АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХЕРСОНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Номер справи 647/282/18 Головуючий у І інстанції Миргород В.С.
Номер провадження 22-ц/791/988/18 Доповідач Семиженко Г.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 липня 2018 року Апеляційний суд Херсонської області у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Семиженка Г.В.,

суддів: Базіль Л.В.,

ОСОБА_1,

розглянувши у місті Херсоні у порядку спрощеного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства Комерційного банку «Приватбанк» на рішення Бериславського районного суду Херсонської області у складі судді Миргород В.С. від 04 травня 2018 року у цивільній справі за позовом Публічного акціонерного товариства Комерційного банку «Приватбанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості,

ВСТАНОВИВ:

04 лютого 2017 року позивач звернувся до суду з вказаним позовом з посиланням на те, що на підставі заяви б/н від 03 березня 2011 року відповідач отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок у розмірі 15000 гривень, з підписанням якої погодився про укладення між сторонами договору про надання банківських послуг, з Умовами та правилами надання банківських послуг, Правилами користування платіжною карткою, Тарифами банку, свої зобовязання за кредитним договором відповідач не виконав, у позові поставлено питання про стягнення з нього на користь позивача заборгованості за кредитним договором від 03 березня 2011 року станом на 31 грудня 2017 року у розмірі 117000 гривень, яка складається з 14874,68 гривні заборгованості за кредитом, 102125,32 гривні заборгованості по сплаті відсотків за користування кредитом, у відшкодування витрат по сплаті судового збору просив стягнути 1762 гривень.

Рішенням Бериславського районного суду Херсонської області від 04 травня 2018 року у задоволенні позову відмовлено з підстави пропуску позивачем строку позовної давності.

В апеляційній скарзі Публічного акціонерного товариства Комерційного банку «Приватбанк» з посиланням на незаконність та необґрунтованість рішення суду поставлено питання про його скасування та ухвалення нового рішення про задоволення позовних вимог. В обґрунтування скарги зазначено, що відповідач отримав платіжну картку, яка є лише спеціальним засобом для отримання та перерахування коштів, строк дії картки не припиняє строку дії договору, строк дії договору та строк дії картки не є тотожними поняттями, відповідно до п. 1.1.7.3 Умов картрахунок відкритий на невизначений термін та може бути закритий на підставі заяви держателя, за п. 1.1.7.12 сторони домовились, що договір діє протягом 12 місяців з моменту його підписання, якщо жодна зі сторін не заявляє про його припинення він автоматично лонгується на такий же термін, договір було автоматично пролонговано, так як жодна із сторін не заявила про свій намір його розірвати, він діє до даного часу, оскільки умовами договору встановлені окремі самостійні зобовязання, які деталізують обовязок боржника повернути весь борг частинами та встановлюють самостійну відповідальність за невиконання цього обовязку, право кредитора вважається порушеним з моменту недотримання боржником строку погашення кожного чергового платежу, початок перебігу позовної давності за кожний черговий платіж починається з моменту порушення строку його погашення, аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 06 листопада 2013 року у справі № 6-116цс13, так як кошти за кредитним договором в належному розмірі повернуто не було, проценти за кредитом, які нараховуються щомісяця та є періодичним платежем за користування кредитними коштами, а також неустойка, нарахована внаслідок невиконання позичальником своїх зобовязань за договором, підлягають стягненню з відповідача у межах строку позовної давності, що відповідає правовій позиції Верховного Суду України у постанові № 6-249цс15 від 03 грудня 2015 року та у постанові від 29 червня 2016 року у справі № 6-1188цс16, у разі застосування строку позовної давності її наслідки можуть бути застосовані лише до тих зобовязань та нарахувань, які були здійснені за межами строку позовної давності, суми нарахувань здійсненні в межах строку позовної давності, підлягають стягненню з відповідача.

Заслухавши доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.

З матеріалів справи вбачається, що 03 березня 2011 року ОСОБА_2 було подано анкету-заяву, за змістом якої він був ознайомлений та погодився з умовами та правилами надання банківських послуг та тарифами банку, на підставі неї отримав кредит у розмірі 3000 гривень, який згодом було збільшено до 15000 гривень у вигляді встановлення кредитного ліміту на картковий рахунок під 10 % річних, за розрахунком позивача заборгованість відповідача за договором від 03 березня 2011 року станом на 31 грудня 2017 року складає 117000 гривень з вказаними у позові складовими, відповідачу було надано кредитну картку № 420056 із строком дії до вересня 2014 року, відповідачем до суду подано заяву про застосування строку позовної давності, відповідно до довідки про умови кредитування з використанням платіжної картки «Кредитка Універсальна» 30 днів пільгового періоду вбачається, що кожну використану суму кредиту відповідач мав повертати щомісячно до 25 числа наступного місяця у розмірі 7% від заборгованості, але не менше 50 гривень та не більше залишку заборгованості.

Між сторонами у справі виникли правовідносини, врегульовані анкетою-заявою, умовами та правилами надання банківських послуг в Приватбанку, тарифами банку, ст. ст. 1046, 1049, 1050, 1054 ЦК України, за якими позивач надав відповідачу грошові кошти (кредит), а він зобов'язався повернути кредит та сплатити проценти, проте не виконав такого обовязку, з подачею заяви про застосування строку позовної давності ним фактично визнано вимоги позову обґрунтованими, але такими, що задоволенню не підлягають у звязку з пропуском строку позовної давності.

Відповідно до ст. ст. 526, 629 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, договір є обов'язковим для виконання сторонами.

За ст. ст. 549, 611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема обовязок сплати неустойки.

За положеннями ст. ст. 256-258, 261, 266-267 ЦК України загальна позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу, він становить три роки, до вимог про стягнення неустойки такий строк становить один рік, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила, початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд, зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо), позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Ст. 253 цього Кодексу встановлено, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок, у даному випадку відповідач мав обовязок сплачувати в погашення кредиту та процентів періодичні платежі, отже строк позовної давності належить обраховувати щодо кожного з платежів, за ст. 264 перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку, після переривання перебіг позовної давності починається заново, час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується.

Посилання в апеляційній скарзі на правову позицію, висловлену Верховним Судом України у справі № 6-249цс15, не може бути прийнято до уваги, оскільки чинний Верховний Суд у постанові від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 відступив від вказаної правової позиції Верховного Суду України та у п. 90-92 постанови зазначив, що відповідно до ч. 1 ст. 1048 та ч. 1 ст. 1054 ЦК України кредитодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми кредиту, розмір і порядок одержання яких встановлюються договором. Отже, припис абзацу 2 ч. 1 ст. 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування, після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред'явлення до позичальника вимоги згідно з ч. 2 ст. 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється, права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються ч. 2 ст. 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов'язання. Якщо кредитний договір встановлює окремі зобов'язання, які деталізують обов'язок позичальника повернути борг частинами та передбачають самостійну відповідальність за невиконання цього обов'язку, то незалежно від визначення у договорі строку кредитування право кредитодавця вважається порушеним з моменту порушення позичальником терміну внесення чергового платежу, а відтак, перебіг позовної давності стосовно кожного щомісячного платежу у межах строку кредитування згідно з ч. 5 ст. 261 ЦК України починається після невиконання чи неналежного виконання (зокрема, прострочення виконання) позичальником обов'язку з внесення чергового платежу й обчислюється окремо щодо кожного простроченого платежу.

Строк позовної давності з правової точки зору не є тотожним строку дії картки або договору між сторонами, оскільки право на позов у позивача виникало після прострочки відповідачем кожного чергового платежу, а не після закінчення строку дії картки, матеріали справи не містять даних щодо належного оформлення сторонами угоди про збільшення строку позовної давності, як вбачається з виписки по рахунку відповідач протягом усього спірного періоду неодноразово знімав та вносив грошові кошти на картковий рахунок, останній раз поповнював мобільний рахунок у розмірі 80,5 гривні 08 серпня 2014 року, перед тим знімав готівку у розмірі 600 гривень 22 липня 2014 року, останній платіж в погашення заборгованості на суму 1067 гривень ним було здійснено 07 серпня 2014 року, строк позовної давності сплив 07 серпня 2017 року, з позовом до суду позивач звернувся з пропуском такого строку 04 лютого 2018 року, зазначена обставина є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог.

За приведених обставин колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не містить обґрунтованих посилань на норми права чи обставини у справі, які б могли бути підставою для її задоволення, скаргу слід відхилити, рішення у справі залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381 ЦПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства Комерційного банку «Приватбанк» залишити без задоволення

Рішення Бериславського районного суду Херсонської області від 04 травня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття, на неї протягом тридцяти днів з 12 липня 2018 року, - дня складення повної постанови, може бути подана касаційна скарга безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ ОСОБА_3

Судді: _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ ОСОБА_4

_ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ ОСОБА_1