 ст. 190 КК України, з призначенням покарання у виді позбавлення волі з конфіскацією майна. Цим вироком частково задоволено цивільний позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про відшкодування шкоди і стягнуто матеріальну шкоду в розмірі 892 723 гривні та 50 000 гривень моральної шкоди.

Як правильно з'ясовано, 12 жовтня 2010 року між ОСОБА_3 (мати) як дарувальником та ОСОБА_4 (дочка) як обдаровуваним в простій письмовій формі укладено договір дарування приміщення магазину площею 255, 2 кв.м, що у м. Рівне, вулиця Гагаріна, 8 "б".

Рішенням Рівненського міського суду від 8 лютого 2011 року визнано дійсним договір дарування приміщення магазину площею 334, 9 кв.м, який знаходиться за тією само адресою, що укладений 12 жовтня 2010 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 Зазначене рішення набрало законної сили. Мотивами для визнання договору дарування дійсним були наявність згоди сторін договору щодо усіх істотних умов договору і повне виконання його умов. При цьому питання про перебування чи відсутність обєкта нерухомості під забороною судом не досліджувалося і не перевірялося. Між тим, на час ухвалення рішення суду на підставі постанови слідчого СВ Рівненського МВ УМВС України у Рівненській області від 18 жовтня 2010 року на все майно відповідача було накладено арешт. Дані про обтяження було зареєстровано в Єдиному реєстрі заборон відчуження обєктів нерухомого майна 3 лютого 2011 року за №10791432.

Рівненський окружний адміністративний суд своєю постановою від 13 листопада 2017 року визнав протиправними та скасував записи про державну реєстрацію права власності на оспорюване майно. Постановою Житомирського апеляційного адміністративного суду від 19 лютого 2011 року дану постанову залишено без змін, тобто вона набрала законної сили. Нею встановлено, що на момент ухвалення Рівненським міським судом 8 лютого 2011 року рішення ОСОБА_3 було відомо про накладений 18 грудня 2010 року слідчим СВ Рівненського МВ УМВС України у Рівненській області арешт на належне їй майно і вона тому мала можливість повідомити про це свого представника, який представляв її інтереси у цивільній справі. Отже, судом правильно встановлено факт відсутності повідомлення про накладений арешт.

З розяснень, даних Пленумом Верховного суду України у п. 24 своєї постанови №9 від 06.11.2009 року "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними", вбачається, що для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу усіх сторін правочину. Судам необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі, якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний.

Верховний Суд України у правовому висновку, що висловлений у постанові від 19 жовтня 2016 року у справі №6-1873цс16, зазначав, що відповідно до ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов'язків. Згідно зі ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. За змістом частини пятої статті 203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Для визнання правочину фіктивним суди повинні встановлювати наявність умислу в усіх сторін правочину. При цьому необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання такого правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно. Отже, основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) іншого учасника або третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов'язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину.

Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, адже не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та пятої статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 ЦК України.

Постановою Верховного Суду України від 18 січня 2017 року у справі №6-2552цс16 дано правовий висновок про те, що згідно з частинами другою та третьою статті 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна зі сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Загальним правовим наслідком недійсності правочину (стаття 216 ЦК України) є реституція, яка застосовується як належний спосіб захисту цивільного права та інтересу за наявності відносин, які виникли у зв'язку із вчиненням особами нікчемного правочину та внаслідок визнання його недійсним. Той факт, що встановлені ухвалою суду про забезпечення позову обмеження не були зареєстровані у відповідному державному реєстрі, ведення якого передбачено Законом України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", не може слугувати підставою для висновку про відсутність таких обмежень і про те, що відповідач має право вільно розпоряджатися нерухомим майном, якщо про встановлену судом заборону відчужувати майно відповідачу було відомо.

Згідно із ч. 2 ст. 719 ЦК України договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

Суд першої інстанції зробив висновок, з яким погоджується і колегія суддів, що за наведеними судовими рішеннями ОСОБА_3 була обізнана із накладенням слідчим СВ Рівненського МВ УМВС України у Рівненській області арешту на її майно, а тому саме з цих міркувань нею було укладено договір дарування у простій письмовій формі та навмисно не повідомлено про зареєстроване обтяження свого представника, який брав участь у суді при розгляді цивільної справи про визнання договору купівлі-продажу дійсним. При цьому обґрунтовано послався суд і на порушення вимог ст. 27 ЦПК України в редакції, що діяла на той час, щодо обовязку учасників судового процесу добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обвязки, увівши суд тим самим в оману.

Окрім того, оспорюваний договір дарування укладено між сторонами, які є близькими родичами мати і дочка, і вони очевидно мали інші цілі, ніж ті, що передбачені договором. Тобто суд вірно ствердив, що їхні дії були спрямовані на фіктивний перехід права власності за договором дарування до близького родича від матері до дочки з метою приховати майно від виконання в майбутньому за його рахунок вироку суду в частині конфіскації цього майна та понесення витрат у разі задоволення позову ОСОБА_2 й інших осіб у кримінальному провадженні.

Таким чином, правильно суд покликався на правила ч. 4 ст. 82 ЦПК України у чинній редакції щодо преюдиційності обставин, що встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, яке набрало законної сили, де беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини.

Повно і правильно зясувавши обставини справи, оцінивши наявні у справі докази в їх сукупності та встановивши, що при вирішенні спірних відносин до застосування підлягають норми матеріального права, на застосуванні яких наполягав позивач, міський суд обґрунтовано задовольнив позов, визнавши оспорюваний договір фіктивним.

Щодо доводів апеляційної скарги про відсутність належного аналізу судом обставин у справі, що свідчить про поверховість та невмотивованість оскаржуваного рішення, то вони суперечать правильності і обґрунтованості висновків суду.

Висловлені аргументи автора скарги про відсутність ознак, які свідчили би про фіктивність правочину, тобто, що майно перейшло у власність обдаровуваного і ним реально користується її сестра, також не заслуговують на увагу. Так, сукупність перевірених доказів у справі, яким було дано вірну оцінку судом, переконливо вказують саме про фіктивність оспорюваного договору.

Не можна погодитися через їх необґрунтованість і з твердженнями представника відповідача про неправильне застосування норм матеріального права положень ст. 234 ЦК України щодо фіктивності правочину та розяснень пункту 24 постанови Пленуму Верховного суду України від 06.11.2009 року "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними".

Викладені в апеляційній скарзі доводи про порушення норм процесуального права не ґрунтуються на матеріалах справи та вимогах закону.

Так, згідно із абз. другим ч. 2 ст. 376 ЦПК України порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Між тим, про існування таких фактів, що спонукали би до помилкового вирішення справи через процесуально-правові дефекти, представник ОСОБА_4 доказів не надав, а апеляційним судом їх не було здобуто.

Не заслуговують на увагу і доводи про одночасне застосування позовної давності та відмову в зв'язку зі спливом матеріально-правового строку у задоволенні позову, а також відмову у позові за його необґрунтованості та недоведеності, виходячи з такого.

З розяснень, даних Пленумом Верховного суду України у абз. третьому п. 11 своєї постанови від 18 грудня 2009 року №14 "Про судове рішення у цивільній справі", вбачається, що встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.

Тобто вимога апеляційної скарги про відмову в позові з обох підстав є юридично хибною.

Відповідно до ст.ст. 4, 5 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Справедливість, добросовісність та розумність згідно із п. 6 ст. 3 ЦК України є одними із загальних засад цивільного законодавства.

Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абз. десятий п. 9 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року №3-рп/2003).

Підставою для залишення оскаржуваного рішення без змін відповідно до ст. 375 ЦПК України є додержання судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при його ухваленні.

В силу вимог ст. 141 ЦПК України понесений відповідачем судовий збір при поданні апеляційної скарги слід віднести на його ж рахунок.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_4 адвоката ОСОБА_6 залишити без задоволення, а рішення Рівненського міського суду від 4 квітня 2018 року без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повну постанову складено: о 08 год. 55 хв. 06.07.2018 р.

Головуючий:

Судді: