РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

5 липня 2018 року Хмельницький міськрайонний суд

Хмельницької області в складі:

головуючого судді Мазурок О.В.

при секретарі Хмелівській О.В.

за участі позивача ОСОБА_1

представника позивача ОСОБА_2

представника відповідача ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Хмельницькому цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» про стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» про стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу за період з 16.02.2009 року по 26.12.2011 року, за період з 16.05.2017 року по 26.10.2017 року в розмірі 26861,82 гривні, грошову компенсацію за невикористану відпустку, а також середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з відрахуванням обов"язкових платежів та зборів.

На обгрунтування своїх вимог вказав, що 01.07.1999 року він був прийнятий на посаду стажиста-юрисконсульта Хмельницької філії КБ «Приватбанк». В подальшому він переводився на інші посади в структурі відповідача і 27.10.2017 року був звільнений з роботи у звязку зі скороченням штату працівників на підставі п.1 ст.40 Кодексу законів про працю України.

27.10.2017 року йому було перераховано на картковий рахунок відповідачем тільки 4092,65 грн., що відповідно до п.З наказу є компенсація за невикористану щорічну відпустку (4 дня) та вихідна допомога у розмірі середнього місячного заробітку.

Також, у відповідача існує заборгованість перед ним по невиплаченій заробітній платні за період з 16.02.2009 року по 26.12.2011 року.

Згідно п.2 зазначеного наказу було визнано його відсутність на роботі з 16.05.2017 року по дату звільнення як відсутність з невиявлених причин, хоча він своїм листом від 24.04.2017 року ставив до відома відповідача про свій намір вийти на роботу після декретної відпустки і у звязку із тим, що відбулись організаційно-правові зміни , просив повідомити про свою посаду та робоче місце. Дана заява була залишена відповідачем без відповіді.

Ніяких дисциплінарних стягнень до нього не застосовувалось, ніякі пояснення не вимагались.

У відповідності із розрахунковим листом, наданим відповідачем, його посадовий оклад станом на квітень 2017 року становить 4477 грн.. Середньоденний заробіток становить: 4477 грн. (середньомісячний заробіток): 19 (кількість робочих днів у квітні місяці) = 235,63 грн.. Таким чином, йому не було виплачено заробітну плату за період з 16.05.2017 року по 26.10.2017 року, що складає 114 робочих днів (12 в травні, 20 в червні, 21 в липні, 22 в серпні, 21 в вересні, 18 в жовтні). Отже, невиплачена заробітна плата за період з 16.05.2017 року по 26.10.2017 року складає 26861,82 грн.

Позивач у судовому засіданні позовні вимоги збільшив та просить стягнути на його користь заборгованість по заробітній платі за період з 16.02.2009 року по 26.12.2011 року у розмірі 27595,82 гривень, заборгованість по заробітній платі за період з 16.05.2017 року по 26.10.2017 року в розмірі 26861,82 гривень, грошову компенсацію за невикористану відпустку в розмірі 1649,41 гривень, а також середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні.

Позивач та представник позивача в судовому засіданні уточнені позовні вимоги підтримали.

Представник відповідача в судовому засіданні проти задовоелння позову заперечив, направив письмовий відзив, в якому вказав, що після закінчення відпустки ОСОБА_4 на роботі не з'являвся і до виконання трудових обов»язків не приступав. На зазначений позивачем лист від 04.05.2017 р. щодо надання інформації про робоче місце, умови роботи банком було надано відповідь за вих. № 20.1.0.0.0/7-20170505/0308, таким чином, працівник був належним чином проінформований про робоче місце, за яким йому зявитись для виконання трудових обов'язків.

У відповідь на претензію ОСОБА_4 від 29.05.2017 р. банком було направлено лист за № 20.1.0.0.0/7-20170602/5895 з вимогою надати письмові пояснення про причини відсутності на роботі.

З 16.05.2017 р. по дату звільнення ОСОБА_4 на роботі не з'являвся, до керівництва за наданням роботи не звертався, про що було складено відповідний акт.

У спірний період позивач не набув права на отримання заробітної плати, оскільки до роботи з невстановлених причин не приступав, трудові обов'язки не виконував, пояснення про причини відсутності на роботі не надав. На підставі викладеного позовні вимоги в частині стягнення заробітної плати за період з 16.05.2017 р. по 27.10.2017 р. не підлягають задоволенню.

Протягом часу роботи в ПАТ КБ ПРИВАТБАНК позивач займав різні посади. З 6.02.2009 р. наказом № З.НМ-ПП-2009-136 від 12.02.2009 р. позивача було переведено на посаду агента з продажу банківських продуктів на підставі поданої ним письмової заяви .

На зазначеній посаді він перебував у період з 16.02.2009 р. по 27.12.2011 р., після чого був переведений на посаду регіонального координатора по роботі з комерційною нерухомістю ТО на підставі наказу № З.ПИ-ПП-2011-11964698 від 22.12.2011 р.

На зазначеній посаді було встановлено відрядну систему оплати праці, відповідно до якої заробітна плата визначається за результатами виконаної робота.

Наказом № СП-2009-179 від 11.03.2009 р. було затверджено Положення про агентів та положення про оплату праці агентів.

Відповідно до даних документів, агентам встановлюється відрядна оплата праці, за якою плата здійснюється на підставі встановлених розцінок в залежності від оформленого продукту, за нормативом роботи є відповідна кількість операцій, сума винагороди за які складає не менше встановленої законодавством мінімальної заробітної плати.

Відповідно до відомостей про заробітну плату за період з 2009 по 2011 р.р. ОСОБА_4 здіснювались наступні виплати: оплата щорічних відпусток, виплата винагороди за продажі обладнання РЕОРLЕпеt, винагороди за оформлення кредитних карт, разові премії.

З огляду на те, що обов'язки з розміщення банківських продуктів працівником регулярно не виконувались, підстави для нарахування оплати за відрядною системою були відсутні.

Заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовна заява не підлягає задоволенню з наступних підстав: судом обєктивно встановлено, що 01.07.1999 року ОСОБА_4 був прийнятий на посаду стажиста-юрисконсульта Хмельницької філії КБ «ПриватБанк».

27.10.2017 року ОСОБА_4 звільнений з роботи у звязку з скороченням штату працівників на підставі п.1 ст. 40 КЗпП України.

Наказом від 12.02.2009 року позивача було переведено на посаду агента з продажу банківських продуктів на підставі поданої ним письмової заяви .

На зазначеній посаді він перебував у період з 16.02.2009 р. по 27.12.2011 р., після чого був переведений на посаду регіонального координатора по роботі з комерційною нерухомістю на підставі наказу № З.ПИ-ПП-2011-11964698 від 22.12.2011 р.

У період з 17.07.2014 року по 15.11.2015 року ОСОБА_4 перебував у відпустці по догляду за дитиною до досягнення 3 річного віку, що підтверджується наказом від 16.07.2014 року.

У період з 17.12.2015 року по 15.05.2017 року ОСОБА_4 перебував у відпустці по догляду за дитиною до досягнення 3 річного віку, що підтверджується наказами від 23.12.2015 року, 13.05.2016 року та 22.11.2016 року.

На посаді агента та координатора по роботі з комерційною нерухомістю було встановлено відрядну систему оплати праці, відповідно до якої заробітна плата визначається за результатами виконаної роботи.

Наказом № СП-2009-179 від 11.03.2009 р. було затверджено Положення про агентів та положення про оплату праці агентів.

Відповідно до даних документів, агентам встановлюється відрядна оплата праці, за якою плата здійснюється на підставі встановлених розцінок в залежності від оформленого продукту, за нормативом роботи є відповідна кількість операцій, сума винагороди за які складає не менше встановленої законодавством мінімальної заробітної плати.

У відповідності до ст.47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Згідно ч.1ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Згідно ч.1ст.117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Згідно з статтею 94 КЗпП України заробітною платою є винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Відповідно до ст.2 Закону України «Про оплату праці» основна заробітна плата - це винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов'язки). Вона встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців.

Відповідно до ст.3 Закону України «Про оплату праці» та ст.95 КЗпПУ мінімальна заробітна плата це встановлений законом мінімальний розмір оплати праці за виконану працівником місячну (годинну) норму праці.

Мінімальна заробітна плата встановлюється одночасно в місячному та погодинному розмірах.

Мінімальна заробітна плата є державною соціальною гарантією, обов'язковою на всій території України для підприємств усіх форм власності і господарювання та фізичних осіб, які використовують працю найманих працівників, за будь-якою системою оплати праці.

Статтею 111 КЗпПУ передбачено, що невиконанні норм виробітку не з вини працівника оплата проводиться за фактично виконану роботу. Місячна заробітна плата в цьому разі не може бути нижчою від двох третин тарифної ставки встановленого йому розгляду (окладу). При невиконанні норм виробітку з вини працівника оплата проводиться відповідно до виконаної роботи.

Згідно ст.. 81 ЦПК України -кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Зі сторони позивача не надано до суду доказів тому, що він норми виробітку не виконав з вини роботодавця. Натомість судом встановлено, що позивач з своєї вини не виконував норми виробітку. Також судом встановлено, що ОСОБА_4 без поважних причин не приступив до роботи з 16.05.2017 року, факт відсутності зафіксовано відповідним актом.

Вирішуючи позовні вимоги в частині стягнення компенсації за невикористану відпустку в розмірі 1649,41 гривні, суд враховує, що відповідно до статті 9 Закону України «Про відпустки» - до стажу роботи, що дає право на щорічну основну відпустку зараховуються: час фактичної роботи (в тому числі на умовах неповного робочого часу) протягом робочого року, за який надається відпустка; час, коли працівник фактично не працював, але за ним згідно з законодавством зберігалися місце роботи (посада) та заробітна плата повністю або частково (в тому числі час оплаченого вимушеного прогулу, спричиненого незаконним звільненням або переведенням на іншу роботу); час, коли працівник фактично не працював, але за ним зберігалося місце роботи (посада) і йому виплачувалася допомога по державному соціальному страхуванню, за винятком частково оплачуваної відпустки для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку.

Оскільки ОСОБА_4 у спірний період часу фактично не працював, за вказаний період йому не виплачувалася заробітна плата, він був відсутній на роботі з невідомих причин, то вказаний період часу не входить до стажу роботи, що дає право на щорічну відпустку, а тому відсутні підстави для стягнення компенсації за невикористану відпустку.

Враховуючи вищевикладене, суд не знаходить підстав для задоволення позову ОСОБА_4 до публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» про стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу та компенсації за невикористану відпустку.

Керуючись ст..ст. 94, 95,111, 116,117 КЗпП України, Законом України «Про відпустки», Законом України «Про оплату праці», ст..ст. 4, 12, 81, 258, 354 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 до публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» про стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Хмельницького апеляційного суду через суд першої інстанції шляхом подачі в 30 денний строк з дня складання повного судового рішення апеляційної скарги .

Повний текст рішення складено 10.07.2018 року.

Позивач: ОСОБА_4, проживає в м. Хмельницькому

вул. С.Бандери, 40/1А кВ.98;

Відповідач: публічне акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк», , юридична адреса: вул.. грушевського, 1-Д, м. Київ, 01001, адреса для листування: вул.. Набережна Перемоги, 50 м. Дніпро.

Суддя: О. В. Мазурок