Провадження № 2/537/245/2018
Справа № 537/5625/17
РІШЕННЯ

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21.06.2018 року Крюківський районний суд м. Кременчука Полтавської області в складі: головуючого судді Хіневич В.І., при секретарі Головньовій Л. М., за участю представника позивача - ОСОБА_1, ОСОБА_2, представників відповідача - Бурзаковської Т. В., Ульянова Р. А. розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Кременчуці цивільну справу за позовом ОСОБА_6 до редакції газети «Автограф» про захист честі, гідності та ділової репутації і відшкодування моральної шкоди,

встановив:

До суду звернувся ОСОБА_6 з позовом, відповідно до якого просив суд винести рішення, яким зобов'язати редакцію газети «Автограф» в найближчому її номері (випуску), на тому ж місці таким же, як і назви рубрик опублікованої статті, шрифтом опублікувати наступне спростування:

«В газеті «Автограф» НОМЕР_1 за ІНФОРМАЦІЯ_1 було опубліковано статтю «ІНФОРМАЦІЯ_2», де під рубрикою «ІНФОРМАЦІЯ_3» було опубліковано неправдиву інформацію, в якій, зокрема, зазначено: «Кілька тижнів тому на вулицях міст з'явилися намети із символікою організації «Наш дім - Кременчук». Її, як відомо, очолює регіонал ОСОБА_6, який мріє повернути під свій контроль комунальне підприємство «Міськводоканал». На роботу наметів ОСОБА_6 отримав чималі гроші від ОСОБА_7 і під виглядом збору підписів громадян складає список симпатиків «руського міра» в Кременчуці».

Редакція газети «Автограф» приносить свої вибачення перед головою громадської організації «Наш дім Кременчук» ОСОБА_6 за публікацію вищевказаної неправдивої інформації, яка принижує його честь, гідність і ділову репутацію та за своїм змістом та суттю є наклепом. Стягнути з редакції газети «Автограф» відшкодування завданої моральної шкоди в сумі 100000 гривень.

На обґрунтування позову зазначив, що на четвертій сторінці газети «Автограф» НОМЕР_1 за ІНФОРМАЦІЯ_1 було опубліковано без зазначення авторства статтю «ІНФОРМАЦІЯ_2». У вказаній статті під рубрикою «ІНФОРМАЦІЯ_3», зокрема, зазначено: «кілька тижнів тому на вулицях міст з'явилися намети із символікою організації «Наш дім - Кременчук». ЇЇ, як відомо очолює регіонал ОСОБА_6, який мріє повернути під свій контроль комунальне підприємство «Міськводоканал». На роботу наметів ОСОБА_6 отримав чималі гроші від ОСОБА_7 і під виглядом збору підписів громадян складає список симпатиків «руського міра» в Кременчуці». Вказаний факт про отримання ним чималих грошей від ОСОБА_7 не відповідає дійсності і принижує його честь, гідність та ділову репутацію серед мешканців Кременчука. Повідомленням вказаного неправдивого факту показано його абсолютно аморальною людиною, здатною на отримання коштів від лідера ворожої держави для вчинення хаосу в рідному місті, що є одним з найбільших промислових центрів України. Тим самим його фактично звинувачено у діяннях умисно вчинених на шкоду суверенітету, обороноздатності, державній безпеці України, переході на бік ворога в період збройного конфлікту, наданні іноземній державі допомоги в проведенні підривної діяльності проти України, тобто у вчиненні особливо тяжкого злочину, передбаченого ст. 111 КК України - державної зради. Негативний ефект від публікації цього негативного факту у сприйнятті читачів посилюється твердженням: «Кажуть, що спецслужби мають всі копії тих списків, і кожен прихильник ОСОБА_7 взятий на замітку. Як давно під «ковпаком» у спецслужб і сам ОСОБА_6 з ОСОБА_11. Їхній арешт - лише справа часу. Інше питання - скільки ще обурених ними громадян підуть під слідство як посібники російського президента та втікача ОСОБА_12?». Таке повідомлення в пресі завдало йому значної шкоди і як людині, яка останній час проявляє свою активну громадську діяльність. Його коло спілкування, яке складалося переважно з політичних та громадських діячів, після вказаної публікації значно звузилося, оскільки жодна політична сила та громадськість не має наміру підтримувати стосунки з людиною, в якої відсутні відчуття межі вчинення суспільно-небезпечних діянь, яка працює на ворожу державу, що перебуває у стані війни з Україною. Тобто публікація спрямована на те, щоб він взагалі залишив громадську діяльність, оскільки жоден громадянин після її прочитання не наважиться співпрацювати з ним. Виникли у нього ускладнення і в стосунках з членами його сім'ї, до членів якої у знайомих виникли суттєві перестороги через негативне ставлення до нього. Таким чином, відповідач поширив інформацію щодо нього яка є недостовірною. Також, йому було завдано моральної шкоди шляхом приниження його честі, гідності та ділової репутації надрукованою статтею.

Ухвалою суду від 17.01.2018 року заяву ОСОБА_6 про забезпечення позову було повернуто заявнику.

Ухвалою суду від 21.02.2018 року в задоволенні клопотання представника позивача про допит свідка було відмовлено. В задоволенні клопотання представника відповідача про витребування доказів було відмовлено.

Ухвалою суду від 14.03.2018 року було відмовлено в задоволенні заяви представника відповідача про відвід судді, зупинено провадження у справі для вирішення питання про відвід іншим суддею Крюківського районного суду м. Кременчука.

Ухвалою суду від 19.03.2018 року було відмовлено в задоволені заяви представника відповідача про відвід судді.

Ухвалою суду від 18.04.2018 року було відмовлено в задоволенні клопотання представника відповідача про витребування доказів та зобов'язано редакцію газети «Автограф» розкрити джерело інформації, яка стала підставою для публікації статті.

На виконання ухвали суду від 18.04.2018 року редакцією газети «Автограф» в особі головного редактора надано відповідь, відповідно до якої було зазначено, що при підготовці до публікації зазначеної статті, текст якої ними було отримано електронною поштою від анонімного джерела, ними були здійсненні заходи до перевірки наведеної в ній інформації та оціночних суджень. Ними проведено інтерв'ювання жителів міста Кременчука на вулицях без отримання їх персональних даних та ставили питання про те, як вони оцінюють акцію по збору підписів громадською організацією, засновником якої є ОСОБА_6, з не відомою метою під документами невизначеного змісту та з рекламою самого ОСОБА_6, який був активним учасником Партії регіонів, члени якої приймали активну участь та зіграли вирішальну роль в розпалюванні війни та анексії українських території Росією під керівництвом ОСОБА_7. Більшість людей дійсно висловлювали думку про те, що збір цих підписів є нічим іншим, ніж переписом прибічників ОСОБА_7, який здійснюється колишнім активним регіоналом і очевидно ще й за гроші ОСОБА_7 (тобто, гроші з російським слідом), на що вказує як приналежність ОСОБА_6 до Партії регіонів, так і дизайн і кольори наметів, які були точною копією наметів «За ОСОБА_7», що почали ставити в Росії. Крім того, вони дослідили біографію ОСОБА_6 та ОСОБА_8 по інформації, що мається щодо них в мережі Інтернет, а також декларації цих осіб. Біографія ОСОБА_6 розміщена за веб-адресою: ІНФОРМАЦІЯ_4. В ній зазначено, що ОСОБА_6 заступник міського голови, курирує житлово-комунальну сферу. ОСОБА_6 народився ІНФОРМАЦІЯ_5 в місті Кременчуці. В 1974 році закінчив СШ № 11. З 1974 по 1977 роки працював слюсарем механоскладальних робіт на Кременчуцькому заводі шляхових машин. У 1980 році закінчив Дніпропетровський інженерно-будівельних інститут за фахом інженер-будівельник та спеціальністю «Теплогазопостачання та вентиляція». 1980 по 1982 роки проходив службу в Радянській Армії в м. Комсомольськ на Амурі. З 1982 року працює у «Виробничому управлінні водопровідно-каналізаційного господарства» м. Кременчука. з 1982 по 1984 роки старший інженер цеху водовідведення. З 1984 по 1988 роки начальник диспетчерської служби «Виробничого управління водопровідно-каналізаційного господарства» м. Кременчука. З 1988 по 1996 роки головний інженер, а з 1996 по 2002 роки начальник «Виробничого управління водопровідно-каналізаційного господарства» м. Кременчука. В 1998 році закінчив факультет підвищення кваліфікації Кременчуцького державного політехнічного інституту. Отримав другу вищу освіту за фахом інженер-економіст. З 2002 року генеральний директор комунального підприємства «Кременчукводоканал». 5 жовтня 2004 року нагороджений орденом «За заслуги» ІІІ-го ступеня. 3 листопада 2010 року - заступник міського голови. Статки: декларація не розголошувалася. Шлях у політиці:Депутат Кременчуцької міської ради трьох скликань. Член Партії регіонів з 2005 року. Як самостійна фігура про себе не заявляв, від пропозиції стати заступником міністра ЖКГ у 2010 році відмовився; на високі посади не балотувався, обмежуючись міською радою та посадою голови комісії з питань ЖКГ. На останніх виборах пройшов за списком «Партії регіонів», але депутатські повноваження склав у листопаді 2010 року, ставши членом міськвиконкому. Так, на сайті НАЗК розміщена декларація ОСОБА_8, який має вік 29 років працював всю свою кар'єру на комунальному підприємстві, але при цьому має мільйонні статки. На сайті НАЗК розміщена декларація ОСОБА_6, який теж працював на комунальному підприємстві та останні роки перебував на службі в органах місцевого самоврядування. Обоє при цьому мають десятки тисяч доларів та євро готівкових коштів, сотні тисяч гривень готівкових коштів, цілий ряд коштовних об'єктів нерухомого майна тощо. Аналізуючи вище зазначену інформацію, вони дійшли висновку, що точка зору автора статті та наведена ним інформація і судження не можуть вважатися повністю необґрунтованими і відповідно, прийняли рішення про можливість публікації зазначеної статті.

Ухвалою суду від 30.05.2018 року було відмовлено в задоволенні заяви представника відповідача про відвід судді, зупинено провадження у справі для вирішення питання про відвід іншим суддею Крюківського районного суду м. Кременчука.

Ухвалою суду від 30.05.2018 року було відмовлено в задоволені заяви представника відповідача про відвід судді.

В судове засідання відповідач не з'явився, про день та час розгляду справи повідомлявся належним чином. про причини неявки суд не повідомив.

В судовому засіданні представники позивача за довіреністю - ОСОБА_1, ОСОБА_2 позовні вимоги позивача підтримали в повному обсязі, просили їх задовольнити з підстав викладених в позові.

Представники відповідача за довіреністю - Бурзаковська Т. В., Ульянов Р. А. в судовому засіданні проти задоволення позову заперечували, просили в задоволенні позову відмовити з підстав викладених у відповіді наданої на виконання ухвали.

Суд, повно, обґрунтовано, всебічно та безпосередньо дослідивши всі наявні докази у справі, з'ясувавши всі обставини, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог та заперечень, приходить до наступного.

Конституція України визнає честь і гідність людини найвищою соціальною цінністю та передбачає, що кожен має право на повагу до його гідності (ст. ст. 3, 28).

Конституцією України кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань (стаття 34).

Разом з тим, відповідно до статті 68 Конституції України кожен зобов'язаний неухильно додержуватися Конституції та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань відповідає обов'язок не поширювати про особу недостовірну інформацію та таку, що ганьбить її гідність, честь чи ділову репутацію.

Статтею 32 Конституції України передбачено судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім'ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації.

Як вбачається з матеріалів справи і встановлено судом, на четвертій сторінці газети «Автограф» НОМЕР_1 за ІНФОРМАЦІЯ_1 було опубліковано без зазначення авторства статтю «ІНФОРМАЦІЯ_2». У вказаній статті під рубрикою «ІНФОРМАЦІЯ_3», зокрема, зазначено: Кілька тижнів тому на вулицях міст з'явилися намети із символікою організації «Наш дім - Кременчук». ЇЇ, як відомо очолює регіонал ОСОБА_6, який мріє повернути під свій контроль комунальне підприємство «Міськводоканал». На роботу наметів ОСОБА_6 отримав чималі гроші від ОСОБА_7 і під виглядом збору підписів громадян складає список симпатиків «руського міра» в Кременчуці. Кажуть, що спецслужби мають всі копії списків, і кожен прихильник ОСОБА_7 взятий на замітку. Як давно під «ковпаком» у спецслужб і сам ОСОБА_6 разом з ОСОБА_11. Їхній арешт - лише справа часу. Інше питання - скільки ще обдурених ними громадян підуть під слідство як посібники російського президента та втікача ОСОБА_12? До речі, цікавий факт. Дизайн та кольори нових наметів ОСОБА_6 дуже нагадують намети «За ОСОБА_7», що почали ставити в Росії. Так само й листівки на підтримку акції Саакашвілі - один в один в російськими.

Судом також встановлено, що ОСОБА_6 є одним із засновників та керівником громадської організації «Центр захисту прав громадян Кременчука «Наш дім - Кременчук», що підтверджується відомостями у Єдиному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань.

Статтею 201 ЦК України передбачено, що особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством, є, зокрема, честь, гідність і ділова репутація.

Відповідно до статті 297 ЦК України кожен має право на повагу до його гідності та честі. Гідність та честь фізичної особи є недоторканними. Фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності та честі.

Так, під гідністю слід розуміти визнання цінності кожної фізичної особи як унікальної біопсихосоціальної істоти. З честю пов'язується позитивна соціальна оцінка особи в очах суспільства, яка ґрунтується на відповідності її діянь (поведінки) загальноприйнятим уявленням про добро і зло. А під діловою репутацією фізичної особи розуміється набута особою суспільна оцінка її ділових і професійних якостей при виконанні нею трудових, службових, громадських чи інших обов'язків. Під діловою репутацією юридичної особи, у тому числі підприємницьких товариств, фізичних осіб - підприємців, адвокатів, нотаріусів та інших осіб, розуміється оцінка їх підприємницької, громадської, професійної чи іншої діяльності, яку здійснює така особа як учасник суспільних відносин.

Відповідно до положень ст. 16 Цивільного кодексу України встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

У відповідності з ч. 1 ст. 275 ЦК України фізична особа має право на захист свого особистого немайнового права від протиправних посягань інших осіб. Захист особистого немайнового права здійснюється способами, встановленими главою 3 цього Кодексу.

Згідно ст. 277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім'ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації.

Положення п. 6 Постанови Пленуму "Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи" від 27 лютого 2009 року N 1 визначає, що позови про захист гідності, честі чи ділової репутації вправі пред'явити фізична особа у разі поширення про неї недостовірної інформації, яка порушує її особисті немайнові права, а також інші заінтересовані особи (зокрема, члени її сім'ї, родичі), якщо така інформація прямо чи опосередковано порушує їхні особисті немайнові права.

Відповідно до роз'яснень Верховного Суду України, зазначених в п. 15 Постанови Пленуму "Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи" від 27 лютого 2009 року N 1 недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені).

Відповідно до абзацу першого п. 15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року N 1 "Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи" при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право.

Відповідно до п. 18 Постанови від 27 лютого 2009 року N 1 позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права.

Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відтак, як чітко вбачається зі змісту п. 18 Постанови від 27 лютого 2009 року N 1 саме на позивача покладається обов'язок по доказуванню факту поширення інформації відповідачем, а також того, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права.

Як вже було встановлено судом, дана інформація була поширена відповідачем у засобах масової інформації, а саме газеті «Автограф» першому Кременчуцькому таблоїді.

Пунктом 19 вказаної Постанови визначено, що вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з'ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 30 Закону України "Про інформацію" ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень. Оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості.

Таким чином, не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які є вираженням суб'єктивної думки і поглядів відповідача, а тому їх не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень ст. 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Європейський суд з прав людини, у своєму рішенні від 08 липня 1986 року у справі Лінгенса проти Австрії ("Lingens v. Austria") (12/1984/84/131) зазначив, що слід розмежовувати факти та оціночні судження. Наявність фактів можна довести, а правдивість оціночних суджень не можна.

Також, у рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лінгенс проти Австрії» суд розрізняє факти та оціночні судження. Існування фактів можна довести, а правдивість критичного висловлювання не підлягає доведенню. Вимога доводити правдивість критичного висловлювання є неможливою для виконання і порушує свободу на власну точку зору, що є фундаментальною частиною права, захищеного ст.10 Конвенції.

При поширенні недостовірної інформації стосовно приватного життя публічних осіб вирішення справ про захист їх гідності, честі чи ділової репутації має свої особливості. Суди повинні враховувати положення Декларації про свободу політичних дебатів у засобах масової інформації (далі - Декларація), схваленої 12 лютого 2004 року на 872-му засіданні Комітету Ради Європи, а також рекомендації, що містяться у Резолюції 1165 (1998) Парламентської Асамблеї ради Європи про право на недоторканість приватного життя.

Зокрема, у названій Резолюції зазначається, що публічними фігурами є особи, які обіймають державні посади і (або) користуються державними ресурсами,а також усі ті, хто відіграє певну роль у суспільному житті (у галузі політики, економіки, мистецтва, соціальній сфері, спорті чи в будь-якій іншій галузі).

У статтях 3, 4, 6 Декларації вказується, що оскільки політичні діячі та посадові особи, які обіймають публічні посади або здійснюють публічну владу на місцевому, регіональному, національному чи міжнародному рівнях, вирішили апелювати до довіри громадськості та погодилися «виставити» себе на публічне політичне обговорювання, то вони підлягають ретельному громадському контролю і потенційно можуть зазнати гострої та сильної громадської критики у засобах масової інформації з приводу того, як вони виконували або виконують свої функції. При цьому зазначені діячі та особи не повинні мати більшого захисту своєї репутації та інших прав порівняно з іншими особами.

У зв'язку з цим, межа допустимої критики щодо політичного діяча чи іншої публічної особи є значно ширшою, ніж окремої пересічної особи. Публічні особи неминуче відкриваються для прискіпливого висвітлення їх слів та вчинків і повинні це усвідомлювати.

При цьому, у Рішенні по справі "ТОВ "Вісті" і Ухов проти Росії" від 30 травня 2013 року суд встановив, що відсутні порушення статті 10 Конвенції у зв'язку з втручанням національних судів в право вільно висловлювати свою думку, а також пункту 1 статті 6 Конвенції в зв'язку з неупередженістю судді.

Позиція Європейського Суду: "... стаття 10 Конвенції захищає право журналістів оприлюднити інформацію з питань, що становлять суспільний інтерес, за умови, що вони діють сумлінно і ґрунтуються на точних фактичних даних, а також представляють надійну і точну інформацію відповідно до журналісткою етикою.

…… потрібні особливі підстави для того щоб засоби масової інформації могли бути звільнені від свого звичайного обов'язку перевіряти фактичні твердження, які можуть бути наклепом по відношенню до приватних осіб.

... необхідно також показати існування об'єктивного зв'язку між оскаржуваним твердженням і особою, яка подала позов про захист честі".

Також, відповідно до правового висновку Верховного суду України у справі № 6-639цс17, зазначено, що у разі якщо позивач є публічною особою, то суд, розглядаючи і вирішуючи справу про захист його гідності, честі чи ділової репутації, повинен ураховувати положення Декларації, а також рекомендації, що містяться у Резолюції № 1165 (1998) Парламентської Асамблеї Ради Європи про право на недоторканність особистого життя (далі - Резолюція). У Резолюції зазначається, що публічними фігурами є особи, які обіймають державні посади і (або) користуються державними ресурсами, а також усі ті, хто відіграє певну роль у суспільному житті (у галузі політики, економіки, мистецтва, соціальній сфері, спорті чи в будь-якій іншій галузі).

У статтях 3, 4, 6 Декларації вказується, що оскільки політичні діячі та посадові особи, які обіймають публічні посади або здійснюють публічну владу на місцевому, регіональному, національному чи міжнародному рівнях, вирішили апелювати до довіри громадськості та погодилися «виставити» себе на публічне політичне обговорювання, то вони підлягають ретельному громадському контролю і потенційно можуть зазнати гострої та сильної громадської критики у засобах масової інформації з приводу того, як вони виконували або виконують свої функції. При цьому зазначені діячі та особи не повинні мати більшого захисту своєї репутації та інших прав порівняно з іншими особами. У зв'язку із цим межа допустимої критики щодо політичного діяча чи іншої публічної особи є значно ширшою, ніж окремої пересічної особи. Публічні особи неминуче відкриваються для прискіпливого висвітлення їх слів та вчинків і повинні це усвідомлювати.

Проте, ухвалюючи рішення в справі про захист гідності, честі чи ділової репутації публічної особи, суд також повинен дотримуватись основоположних принципів права, зокрема презумпції невинуватості.

Хоча позивач є публічною особою, оскільки є засновником та керівником громадської організації та в минулому займав публічні посади та може зазнати гострої та сильної громадської критики у засобах масової інформації з приводу того, як він виконував або виконує свої функції, однак суд не погоджується з доводами представника відповідача, оскільки стаття не містить суджень щодо виконання чи не виконання ним своїх обов'язків.

Також, суд не погоджується з тим, що поширена інформація є оціночними судженнями та не підлягає доведенню і спростуванню, оскільки зважаючи на зміст та характер даної інформації, оспорювана інформація викладена у формі твердження, а саме «ЇЇ, як відомо очолює регіонал ОСОБА_6, який мріє повернути під свій контроль комунальне підприємство «Міськводоканал». На роботу наметів ОСОБА_6 отримав чималі гроші від ОСОБА_7 і під виглядом збору підписів громадян складає список симпатиків «руського міра» в Кременчуці.», ця інформація за змістом не є нейтральною і не може розцінюватись як оціночне судження. Поширені про позивача відомості підтверджуються тільки декларацією оприлюдненою на сайті НАЗК, а також невідомим інтерв'ювання жителів міста Кременчука та невідомим автором статті, яка за твердженням представника відповідача надійшла у редакцію електронною поштою, при цьому, стаття не містить посилання на джерело отримання інформації, що суд не може вважати належними та допустимими, достатніми та достовірними доказами.

Суд також, критично оцінює твердження представника відповідача стосовно того, що прізвище «ОСОБА_7» прямо не вказує на президента РФ ОСОБА_7 і цією особою може бути будь-як особо з таким прізвищем на тій підставі, що в подальшому в статті є посилання на президента РФ і колишнього президента ОСОБА_12.

Також, суд зазначає, що ОСОБА_6 не є членом «Партії регіонів», при цьому стаття містить інформацію у формі твердження, що він є регіоналом.

Розповсюдження такої недостовірної інформації порушує особисті немайнові права позивача, принижує його гідність, честь та ділову репутацію, як публічної особи, а тому така інформація підлягає спростуванню.

Також, суд не вбачає, що будь-яка з фраз, розповсюджена відповідачем про позивача, характеризується як критична оцінка діяльності позивача, оскільки вони не містять таких мовно-стилістичних засобів як гіпербола, алегорія, сатира, які зазвичай використовуються при надання критичної оцінки діяльності тієї чи іншої особи. Натомість, поширена інформація містить стверджувальні вислови про вчинення позивачем правопорушення, яке містить ознаки кримінального правопорушення, пов'язаного з державною зрадою.

У відповідності до положень ст. 302 ЦК України, інформація, що поширюється, має бути достовірною - отриманою з офіційних джерел (інформація органів державної влади, органів місцевого самоврядування, стенограми тощо). Особа, що поширює таку інформацію зобов'язана посилатися на таке джерело. У разі отримання інформації з джерел, відмінних від офіційних, особа, що поширює інформацію, зобов'язана переконатися в її достовірності.

Крім цього, суд вважає за необхідне зазначити, що чинне законодавство та міжнародні договори захищають право журналістів публікувати інформацію з питань, що становить громадський інтерес, однак, за умови, що вони діють сумлінно і така інформація ґрунтується на точних, перевірених фактичних даних.

Згідно ст. 42 Закону України "Про друковані засоби масової інформації (пресу) в Україні" редакція, журналіст не несуть відповідальності за публікацію відомостей, які не відповідають дійсності, принижують честь і гідність громадян і організацій, порушують права і законні інтереси громадян або являють собою зловживання свободою діяльності друкованих засобів масової інформації і правами журналіста, якщо: 1) ці відомості одержано від інформаційних агентств або від засновника (співзасновників); 2) вони містяться у відповіді на інформаційний запит щодо доступу до офіційних документів і запит щодо надання письмової або усної інформації, наданої відповідно до вимог Закону України "Про інформацію"; 3) вони є дослівним відтворенням офіційних виступів посадових осіб державних органів, організацій і об'єднань громадян; 4) вони є дослівним відтворенням матеріалів, опублікованих іншим друкованим засобом масової інформації з посиланням на нього; 5) в них розголошується таємниця, яка спеціально охороняється законом, проте ці відомості не було отримано журналістом незаконним шляхом.

Відповідач та його представники не надали жодних доказів про те, що оспорювана інформація була опублікована на підставі відомостей, одержаних з офіційних джерел, або вона є дослівним відтворенням матеріалів, опублікованих іншим засобом масової інформації з посиланням на нього, а також того, що відповідач перед її поширенням переконався в її достовірності.

Згідно роз'яснень, викладених в п. 22 Постанови Пленуму Верховного Суду України N 1 від 27 лютого 2009 року "Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи" в зазначених випадках засоби масової інформації звільняються лише від обов'язку щодо відшкодування збитків та моральної шкоди. Оскільки спростування поширеної недостовірної інформації не є способом цивільно-правової відповідальності, бо не має компенсаційного та майнового характеру, то на засоби масової інформації може бути покладено обов'язок опублікувати спростування.

Відповідно до п. 18 Постанови Пленуму Верховного Суду України N 1 від 27 лютого 2009 року "Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи" згідно з положеннями статті 277 ЦК і статті 10 ЦПК обов'язок довести, що поширена інформація є достовірною, покладається на відповідача, проте позивач має право подати докази недостовірності поширеної інформації. Позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права.

Суд приймає до уваги те, що таке повідомлення в пресі завдало йому значної шкоди і як людині, яка появляє свою активну громадську діяльність, тобто публікація спрямована на те, щоб він взагалі залишив громадську діяльність, оскільки жоден громадянин після її прочитання не наважиться співпрацювати з ним.

У відповідності з приписами ч. 7 ст. 277 ЦК України спростування недостовірної інформації здійснюється у такий же спосіб, у який вона була поширена.

Відповідно до положень п. 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України N 1 від 27 лютого 2009 року "Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи" при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право.

Судом встановлено наявність юридичного складу правопорушення, зважаючи на те, що відбулося поширення недостовірної інформації в засобах масової інформації, яка є доступною для сприйняття та використання досить широкого кола осіб; поширена інформація стосується позивача в статті вживається його прізвище, займані посади, що не заперечується відповідачами; належних та допустимих доказів на підтвердження правдивості зазначеної інформації відповідачами надано не було; внаслідок поширення недостовірної інформації позивач зазнав порушень його особистих немайнових прав, поширена інформація є такою, що порочить честь, гідність та ділову репутацію позивача, спотворила та принизила оцінку ділових якостей позивача, негативно впливає на мікросоціальні, міжособистісні стосунки, знижує його авторитет серед колег та підриває довіру до нього з боку суспільства.

За таких обставин, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку, що відповідачами не доведена достовірність оспорюваної інформації, а тому остання підлягає визнанню недостовірною та спростуванню.

Відповідно до п. 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року N 1 "Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи", задовольняючи позов, суд повинен у резолютивній частині рішення зазначити, чи було порушено особисте немайнове право особи, яка саме інформація визнана недостовірною та порочить гідність, честь чи ділову репутацію позивача, а також вказати на спосіб захисту порушеного особистого немайнового права.

Якщо суд ухвалює рішення про право на відповідь або про спростування поширеної недостовірної інформації, то у судовому рішенні за необхідності суд може викласти текст спростування інформації або зазначити, що спростування має здійснюватися шляхом повідомлення про ухвалене у справі судове рішення, включаючи публікацію його тексту. За загальним правилом, інформація, що порочить особу, має бути спростована у спосіб, найбільш подібний до способу її поширення (шляхом публікації у пресі, повідомлення по радіо, телебаченню, оголошення на зібранні громадян, зборах трудового колективу, відкликання документа тощо). У судовому рішенні також має бути зазначено строк, у межах якого відповідь чи спростування повинно бути оприлюднено.

Крім того, позивач просить суд зобов'язати відповідача принести йому свої вибачення та зазначити, що вона за своїм змістом та суттю є наклепом.

Такий спосіб захисту також не є коректним, адже відповідно до п. 26 Постанови Пленуму Верховного суду України "Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи" від 27.02.2009 N 1, суд не вправі зобов'язувати відповідача вибачатися перед позивачем у тій чи іншій формі, оскільки примусове вибачення як спосіб судового захисту гідності, честі чи ділової репутації за поширення недостовірної інформації не передбачено у статтях 16, 277 ЦК.

З огляду на те, суд в цій частині позовних вимог вважає за необхідне відмовити.

Крім того, позивач просив суд стягнути з відповідача редакції газети «Автограф» моральну шкоду у розмірі 100 000,00 грн.

Відповідно до п. 4 ч. 2 ст. 23 ЦК України моральна шкода полягає у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Згідно з положеннями Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" від 31 березня 1995 року N 4 під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв'язку з ушкодженням здоров'я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв'язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

У результаті поширення спірної інформації позивач зазнав втрат немайнового характеру внаслідок приниження його честі, гідності і ділової репутації, ускладнення подальшого професійного та громадського життя. Розповсюдження недостовірної інформації про позивача без жодних та те підстав та доказів негативно впливає на соціальне життя позивача, знижує його авторитет серед знайомих і колег та спричиняє негативне ставлення суспільства до його особи.

Враховуючи те, що моральну шкоду не можна відшкодувати в повному обсязі, так як немає і не може бути точних критеріїв майнового виразу душевних страждань, суд дійшов висновку про необхідність присудження позивачу відшкодування завданої йому моральної шкоди у розмірі 10 000,00 грн.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь держави слід стягнути судовий збір в сумі 1409,60 грн.

Керуючись ст. ст. 3, 28, 32, 34, 68 Конституції України, ст. ст. 16, 23, 269, 275, 277, 302 Цивільного кодексу України, ст. ст. 12, 13, 76-81, 141, 259, 263-265, 280-282 Цивільного процесуального кодексу України, ст. ст. 5, 30 Закону України "Про інформацію", Постановою Пленуму Верховного Суду України від 27.02.2009 N 1 "Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи", Постановою Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року N 4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" суд, -

ухвалив:

Позов ОСОБА_6 до редакції газети «Автограф» про захист честі, гідності та ділової репутації і відшкодування моральної шкоди - задовольнити частково.

Зобов'язати редакцію газети «Автограф» в найближчому її номері (випуску), на тому ж місці таким же, як і назва рубрики опублікованої статті шрифтом, опублікувати наступне спростування:

«В газеті «Автограф» НОМЕР_1 за ІНФОРМАЦІЯ_1 було опубліковано статтю «ІНФОРМАЦІЯ_2», де під рубрикою «ІНФОРМАЦІЯ_3» було опубліковано інформацію, в якій, зокрема, зазначено: «Кілька тижнів тому на вулицях міст з'явилися намети із символікою організації «Наш дім - Кременчук». Її, як відомо, очолює регіонал ОСОБА_6, який мріє повернути під свій контроль комунальне підприємство «Міськводоканал». На роботу наметів ОСОБА_6 отримав чималі гроші від ОСОБА_7 і під виглядом збору підписів громадян складає список симпатиків «руського міра» в Кременчуці.

Редакція газети «Автограф» зазначає що ця інформація є недостовірною.

Стягнути з редакції газети «Автограф» (ідентифікаційний код 27500473) на користь ОСОБА_6 на відшкодування завданої моральної шкоди 10000 гривень.

Стягнути з редакції газети «Автограф» (ідентифікаційний код 27500473) на користь держави судовий збір в сумі 1409,60 гривень.

В задоволенні інших вимог позову - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Суддя: В. І. Хіневич

Повний текст рішення суду виготовлено 02.07.2018 року