АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД РІВНЕНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 червня 2018 року

м. Рівне

Справа № 569/15970/16-ц

Провадження № 22-ц/787/764/2018

Апеляційний суд Рівненської області в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

головуючого Гордійчук С. О.

суддів: Боймиструка С.В., Ковальчук Н.М.,

секретар судового засідання: Брикса Ю.Ю.

учасники справи:

позивач: ОСОБА_1,

відповідач: ОСОБА_2,

розглянула в порядку спрощеного позовного провадження в м. Рівне апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 30 січня 2018 року, повний текст якого складено 05 лютого 2018 року, ухваленого в складі судді Першко О.О. у справі № 569/15970/16-ц,

в с т а н о в и в :

У грудні 2016 року ОСОБА_1 звернулася з позовом до ОСОБА_2 про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину серії ВАМ № 978071 реєстраційний №2-1378 від 01 вересня 2003 року, видане Другою Рівненською державною нотаріальною конторою, недійсним та визнати за нею право власності в порядку спадкування за законом на 1/6 частину домоволодіння по АДРЕСА_1.

Позовні вимоги мотивовані тим, що ОСОБА_3 та ОСОБА_4 як подружжю на праві спільної сумісної власності належало домоволодіння по АДРЕСА_1. ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_4, спадкоємцями за законом після його смерті є дружина ОСОБА_3 та діти ОСОБА_5, ОСОБА_2 Після смерті ОСОБА_4, його дружина звернулася до Другої Рівненської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, на підставі якої їй було видано свідоцтво про право на спадщину серії ВАМ № 978071 реєстраційний № 2-1378 від 01 вересня 2003 року. Вказує, що інший спадкоємець ОСОБА_5 також фактично прийняв спадщину, оскільки на момент смерті проживав із спадкодавцем, утримував належне йому майно та володів ним, від спадщини не відмовлявся. Враховуючи те, що спадкоємцями ОСОБА_4 було троє осіб, то кожному з них мали б належати по 1/3 частини спадщини, тобто по 1/6 частини спірного домоволодіння. Зазначає, що ІНФОРМАЦІЯ_2 померла ОСОБА_3, спадкоємцем її майна, а відтак і частки належної ОСОБА_5 після смерті ОСОБА_4, став ОСОБА_2, який помер ІНФОРМАЦІЯ_3. Заповіту після себе він не залишив, спадкоємцями за законом є вона ОСОБА_1 та її сестра ОСОБА_6 як спадкоємці першої черги. ОСОБА_6 із заявою про прийняття спадщини не зверталася, інших спадкоємців за законом першої черги після смерті ОСОБА_5 немає. Зазначає, що повідомленням державного нотаріуса Другої рівненської державної нотаріальної контори №1497/02-14 від 11 листопада 2016 року їй було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом, оскільки право власності на цілий житловий будинок по АДРЕСА_1, зареєстроване на іншого власника ОСОБА_2 Вважає, що до складу спадщини, яка залишилася після смерті ОСОБА_5 входить також частина спадщини, що залишилася після смерті його батька ОСОБА_4

Оскільки при видачі ОСОБА_3 свідоцтва про право на спадщину було порушено право ОСОБА_5 на частину спадщини, що залишилася після смерті його батька ОСОБА_4, тому вважає наявними підстави для визнання недійсним оспорюваного свідоцтва про право на спадщину та визнання за нею права власності на спірне майно.

Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 30 січня 2018 року в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом та визнання права власності в порядку спадкування відмовлено.

Рішення суду мотивовано тим, що позивач не довів належними та допустимими доказами того, що після смерті батька ОСОБА_4 волевиявлення ОСОБА_5 було направлено на прийняття спадщини і з цією метою він здійснював протягом шестимісячного строку встановлені законом певні дії. Сам по собі факт реєстрації за спірною адресою на момент смерті спадкодавця не може служити підставою для визнання за ним права на спадщину. Суд виходив з того, що після смерті ОСОБА_4 спадщину у вигляді спірного домоволодіння прийняла його дружина ОСОБА_3, яка фактично вступила в управління та володіння спадковим майном у встановлений законом строк, з чим за життя погоджувався ОСОБА_5, оскільки свої права на спадкове майно після смерті ОСОБА_4 не заявляв.

У поданій на рішення апеляційній скарзі ОСОБА_1 вказує на незаконність та необґрунтованість рішення суду через неправильне застосування судом норм матеріального та процесуального права, неповне з'ясування всіх обставин справи, які мають значення для вирішення спору.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд прийшов до помилкового висновку, що заява ОСОБА_5, яку він спільно з ОСОБА_2 подав до Другої Рівненської державної нотаріальної контори від 30 серпня 2003 року про те, що ОСОБА_5 не приймає спадщину після смерті батька ОСОБА_4 не свідчить про те, що він взагалі відмовився від прийняття такої спадщини. Суд не звернув увагу, що така заява зроблена синами ОСОБА_4 поза межами 6-ти місячного строку з дня відкриття спадщини, а саме через 1 рік і 4 місяці з дня смерті спадкодавця, а тому не може вважатися їх волевиявленням про відмову від прийняття спадщини.

Вказує, що покази свідків про те, що ОСОБА_5 не проживав у спірному домоволодінні, не підтверджені будь-якими іншими доказами не можна вважати належними та допустимими доказами достовірності не проживання її батька ОСОБА_5 після смерті її діда ОСОБА_4

Суд з необґрунтованих причин не прийняв до уваги покази свідків ОСОБА_1, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, що свідчить про порушення судом норм процесуального права.

Вказує, що судом залишено поза увагою наявність рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 10 грудня 2008 року, залишеного без змін ухвалою Верховного Суду України, по справі № 2-3238, яким були достовірно встановлені обставини, що після смерті ОСОБА_4 у спірному житловому будинку проживали спадкоємці першої черги ОСОБА_3, ОСОБА_5, ОСОБА_2 Просить рішення суду скасувати та постановити нове про задоволення позову.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 вказує, що рішення суду є законним та обґрунтованим, просить залишити його без змін, а апеляційну скаргу без задоволення. Вказує, що позивач є рідною дочкою його брата ОСОБА_5, з матір'ю якої вони розірвали шлюб в 1995 році, а тому її права є похідними від ОСОБА_5 Вказує, що права позивача не порушені, оскільки його брат - батько ОСОБА_1, за життя знав про свідоцтво про право на спадщину, в судовому порядку таке свідоцтво не оскаржував. Зазначає, що рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 10 грудня 2008 року, залишеного без змін ухвалою Верховного Суду України, по справі № 2-3238, встановлено виключно факт вчасності прийняття чи неприйняття його братом спадщини та зазначено про те, що сама по собі реєстрація місця проживання ОСОБА_5 разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини не може свідчити про своєчасність прийняття такої спадщини.

Апеляційна скарга до задоволення не підлягає.

Частиною 3 статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Статтею 352 ЦПК України передбачено, що підставами апеляційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частин 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Таким вимогам закону судове рішення відповідає.

Із матеріалів справи убачається і це встановлено судом , що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_4, після його смерті відкрилась спадщина.

Спадкоємцями першої черги за законом після його смерті були його дружина ОСОБА_3 та діти: ОСОБА_5 та ОСОБА_2

30 серпня 2003 року ОСОБА_5 та ОСОБА_2 подали до Другої Рівненської державної нотаріальної контори заяву, в якій вказали, що їм відомо про відкриття спадщини після смерті їхнього батька ОСОБА_4, померлого ІНФОРМАЦІЯ_1, і заявляють, що спадщину після його смерті вони не приймають (а.с.76).

01 вересня 2003 року ОСОБА_3 (дружина померлого) державним нотаріусом Другої Рівненської державної нотаріальної контори видано свідоцтво про право на спадщину за законом, згідно якого ОСОБА_3 успадкувала 1/2 частину житлового будинку з надвірними будівлями, 1/2 частину незакінченої будівництвом житлової добудови, готовністю 98 відсотків, які знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 та 1/2 частину грошових вкладів з нарахованими відсотками та компенсаціями, які знаходяться на зберіганні у відділеннях ВАТ «Державний ощадний банк України» (а.с.92-93).

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_3 померла. Після її смерті відкрилась спадщина на спірне майно. Спадкоєцями першої черги після її смерті були : ОСОБА_5 та ОСОБА_2

Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 10 грудня 2008 року, яке набрало законної сили 03 листопада 2010 року, за ОСОБА_2 визнано право власності на спадкове майно після смерті матері ОСОБА_3, а саме на будинковолодіння АДРЕСА_1. У задоволенні позову ОСОБА_5 відмовлено, оскільки він був лише зареєстрований за місцем проживання матері, але не мешкав там на час відкриття спадщини, із заявою про прийняття спадщини та видачу свідоцтва про право на спадщину звернувся з пропущенням установленого законом строку для прийняття спадщини.

ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_5 помер.

Відповідно до пункту 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» відносини спадкування регулюються правилами ЦК України, якщо спадщина відкрилась не раніше 1 січня 2004 року. У разі відкриття спадщини до зазначеної дати застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні правила ЦК УРСР, у тому числі щодо прийняття спадщини.

ОСОБА_4 помер у 2002 році, тому відповідно до прикінцевих та перехідних положень ЦК України на вказані правовідносини поширюється дія ЦК УРСР.

Статтею 525 ЦК УРСР передбачено, що часом відкриття спадщини визнається день смерті спадкодавця.

Відповідно до ст. ст. 524, 529 ЦК УРСР, чинного на час відкриття та оформлення спадщини після смерті ОСОБА_4, спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Спадкоємство за законом має місце, коли і оскільки воно не змінено заповітом. Спадкоємцями за законом першої черги є, в рівних частках, діти та дружина померлого.

Згідно з положеннями ст. ст. 548, 549, 554 ЦК УРСР для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Для прийняття спадщини необхідне волевиявлення спадкоємця і здійснення ним певних дій. Спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини.

В ст. 553 ЦК УРСР зазначено, що спадкоємець за законом або за заповітом має право відмовитися від спадщини протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Вважається, що відмовився від спадщини той спадкоємець, який не вчинив жодної з дій, що свідчить про прийняття спадщини.

Отже, прийняття спадщини як за заповітом, так і за законом є правом спадкоємця й залежить виключно від його власного волевиявлення. Для прийняття спадщини необхідне волевиявлення спадкоємця і здійснення ним певних дій.

Неприйняття спадкоємцем спадщини може бути виражено фактично, коли спадкоємець протягом строку, встановленого для прийняття спадщини, не здійснює дій, що свідчать про намір прийняти спадщину, або може бути виражено явно, коли спадкоємець шляхом подачі заяви в нотаріальну контору виражає свою незгоду прийняти спадщину.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 06 лютого 2013 року у справі № 6-167цс12.

Із матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_5, щодо прийняття спадщини за законом, виразив свою незгоду прийняти спадщину після смерті батька шляхом подачі заяви до нотаріальної контори. Будь-яких юридично значимих дій у встановлений законом строк не вчиняв.

Крім того, про небажання ОСОБА_5 отримувати спадкове майно після смерті батька свідчить і та обставина, що за життя він не оспорював видане матері нотаріальною конторою свідоцтво про право на спадщину від 01.09.2003 року.

Таким чином, ОСОБА_5 вважається таким, що не прийняв спадщину яка відкрилась після смерті батька ОСОБА_4 та спадкових прав не набув.

Судом правомірно відхилено доводи позивача, проте що ОСОБА_5 (батько позивача) фактично прийняв спадщину після смерті батька, так як проживав у спадковому

будинку, оскільки фактичним прийняттям спадщини є вступ в безпосереднє управління майном, а не лише реєстрація чи проживання разом із спадкодавцем. Будь-яких належних та достатніх доказів про вступ у безпосереднє управління майном ОСОБА_5 після смерті батька матеріали справи не містять.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції та не можуть бути підставою для скасування рішення суду, оскільки були предметом дослідження суду першої інстанції і судом в рішенні наведенні відповідні висновки та докази.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що права, свободи чи інтереси, за захистом яких звернувся позивач, порушені не були, відтак суд першої інстанції обґрунтовано відмовив в задоволенні позову.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З врахуванням вказаних обставин, колегія суддів приходить до висновку, що судом першої інстанції були правильно, всебічно і повно встановлені обставини справи, характер правовідносин, які виникли між сторонами та застосовано правові норми, які підлягали застосуванню при вирішенні даного спору, в зв'язку із чим рішення підлягає залишенню без змін, як ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381-384 ЦПК України, Апеляційний суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 30 січня 2018 року залишити без зміни.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 3 липня 2018 року .

Головуючий : Судді :