Рiвненський мiський суд Рівненської області в особi суддi Куцоконя Ю.П.,
з участю: секретаря судового засідання Ющук О.С.,
pозглянувши у вiдкpитому судовому засiданнi в мiстi Рiвне
Позивачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 подали суду письмові заяви про розгляд справи у їх відсутності.
Відповідач ОСОБА_4 в судове засідання не з'явилася, про дату, час і місце судового засідання повідомлялася належним чином. Повідомлення про причини неявки до суду від відповідача не надійшло. Відзив (заперечення проти позову) відповідач не подала.
Дослiдивши письмовi докази по справi, а також матеріали цивільних справ № 2-5369/2007р. ОСОБА_5 до виконавчого комітету Рівненської міської ради про визнання права власності на побудовані приміщення, № 2-6796/2008р. за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_2 про припинення права спільної часткової власності, № 2-105/2009р. за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_4, ОСОБА_7 про визнання права на спадкове майно, рішення народного суду міста Ровно від 02 вересня 1971 року у справі № 2-17/1971р., суд прийшов до висновку, що позов пiдлягає задоволенню повнiстю, оскільки позовні вимоги є обґрунтованими та доведеними.
ОСОБА_10 в особі свого уповноваженого представника ОСОБА_3 є власником 1/2 частини домоволодіння, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1, на підставі договору міни від 16 жовтня 2015 року, посвідченого приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу Матвєєвою О.В. та зареєстрованого в реєстрі за № 2629, про що свідчить інформація з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 04 квітня 2018 року.
Належна ОСОБА_10 частина домоволодіння виділена в окрему квартиру № 2 будинку АДРЕСА_1, про що свідчать рішення Рівненського міського суду від 01 березня 2007 року (справа № 2-5369/2007р.) та від 24 червня 2008 року (справа № 2-6796/2008р.).
З наданих позивачами письмових доказів та матеріалів цивільної справи № 2-105/2009р. за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_4, ОСОБА_7 про визнання права на спадкове майно слідує, що ОСОБА_12 на праві приватної спільної часткової власності належало 26/100 частини згаданого домоволодіння на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 09 серпня 1990 року, посвідченого Першою рівненською державною нотаріальною конторою та зареєстрованого в реєстрі за № 1-3600.
Як слідує зі свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 від 12 жовтня 2004 року, ОСОБА_12 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 року. Спадкоємцями після її смерті є її чоловік ОСОБА_7, дочка ОСОБА_4 (на час відкриття спадщини - ОСОБА_4) та мати ОСОБА_6
08 квітня 1995 року ОСОБА_4 (на теперішній час - ОСОБА_4) подала до Четвертої київської державної нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_12, а ОСОБА_7 - заяву про відмову від своєї частини спадщини на користь дочки ОСОБА_4 ОСОБА_6 після смерті дочки спадщину прийняла шляхом фактичного вступу в управління спадковим майном, оскільки як до смерті спадкодавця, так і після її смерті, проживала у спадковому будинку.
Відповідно до вимог частини першої статті 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини.
Частиною третьою статті 1296 ЦК України встановлено, що відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину.
Як передбачено частинами першою та другою статті 364 ЦК України, співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою. Право на частку у праві спільної часткової власності у співвласника, який отримав таку компенсацію, припиняється з дня її отримання.
У відповідності до роз'яснень, наведених у пункті 6 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок» від 04 жовтня 1991 року № 7, що при вирішенні справ про виділ в натурі часток жилого будинку, що є спільною частковою власністю, судам належить мати на увазі, що це можливо, якщо кожній із сторін може бути виділено відокремлену частину будинку з самостійним виходом (квартиру). Виділ також може мати місце при наявності технічної можливості переобладнати приміщення в ізольовані квартири.
Якщо виділ частки будинку в натурі неможливий, суд вправі за заявленим про це позовом встановити порядок користування відособленими приміщеннями (квартирами, кімнатами) такого будинку. У цьому разі окремі підсобні приміщення (кухня, коридор тощо) можуть бути залишені в загальному користуванні учасників спільної часткової власності. Порядок користування жилим будинком може бути встановлено також і між учасниками спільної сумісної власності.
При неможливості виділу частки будинку в натурі або встановлення порядку користування ним, власнику, що виділяється, за його згодою присуджується грошова компенсація. Розмір грошової компенсації визначається за угодою сторін, а при відсутності такої угоди - судом по дійсній вартості будинку на час розгляду справи.
Під дійсною вартістю будинку розуміється грошова сума, за яку він може бути проданий в даному населеному пункті чи місцевості. Для її визначення при необхідності призначається експертиза.
В окремих випадках суд може, враховуючи конкретні обставини справи, і при відсутності згоди власника, що виділяється, зобов'язати решту учасників спільної власності сплатити йому грошову компенсацію за належну частку з обов'язковим наведенням відповідних мотивів. Зокрема, це може мати місце, якщо частка у спільній власності на будинок є незначною й не може бути виділена в натурі чи за особливими обставинами сумісне користування ним неможливе, а власник в будинку не проживає і забезпечений іншою жилою площею.
Відповідно до вимог статті 365 ЦК України право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: 1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі; 2) річ є неподільною; 3) спільне володіння і користування майном є неможливим; 4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім'ї. Суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду.
Судом встановлено, що порівняно з часткою позивачів (82,67%) частка відповідача у домоволодінні є незначною (17,33%). З огляду даних технічного паспорту на домоволодіння АДРЕСА_1 розмір частки відповідача не дає можливості ні виділити в натурі приміщення (кімнату) для володіння та користування, ні встановити порядок користування житловим будинком між співвласниками.
За таких умов, в контексті статті 365 ЦК України, суд визнає, що домоволодіння АДРЕСА_1 є неподільною річчю, а спільне володіння і користування ним позивачами і відповідачем є неможливим.
З досліджених по справі доказів слідує, що відповідач ОСОБА_4 у домоволодінні АДРЕСА_1 не проживала та не проживає, має житло у місті Києві, а тому, на переконання суду, припинення права спільної часткової власності відповідача на частину домоволодіння не завдасть істотної шкоди інтересам відповідача чи членам її сім'ї.
Керуючись ст.ст.258,259,263,264,265,273,280,281,282,284,289,352,354 ЦПК України, суд, -
Позов ОСОБА_2, ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про припинення прав осіб на частку в житловому будинку, який належить на праві спільної часткової власності, задовольнити повнiстю.
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених Цивільним процесуальним кодексом України, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення до апеляцiйного суду Рівненської області через Рiвненський мiський суд.
Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача.
Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Суддя: Ю.П.Куцоконь