Справа № 308/5263/15-ц
П О С Т А Н О В А

Іменем України

11 липня 2018 року м. Ужгород

апеляційний суд Закарпатської області у складі колегії суддів:

головуючого судді-доповідача: ОСОБА_1

суддів: Кондора Р.Ю., Джуги С.Д.

з участю секретаря судового засідання: Волощук В.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Ужгородського міськрайонного суду, ухваленого 11 грудня 2017 року головуючим суддею Монич О.В. у справі за позовом Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Привт Банк» до ОСОБА_3 і ОСОБА_2 про стягнення заборгованості, -

встановив:

Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» (далі по тексту - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулося у суд із позовом до ОСОБА_3 і ОСОБА_2 про стягнення заборгованості.

Позов вмотивовано тим, що 23.05.2006 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_3 було укладено кредитний договір № 151Є/V та 22.05.2008 року Додатковою угодою №1 до кредитного договору № 151Є/V від 23.05.2006 року внесено зміни до п. 1.1. вказаного договору та надано ОСОБА_3 кредит в розмірі 49 500,00 дол. США, зі сплатою 17% річних, строком до 08.04.2013 року.

ОСОБА_3 не виконав своїх зобовязань за договором, у звязку з чим станом на 21.04.2015 року існує заборгованість в розмірі 116 126,73 долари США, яка складається з наступного: 42 680,45 доларів США - заборгованість за кредитом, 40 208,39 доларів США - заборгованість за відсотками за користування кредитом, 33 237,99 доларів США пеня за несвоєчасність виконання зобовязань за договором.

Зобовязання за кредитним договором № 151Є/V від 23.05.2006 року забезпечено договором поруки №151/2, який укладено 14.04.2008 року між ПАТ КБ «Приват Банк» та ОСОБА_2.

Посилаючись на викладене, позивач просив суд стягнути солідарно з відповідачів заборгованість за кредитним договором у розмірі 116 126,83 доларів США грн., що еквівалентно сумі 2 583 821,97 грн., та судові витрати.

Повторним заочним рішенням Ужгородського міськрайонного суду від 11.12.2017 року позов задоволено.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_3 та ОСОБА_2 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість у розмірі 116 126,83 доларів США, що відповідно до курсу НБУ від 21.04.2015 року складає суму 2 583 821,97 грн. Стягнуто солідарно з відповідачів на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» судовий збір в розмірі 3654 грн.

Ухвалою Ужгородського міськрайонного суду від 31.01.2018 року заяву ОСОБА_4 про перегляд заочного рішення, повернуто.

Не погоджуючись з даним повторним заочним рішенням ОСОБА_2 оскаржила його в апеляційному порядку. В апеляційній скарзі просить рішення суду скасувати в частині стягнення з неї суми боргу. Зокрема зазначає, що судом не враховано того, що позивач пропустив строк предявлення вимог як до поручителя, оскільки звернувся в суд з позовом більше як через шість місяців із моменту настання строку погашення чергового платежу за основним зобовязанням.

ОСОБА_3 повторне заочне рішення суду не оскаржив, а тому таке переглядається судом апеляційної інстанції лише в частині вимог до відповідача ОСОБА_2.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи і обговоривши підстави апеляційної скарги, вважає, що така підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Згідно з п. 9 Перехідних положень ЦПК України (в редакції чинній з 15 грудня 2017 року) справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Встановлено, що 23.05.2006 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_3 було укладено кредитний договір № 151Є/V та 22.05.2008 року Додатковою угодою №1 до кредитного договору № 151Є/V від 23.05.2006 року внесено зміни до п. 1.1. вказаного договору та надано ОСОБА_3 кредит в розмірі 49 500,00 дол. США зі сплатою 17% річних, строком до 08.04.2013 року.

ОСОБА_3 не виконав своїх зобовязань за договором, у звязку з чим станом на 21.04.2015 року виникла заборгованість у розмірі 116 126,73 долари США, яка складається з наступного: 42 680,45 доларів США - заборгованість за кредитом; 40 208,39 доларів США - заборгованість за відсотками за користування кредитом; 33 237,99 доларів США пеня за несвоєчасність виконання зобовязань за договором.

Зобовязання за кредитним договором № 151Є/V від 23.05.2006 року забезпечено договором поруки №151/2, який укладено 14.04.2008 року між ПАТ КБ «Приват Банк» та ОСОБА_2.

Статтею 554 ЦК України встановлено, що у разі порушення боржником зобовязання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки. Особи, які спільно дали поруку, відповідають перед кредитором солідарно, якщо інше не встановлено договором поруки.

Тобто, за договором поруки поручитель та боржник відповідають перед банком як солідарні боржники.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з його доведеності та обґрунтованості та стягнув солідарно суму боргу з боржника та поручителя.

Колегія суддів погоджується з вказаним висновком суду, оскільки такий підтверджується наявними в матеріалах справи доказами.

З приводу доводів апеляційної скарги щодо припинення поруки, колегія суддів констатує наступне.

Так, безпідставним є твердження апелянта про припинення поруки згідно приписів ч. 4 ст. 559 ЦК України з огляду на таке.

Згідно з положеннями ч. 4 ст. 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого у договорі поруки.

У разі якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців з дня настання строку виконання основного зобовязання не предявить вимоги до поручителя, якщо інше не передбачено законом. Якщо строк основного зобовязання не встановлений або встановлений моментом предявлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не предявить позову до поручителя протягом одного року з дня укладення договору поруки, якщо інше не передбачено законом.

Судом встановлено, що пункт 12 договору поруки, укладеного між ОСОБА_2 та ПАТ КБ «ПриватБанк» від 14.04.2008 року, передбачає припинення поруки після закінчення пяти років з дня настання терміну повернення кредиту за Кредитним договором.

У звязку з тим, що зобовязання боржником ОСОБА_3 не виконувались належно, Банк 28 березня 2015 року направив вимогу поручителю щодо погашення заборгованості на протязі 5 днів з моменту отримання такої, з попередженням про дострокове стягнення всієї заборгованості у разі ігнорування такої. Вказане свідчить про те, що банком було реалізовано право вимоги дострокового виконання основного зобовязання.

Відтак, настання строку виконання основного зобовязання необхідно обчислювати з травня 2015 року.

Враховуючи те, що кредитор звернувся у суд з позовом 07 травня 2015 року, тобто в межах передбаченого договором поруки пятирічного строку (в тому числі й щодо кожного з ануїтетних платежів), то твердження апелянта про припинення поруки є помилковим.

Аналогічного парового висновку дійшов Верховний Суд України у своїй Постанові №6-15цс16 від 03.02.2016 року.

При цьому колегія суддів не бере до уваги посилання апелянта на інші Постанови Верховного Суду України, оскільки в них Верховний Суд України дійшов висновку про припинення поруки (в цілому чи в частині платежів) внаслідок пропуску банком шестимісячного строку для предявлення вимоги до поручителя по договорам поруки умовами яких не було встановлено строк припинення поруки. Тоді як у спірних правовідносинах, строк припинення поруки визначено у п. 12 договору поруки, а саме - пять років з дня настання терміну повернення кредиту.

Тобто, в даних справах різні фактичні обставини, у звязку з чим всі інші наведені в тексті апеляційної скарги Постанови Верховного Суду України не мають правового значення і не підлягають застосуванню до даних правовідносин.

Разом з тим, суд першої інстанції дійшов до невірного висновку щодо солідарного стягнення з відповідачів судового збору, оскільки такий не відповідає вимогам чинного законодавства.

Як зазначено в абзацах 5 і 6 п. 35 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, від 17.10.2014, № 10 «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» - при повному або частковому задоволенні позову майнового характеру до кількох відповідачів судовий збір, сплачений позивачем, відшкодовується ними пропорційно до розміру задоволених судом позовних вимог до кожного з відповідачів. Солідарне стягнення суми судових витрат законом не передбачено.

В даному випадку, сплачений позивачем судовий збір за предявлення позову в розмірі 3654 грн. слід стягнути в рівних частках з кожного із відповідачів, тобто по 1827 грн. з кожного.

Таким чином, у відповідності до вимог ст. 376 ЦПК України рішення суду першої інстанції підлягає зміні в частині вирішення питання щодо стягнення з відповідачів судового збору.

Враховуючи наведене та керуючись нормами статей 141, 367, 374, 375, 381, 382 і 384 ЦПК України, апеляційний суд, -

постановив:

апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Заочне рішення Ужгородського міськрайонного суду від 11 грудня 2017 року, змінити в частині стягнення судових витрат.

Абзац третій резолютивної частини рішення суду викласти у наступній редакції: Стягнути з ОСОБА_3 та ОСОБА_2 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» судові витрати у розмірі по 1827,00 гривень з кожного, судового збору.

У решті, рішення суду першої інстанції, залишити без змін

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови суду складено 12 липня 2018 року.

Суддя-доповідач

Судді