ДАРНИЦЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М.КИЄВА
провадження № 2/753/4647/18
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"19" червня 2018 р. м. Київ

Дарницький районний суд м. Києва у складі:

головуючого судді Гальонкіної Ю.С., при секретарі судового засідання Петрик А.В., за участю представника позивача - ОСОБА_2, розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м. Києві у порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до Оболонського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у м. Києві про зняття арешту з майна, -

В С Т А Н О В И В :

У грудні 2017 року ОСОБА_3 звернулась до Оболонського районного суду м. Києва з позовом до Оболонського РВ ДВС м. Київ ГТУЮ у м. Києві, у якому просила зняти арешт та заборону відчуження з усього майна, що їй належить, який було накладено на підставі постанови № 741/8 від 17 липня 2001 року державного виконавця районного відділу ДВС Мінського районного управління юстиції.

Ухвалою Оболонського районного суду м. Києва від 28 лютого 2018 року цивільну справу за вказаним позовом передано на розгляд до Дарницького районного суду м. Києва, за підсудністю.

На обґрунтування своїх вимог позивач посилається на ті обставини, що маючи намір подарувати належну їй квартиру онуці та при оформленні необхідних для цього документів у нотаріальній конторі нотаріус повідомила, що на все належне позивачу майно накладено арешт.

Звернувшись до Оболонського районного відділу державної виконавчої служби м. Києва із заявою про зняття арешту, позивач отримала лист у якому від 14 грудня 2017 року, яким її відмовлено в задоволені заяви, оскільки виконавче провадження щодо неї перебувало на виконанні у 2001 рокі та вже знищено за терміном зберігання, а на даний час будь-яких виконавчих проваджень щодо ОСОБА_3 на виконанні не перебуває.

Оскільки наявність арешту на майно позивача, порушує її право приватної власності, ОСОБА_3 звернулась до суду з позовом у якому просить зняти арешт та заборону відчуження з усього належного їй майна, який було накладено на підставі постанови № 741/8 від 17.07.2001 року державного виконавця Районного відділу ДВС Мінського районного управління юстиції.

У судовому засіданні представник позивача позов підтримав та просив його задовольнити.

Відповідач будучи належним чином повідомленим про розгляд справи, направив на адресу суду лист у якому просив розгляд справи проводити за відсутності представника Оболонського РВ ДВС м. Київ ГТУЮ у м. Києві. Також у вказаному листі суду повідомлено, що виконавче провадження в межах якого виносилась постанова про накладення арешту на майно ОСОБА_3 на виконанні у відділі відсутнє, а надати більш детальну інформацію не виявляється можливим у зв'язку із знищенням матеріалів виконавчих проваджень за період з 2001 по 2015 роки, за закінченням терміну зберігання.

Суд, заслухавши представника позивача та дослідивши матеріали справи, вважає, що позов не підлягає задоволенню, з огляду на наступне.

Судом встановлено, що за відомостями з Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна, 21 жовтня 2004 року за № 1399440 Одинадцятою київською державною нотаріальною конторою на підставі постанови районного відділу ДВС Мінського районного управління юстиції № 741/8 від 17 липня 2001 року, зареєстровано обтяження, а саме арешт на все майно ОСОБА_3, що підтверджується інформаційною довідкою № 108445937 від 20 грудня 2017 року (а.с.6-9).

Будь-якої іншої інформації стосовно виконавчого провадження, яке здійснювалось щодо ОСОБА_3, підстав накладення арешту на її майно, особи, в інтересах якої цей арешт було накладено (стягувача), відомостей про завершення виконавчого провадження чи повернення виконавчого листа, підстав для цього, позивачем до суду не надано, натомість у судовому засіданні вказано про те, що позивачу не відомо жодної інформації стосовно будь-яких виконавчих проваджень, які перебували на виконанні, де вона була боржником.

Згідно з листом Оболонського районного відділу державної виконавчої служби м. Києва Головного територіального управління юстиції у м. Києві від 14 грудня 2017 року ОСОБА_3 повідомлено про те, що виконавчі провадження щодо неї як боржника на виконанні у відділі не перебувають. А виходячи з її заяви виконавче провадження щодо неї перебувало на виконанні в 2001 році та оскільки строк його зберігання закінчився, воно було знищено, та рекомендовано їй звернутися до суду з позовом відповідно до ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження» (а.с. 11)

Відповідно до відомостей з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, що містяться у інформаційній довідці № 108445937, позивачу ОСОБА_3 належить: частина квартири № 188, яка розташована у будинку АДРЕСА_2, частина земельної ділянки площею 0,2108 га, розташованої за адресою: АДРЕСА_3. Державна реєстрація прав на вказане майна здійснена у 2017 році.

Згідно ч. 1 ст. 56 Закону України "Про виконавче провадження" арешт майна (коштів) боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення.

Частиною 2 цього Закону передбачено, що арешт на майно (кошти) боржника накладається виконавцем шляхом винесення постанови про арешт майна (коштів) боржника або про опис та арешт майна (коштів) боржника.

Відповідно до ч. 1 ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження» особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту.

Відповідно до ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. При цьому, в силу ч. 1 ст. 319 ЦК України власник на свій розсуд володіє, користується і розпоряджається належним йому майном.

Згідно з ч. 1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

На підставі ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

За змістом ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч. 1 ст. 4 ЦПК України).

Відмовляючи у задоволенні позову, суд виходить з того, що позивачка на порушення вимог ч. 1 ст. 81 ЦПК України не надала доказів на підтвердження тих обставин, що накладений арешт на її майно постановою від 17 липня 2001 року районного відділу ДВС Мінського районного управління юстиції порушує її права, як власника, та створює для неї перепони у користуванні чи розпорядженні своїм майном.

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_3 вказувала на ті обставини, що восени 2017 року вона мала намір подарувати належну їй на праві власності квартиру своїй онуці, проте при оформленні необхідних документів у нотаріальній конторі нотаріус їй повідомив, що на все її майно накладено арешт.

Проте, жодного доказу на підтвердження цих обставин не надала: доказів того, що намагалася розпорядитися своїм майном, однак це їй не вдалося, доказів того, що зверталася до нотаріуса з наміром подарувати квартиру та їй було відмовлено у встановленому законом порядку, а також доказів того, що зверталась до державного реєстратора з вимогою виключити запис про арешт її майна з Єдиного Реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна та їй було відмовлено.

А отже, судом встановлено, що на даний час права ОСОБА_3, за захистом яких вона звернулась до суду з цим позовом, ніким не порушені.

Крім цього, посилання позивачки на ті обставини, що їй нічого не відомо про обставини накладення арешту на її майно, у зв'язку з чим та на підставі чого він був накладений, ставляться судом під сумнів, оскільки ґрунтуються тільки на словах ОСОБА_3

А у зв'язку з тим, що виконавче провадження на даний час знищено і державний виконавець повідомив суд, що надати детальну інформацію не має можливості, суд позбавлений можливості встановити на підставі чого здійснювалось виконавче провадження, в межах якого був накладений арешт на майно позивачки, у зв'язку з чим був накладений цей арешт, хто був боржником та стягувачем у цьому виконавчому провадженні, залучити їх до участі у справі з метою недопущення порушення їх прав зняттям арешту з майна, а також встановити, чи було його завершено у зв'язку з виконанням виконавчого листа чи з інших підстав, чи можливо було повернуто виконавчий лист стягувачу та з яких підстав.

З огляду на викладене, підстав для задоволення позову та зняття арешту з належного позивачці майна немає.

На підставі викладеного та керуючись керуючись статтями 4, 5, 7, 12, 13, 76, 77, 80, 81, 89, 259, 263-265, 268 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_1, адреса: АДРЕСА_1) до Оболонського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у м. Києві (адреса: м. Київ, вул. Тимошенко, 2-д) про зняття арешту з майна - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подачі апеляційної скарги.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до апеляційного суду м. Києва через Дарницький районний суд м. Києва шляхом подання протягом 30 днів з дня проголошення рішення апеляційної скарги.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя Ю.С. Гальонкіна

Повний текст рішення складено 27 червня 2018 року.