ПОСТАНОВА

Іменем України

09.07.2018року м. Кропивницький

Справа № 385/347/18

Провадження № 22-ц/781/1082/18

Апеляційний суд Кіровоградської області в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

Карпенка О.Л. (головуючий, суддя-доповідач), Голованя А.М., Мурашка С.І.,

за участю секретаря судового засідання Тимошенко Т.О.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому засіданні за правилами спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Гайворонського районного суду Кіровоградської області (суддя Сліпенко Р.Ю.) від 3 травня 2018 року,

ВСТАНОВИВ:

У березні 2018 року ОСОБА_4 звернувся в суд із позовом до ОСОБА_5 про стягнення збитків у сумі 3000 грн.

У додатковій заяві (а.с. 13) позивач просив визнати причини пропуску ним позовної давності поважними та поновити трирічний строк звернення до суду.

Свої вимоги позивач мотивовано тим, що в 2008 році відповідач ОСОБА_5 під приводом надання йому практичної допомоги з написання заяви до Європейського суду з прав людини незаконно заволоділа його кошти в сумі 3000 грн. Неправомірними діями відповідачки йому було завдано шкоди. У 2017 році позивач звернувся до відповідача з вимогою про добровільне повернення сплачених ним грошових коштів, але відповідач йому відмовила. 20 лютого 2018 року він звернувся до правоохоронних органів із заявою про скоєння злочинів, передбачених ч. 1 ст. 190 та ст. 192 КК України, це повідомлення внесено до ЄРДР, але дане кримінальне провадження постановою від 27 березня 2017 року було закрито в зв'язку з відсутністю в діях відповідача складу кримінального правопорушення. В обґрунтування заяви про поновлення позовної давності позивач посилався на те, що органом розслідування йому неправомірно відмовлено у розслідуванні фактів скоєння відповідачем злочину, він вимушений був оскаржити відповідне рішення і ухвалою суду від 23 жовтня 2017 року його скаргу задоволено, триває досудове розслідування.

Рішенням Гайворонський районний суду Кіровоградської області від 3 травня 2018 року в задоволенні позову відмовлено.

Суд першої інстанції дійшов висновків, що позивачем не доведено факт заподіяння збитків у формі упущеної вигоди. Фактів порушення відповідачем прав позивача не встановлено. Відповідач виконав замовлену позивачем роботу з написання заяви від імені позивача до Європейського суду з прав людини та надання відомостей адреси місцезнаходження Суду. Укладений між сторонами договір надання юридичних послуг був виконаний.

Позивач оскаржив рішення суду в апеляційному порядку, просить скасувати його та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.

За твердженням позивача суд не дав належної оцінки доказам у справі (квитанції, постанові слідчого, рішенню ЄСПЛ, визнанню відповідачем факту отримання коштів в сумі 600 грн.), невірно встановив факти. Суд не прийняв до уваги, що внаслідок неналежного виконання відповідачем своїх зобов'язань, низької професійної кваліфікації відповідача позивач не отримав юридичних послуг належної якості. В результаті цього належне йому, як ліквідатору наслідків катастрофи на ЧАЕС, право на пільгове забезпечення житлом і поліпшення житлових умов не було захищене. Тим самим відповідач спричинив йому майнову та моральну шкоду. Посилаючись на вказані обставини, позивач стверджує, що суд безпідставно відмовив захисті його порушених прав.

Відповідач надіслав суду відзив на апеляційну скаргу в якому категорично заперечує доводи апеляційної скарги. Вважає, що рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим, а вимоги позивача про відшкодування упущеної вигоди безпідставні.

У надіслані електронною поштою відповіді на відзив позивач вказує на хибність аргументів відповідача щодо недоведеності позову так, як в ході досудового слідства відповідач визнавав факт отримання від позивача коштів в сумі 600 грн. в якості плати за юридичні послуги, що відображено у процесуальних документах.

Сторони, повідомлені належним чином про час, день і місце розгляду справи, але в судове засідання не з'явилися.

Позивач надіслав клопотання про розгляд справи у його відсутність.

Згідно ч. 2 ст. 372 ЦПК України, неявка учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи. У зв'язку з неявкою всіх учасників справи та відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Крім того, згідно ч.ч. 4, 5 ст. 268 та ст. 383 ЦПК України, постанова не проголошується, а датою її ухвалення є дата складання повного тексту судового рішення.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

У справі суд першої інстанції встановив такі неоспорювані обставини.

У 2008 році ОСОБА_5 отримала від ОСОБА_4 грошові кошти в сумі 600 гривень за надання йому послуги з написання заяви до Європейського суду з прав людини.

У 2008 році ОСОБА_5 склала проект заяви ОСОБА_4 до Європейського суду з прав людини, підписала конверт та передала позивачу по справі.

11 грудня 2008 року заява ОСОБА_4 була подана до Європейського суду з прав людини.

10 березня 2009 року П'ята секція Європейського суду з прав людини повідомила ОСОБА_4 про те, що 3 березня 2009 року Комітет у складі трьох суддів Європейського суду з прав людини прийняв рішення про визнання його заяви неприйнятною у зв'язку із недотриманням вимог, викладених у статтях 34 і 35 Конвенції, а саме: позивач не звертався до жодної з існуючих національних судових інстанцій за захистом своїх прав.

У поданій в суд заяві позивач в стверджував, що через надання відповідачем юридичної допомоги низької якості його права в судовому порядку не були захищені, а отже кошти, витрачені ним на оплату некваліфікованої правничої допомоги, являються збитками.

В апеляційній скарзі позивач, крім вказаного, посилається на заподіяння йому відповідачем шкоди, в тому числі моральної, яку він оцінює у 3000 грн., та норми ст. 1166, 1167 ЦК України.

Згідно ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справиабо витребуванихсудом у передбачених цим Кодексом випадках.

Проте, згідно ч. 3 ст. 49 ЦПК України позивач має право змінити предмет або підстави позову шляхом подання письмової заяви до закінчення підготовчого засідання. У справі, що розглядається за правилами спрощеного позовного провадження, зміна предмета або підстав позову допускається не пізніше ніж за п'ять днів до початку першого судового засідання у справі.

Таким чином позивач на стадії апеляційного розгляду справи позбавлений права змінювати предмет або підставу позову.

Враховуючи, що вимог про відшкодування моральної шкоди в суді першої інстанції позивач не пред'являв, тому апеляційний суд не бере до уваги доводи апеляційної скарги в цій частині.

Як вбачається із справи, спірні правовідносини виникли у 2008 році.

Згідно положень ст. 59 Конституції України, у редакції 1996 року, кожен має право на правову допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав. Для забезпечення права на захист від обвинувачення та надання правової допомоги при вирішенні справ у судах та інших державних органах в Україні діє адвокатура.

Згідно п. 3.2. рішення Конституційного Суду України від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009 (справа про право на правову допомогу) Суд роз'яснив: «Правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз'яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема в судах та інших державних органах, захист від обвинувачення тощо. Вибір форми та суб'єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати… Право на правову допомогу - це гарантована державою можливість кожної особи отримати таку допомогу в обсязі та формах, визначених нею, незалежно від характеру правовідносин особи з іншими суб'єктами права».

Правовідносини між особою, яка потребує правової допомоги, і обраним нею захисником регулюються договором у якому визначається характер та обсяг надання такої допомоги, повноваження захисника, плата за надану правову допомогу, строк та інше.

Договір може укладатися у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом (ч. 1 ст. 639 ЦК України).

Правочин фізичних осіб між собою на суму, що перевищує у двадцять і більше разів розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян належить вчиняти у письмовій формі (п. 3 ч. 1 ст. 208 ЦК України).

За змістом ч. 1 ст. 218 ЦК України недотримання сторонами письмової форми правочину, яка встановлена законом, не має наслідком його недійсність, крім випадків, встановлених законом.

Згідно ч. 1 ст. 509 ЦК україни зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов'язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Зобов'язання виникають з підстав, встановлених ст. 11 ЦК України, зокрема з договору.

Згідно ч. 1 ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання) (ст. 610 ЦК України).

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ч. 1 ст. 612 ЦК України).

Відповідно до п. 4 ч.1 ст.611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, відшкодування збитків.

Частиною 2 ст. 22 цього ж Кодексу передбачено, що збитками є:

1) втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки);

2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Згідно ч. 1 ст. 614 ЦК України особа, яка порушила зобов'язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом.

Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов'язання.

Відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов'язання (ч. 2 ст. 614 ЦК).

Зміст вказаних норм, з урахування ст.ст. 12, 81 ЦПК України, дає підстави для висновку, що у справах про відшкодування збитків, завданих порушенням зобов'язання, позивачем підлягає доказуванню факт порушення зобов'язання відповідачем зобов'язання, наявність та розмір завданих збитків. Натомість відповідач, який заперечує роти позову, має доводити відсутність обставин, якими обґрунтовано позов або відсутність його вини та вжиття ним всіх залежних від нього заходів щодо належного виконання зобов'язання.

Як правильно визначив суд першої інстанції, підставами виникнення цивільних прав і обов'язків між сторонами по справі є усний договір за мовами якого ОСОБА_4 сплатив ОСОБА_5 грошові кошти в сумі 600 грн. за надання йому правової допомоги у формі складання проекту заяви до Європейського суд з прав людини та її направлення.

Доказів того, що ОСОБА_4 уклав з ОСОБА_5 договори про надання іншої правової допомоги або допомоги у інших справах (письмові договори, довіреності, судові рішення і т. ін.) та сплатив їй за це кошти позивач не надав. Відповідач ці обставини не визнав.

Згідно ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

За відсутності доказів укладення між сторонами договору або договорів про надання правової допомоги, крім договору про складання проекту звернення до ЄСПЛ, факти неналежного надання відповідачем правової допомоги позивачу в інших справах чи в інших формах є недоведеними.

Факт складання відповідачем на замовлення позивача проекту заяви до ЄСПЛ у 2008 році а також надання позивачу адреси Суду є доведеним так, як підтверджується наявними у справі доказами, яким суд дав належну оцінку. Відповідач не оскаржив рішення в частині встановленого місцевим судом факту.

Як вбачається з листа Європейського суду з прав людини (а.с. 36), вказану заяву Суд визнав неприйнятною через її невідповідність критеріям прийнятності, викладених у ст.ст. 34 і 35 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Згідно ст. 34 Конвенції суд може приймати заяви від будь-якої особи, неурядової організації або групи осіб, які вважають себе потерпілими від допущеного однією з Високих Договірних Сторін порушення прав, викладених у Конвенції або протоколах до неї. Високі Договірні Сторони зобов'язуються не перешкоджати жодним чином ефективному здійсненню цього права.

Відповідно до приписів ст. 35 Конвенції суд може брати справу до розгляду лише після того, як було вичерпано всі національні засоби юридичного захисту, згідно із загальновизнаними принципами міжнародного права, і впродовж шести місяців від дати постановлення остаточного рішення на національному рівні.

З листа ЄСПЛ вбачається, що заяву до Суду подано ОСОБА_4 без попереднього звернення до національних судових установ України за захистом своїх прав.

Згідно підпунктів f, h пунктів 1 правила 47 Регламенту ЄСПЛ кожна заява, про яку йдеться у ст. 34 Конвенції, подається на бланку, наданому канцелярією, якщо

голова відповідної секції не вирішить інакше. Вона має містити підтвердження про дотримання заявником критеріїв прийнятності (вичерпання національних засобів правового захисту і правило щодо шестимісячного строку), викладених у пункті 1

статті 35 Конвенції і має супроводжуватися копіями будь-яких відповідних документів, зокрема рішень - судових чи несудових - стосовно предмета заяви.

Відповідно до підпункту пункту 2 правила 47 Регламенту ЄСПЛ заявники повинні надати інформацію, особливо документи і рішення, зазначені

вище в пункті 1 (h), що змогли б довести відповідність критеріям

прийнятності (вичерпання національних засобів правового захисту і

правило щодо шестимісячного строку), викладеним у пункті 1 статті

35 Конвенції.

Оскільки складена ОСОБА_5 для позивача заява до ЄСПЛ не містила відомостей і доказів вичерпання національних засобів правового захисту, вона визнана Судом такою, що не відповідає критеріям прийнятності.

Відомості про те, що відповідач повідомив заявника про необхідність надання ним таких доказів до Суду, роз'яснив зміст Регламенту ЄСПЛ в частині вимог до заяви або що позивач наполіг на складанні проекту заяви без надання ним відповідних рішень судів відсутні.

Отже суд вважає, що відповідач не надав доказів вжиття ним всіх заходів належного (добросовісного та розумного) виконання своїх зобов'язань перед позивачем, яке полягало у складанні проекту заяви до ЄСПЛ яка відповідає Регламенту Суду.

Сплата позивачем коштів за надану відповідачем правову допомогу, неналежна якості якої для відповідача мала бути очевидною, є збитками.

Такі обставини вказують на наявність підстав, передбачених ст. 610 ЦК України, для покладення на відповідача цивільно-правової відповідальності за завдані збитки, яких зазнав позивач у зв'язку з оплатою 600 грн. за неякісну правову послугу.

Проте його вимоги не можуть бути задоволені у зв'язку із спливом позовної давності про застосуванні якої відповідач просив суд в п. 4 відзиву на позовну заяву (а.с. 30).

Статтею 256 ЦК України встановлено, що позовна давність ? це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

ЄСПЛ, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що «позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав - учасників Конвенції, виконує кілька завдань, в тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу» (п. 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою № 14902/04 у справі ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»; п. 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»).

Загальну позовна давність становить три роки (ст. 257 ЦК) і обчислюється від дня коли позивач дізнався або міг дізнатися про порушення свого права або особу, яка його порушила.

За змістом ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності може мати наслідком відмову у позові, а згідно ч. 3 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Враховуючи, що про невідповідність вимогам прийнятності поданої до ЄСПЛ заяви, проект якої був підготовлений за його замовленням відповідачем, позивач дізнався у березні 2009 році, а з позовом звернувся до суду 14 березня 2018 року, тобто через дев'ять років з пропуском позовної давності, а тому суд вважає, що заява відповідача про застосування наслідків спливу позовної давності підлягає задоволенню.

Позивач не наводив жодних доводів, які б вказували на наявність обставин зупинення або переривання перебігу позовної давності.

Як на підстави поновлення пропущеного строку давності, позивач посилався на неправомірні дії органу досудового слідства при розслідуванні фактів скоєння відповідачем правопорушення, яке має ознаки злочину. Проте суд вважає, що розслідування повідомлення позивача про скоєння злочину не являється поважною причиною пропуску позовної давності так, як з такою заявою позивач звернувся після спливу трирічного стоку звернення до суду за захистом своїх цивільних прав. Крім того, позивач самостійно обирає способи захисту своїх прав а пред'явлення ним позову жодним чином не обумовлено досудовим розслідуванням щодо кримінальних правопорушень.

Суд першої інстанції не дотримався загальних вимог процесуального права і не перевірив доводів сторін, невірно визначив відповідні характер виниклих між сторонами правовідносини та позбавив себе можливості правильно застосувати норми матеріального права, а тому рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 382 - 384ЦПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Вимоги апеляційної скарги ОСОБА_4 задовольнити частково.

Рішення Гайворонського районного суду Кіровоградської області від 3 травня 2018 року скасувати і ухвалити нове рішення.

В задоволенні позову ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про стягнення збитків відмовити повністю.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду з підстав передбачених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України, протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 9 липня 2018 року.

Головуючий О.Л. Карпенко

Судді: А.М. Головань

С.І. Мурашко