АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 182/7028/16-ц 22-ц/774/1105/К/18А
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 липня 2018 року м.Кривий Ріг

Справа № 182/7028/16-ц

Апеляційний суд Дніпропетровської області у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого судді - Зубакової В.П.

суддів - Барильської А.П., Бондар Я.М.

секретар судового засідання - Чубіна А.В.

сторони:

позивач - ОСОБА_1,

відповідачі - Комунальний заклад «Нікопольська міська стоматологічна поліклініка» Дніпропетровської обласної ради», Головний лікар Комунального закладу «Нікопольська міська стоматологічна поліклініка» Дніпропетровської обласної ради» Гавриленко Вадим Валентинович,

розглянув у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу відповідача Комунального закладу «Нікопольська міська стоматологічна поліклініка» Дніпропетровської обласної ради на рішення Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 14 лютого 2018 року, яке ухвалено суддею Кобеляцькою-Шаховал І.О. у місті Нікополі Дніпропетровської області о 14 годині 11 хвилин (відомостей щодо дати складення повного судового рішення матеріали справи не містять), -

В С Т А Н О В И В:

У грудні 2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Комунального закладу «Нікопольська міська стоматологічна поліклініка» Дніпропетровської обласної ради» (надалі - КЗ «Нікопольська міська стоматологічна поліклініка» ДОР») та головного лікаря КЗ «Нікопольська міська стоматологічна поліклініка» ДОР» Гавриленка В.В. про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу і моральної шкоди.

Позов мотивовано тим, що з 01 квітня 1992 року позивач ОСОБА_1 працювала у КЗ «Нікопольська міська стоматологічна поліклініка» ДОР» на посаді медичної сестрою, а з 1 січня 2004 року переведена рентгенлаборантом.

02 грудня 2016 року позивач отримала наказ № 207 від 02.12.2016 року «Про роботу рентгенологічного кабінету», яким їй були оголошені дві догани, та в зв'язку з закриттям рентгенологічного кабінету запропонована посада на 0.75 ставки сестри медичної зі стоматології лікувально-профілактичного відділення терміном на 1 місяць, з чим вона не погодилась.

06 грудня 2016 року позивач отримала лист з пропозицією працевлаштування на посаду рентгенлаборанта рентгендіагностичного відділення КЗ НМЛ №1 ДОР, але від пропозиції переводу на інше підприємство відмовилась.

Одночасно, 06 грудня 2016 року, позивач отримала наказ № 40-к від 06.12.2016 року «Про звільнення» у зв'язку з відмовою від продовження роботи внаслідок зміни істотних умов праці (п.6 ст.36 КЗпП України).

Уточнивши позовні вимоги, позивач просила суд стягнути з КЗ «Нікопольська міська стоматологічна поліклініка» ДОР»на її користь заробітну плату за час вимушеного прогулу з 06.12.2016 року по дату винесення судового рішення. Допустити негайне виконання рішення суду в частині поновлення її на роботі і стягнення заробітної плати за один місяць. Визнати наказ № 207 від 02.12.2016 року «Про роботу рентгенологічного кабінету» неправомірним та скасувати його. Стягнути з Головного лікаря КЗ «Нікопольська міська стоматологічна поліклініка» ДОР»Гавриленка В.В. на її користь моральну шкоду в сумі 10000 грн.

Рішенням Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 14 лютого 2018 року, описки у якому усунуто ухвалою цього ж суду від 14 лютого 2018 року, позовні вимоги задоволено частково.

Скасовано наказ № 40 - к від 06.12.2016 року «Про звільнення ОСОБА_1».

Поновлено ОСОБА_1 на попередньому місці роботи - на посаді рентгенлаборанта КЗ «Нікопольська міська стоматологічна поліклініка» ДОР»з 06.12.2016 року.

Стягнуто з КЗ «Нікопольська міська стоматологічна поліклініка» ДОР» на користь ОСОБА_1 заробітну плату за час вимушеного прогулу в сумі 32 767 грн. 88 коп.

Стягнуто з КЗ «Нікопольська міська стоматологічна поліклініка» ДОР» на користь ОСОБА_1 моральну шкоду в розмірі 2 000 грн. 00 коп.

Стягнуто з КЗ «Нікопольська міська стоматологічна поліклініка» ДОР» судовий збір на користь держави в сумі 1 378,00 грн.

На підставі ст.214 ЦПК України рішення в частині поновлення на роботі та стягнення заробітної плати за 1 місяць в сумі 2 281 грн. 74 коп. допущено до негайного виконання.

В апеляційній скарзі відповідач КЗ «Нікопольська міська стоматологічна поліклініка» ДОР» просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права. Зокрема, зазначає, що суд вийшов за межі позовних вимог, скасувавши наказ №40-к від 06.12.2016 року та стягнувши моральну шкоду з КЗ «Нікопольська міська стоматологічна поліклініка» ДОР», хоч такі позовні вимоги й не було заявлено. При цьому, відповідач вважає, що позовні вимоги ОСОБА_1 про стягнення моральної шкоди є недоведеними та необґрунтованими.

Також, зазначає, що суд першої інстанції, правильно пославшись на правові підстави звільнення позивача, не врахував того, що у разі проведення звільнення працівника без попередньої згоди з профспілкою, суд зупиняє провадження по справі та запитує згоду виборного органу первинної профспілкової організації, чого в даному випадку зроблено не було.

Крім того, відповідач вважає, що судом невірно розраховано розмір середнього заробітку за час вимушеного прогулу, який підлягає стягненню на користь позивач, та розмір судового збору, який судом визначено без посилання на правові норми та з незрозумілих підстав.

Відзив на апеляційну скаргу не подано.

Указом Президента України «Про ліквідацію апеляційних судів та утворення апеляційних судів в апеляційних округах» №452 від 29 грудня 2017 року ліквідовано Апеляційний суд Дніпропетровської області та утворено Дніпровський Апеляційний суд в апеляційному окрузі, що включає Дніпропетровську область, з місцезнаходженням у містах Дніпрі та Кривому Розі.

Згідно пункту 3 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 № 1402-VIII, апеляційні суди, утворені до набрання чинності цим Законом, продовжують здійснювати свої повноваження до утворення апеляційних судів у відповідних апеляційних округах. У разі ліквідації суду, що здійснює правосуддя на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці (відповідних адміністративно-територіальних одиниць), та утворення нового суду, який забезпечує здійснення правосуддя на цій території, суд, що ліквідується, припиняє здійснення правосуддя з дня опублікування в газеті «Голос України» повідомлення голови новоутвореного суду про початок роботи новоутвореного суду (п. 6 ст. 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

Відповідно до пункту 8 Розділу ХІІІ Цивільного процесуального кодексу України до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

Таким чином, Апеляційний суд Дніпропетровської області продовжує здійснювати свої повноваження до початку роботи Дніпровського Апеляційного суду в апеляційному окрузі, що включає Дніпропетровську область, з місцезнаходженням у містах Дніпрі та Кривому Розі.

Заслухавши суддю-доповідача, представника відповідача КЗ «Нікопольська міська стоматологічна поліклініка» ДОР» - Сігала В.Л. та відповідача в.о. Головного лікаря КЗ «Нікопольська міська стоматологічна поліклініка» ДОР» Гавриленка В.В., які, кожен окремо, підтримали доводи апеляційної скарги та наполягали на її задоволенні, позивача ОСОБА_1 та її представника ОСОБА_6, які, кожна окремо, заперечували проти доводів апеляційної скарги та просили залишити її без задоволення, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено та вбачається з матеріалів справи, що наказом № 38 від 01.04.1992 року позивач ОСОБА_1 була прийнята на посаду медсестри на 0,5 ставки лікувального відділу та 0,5 ставки профілактичного відділу КУОЗ «Нікопольська міська стоматологічна поліклініка» (а.с.8).

02.02.1994 року переведена медсестрою у дитяче відділення (наказ № 16 п.8.3) (а.с.69).

20.01.2004 року переведена на посаду рентгенлаборанта тимчасово, відповідно до наказу № 3 від 21.01.2004 (а.с.8, 70).

17.02.2004 року позивачка переведена на посаду рентгенлаборанта постійно (наказ № 11 від 17.02.2004 року) (а.с.8, 71).

02.01.2012 року КУОЗ «Нікопольська міська стоматологічна поліклініка», на підставі Рішення Дніпропетровської обласної ради № 196-10/VI від 27.12.2011 року, перейменований в Комунальний заклад «Нікопольська міська стоматологічна поліклініка» Дніпропетровської обласної ради» (а.с.8, 74).

Наказом № 207 від 02.12.2016 року «Про роботу рентгенологічного кабінету» позивачу ОСОБА_1 були оголошені дві догани та, в зв'язку з закриттям рентгенологічного кабінету, запропонована посада на 0.75 ставки сестри медичної зі стоматології лікувально-профілактичного відділення терміном на 1 місяць. З даним наказом позивачка була ознайомлена 02.12.2016 року (а.с.10-11).

06.12.2016 року о 10 годині 07 хвилин позивачу вручено пропозицією працевлаштування на посаду рентгенлаборанта рентгендіагностичного відділення КЗ НМЛ №1 ДОР, від якої позивачка відмовилась (а.с.13).

В цей же день, 06.12.2016 року, позивачці вручено наказ № 40-к від 06.12.2016 року «Про звільнення» у зв'язку з відмовою від продовження роботи внаслідок зміни істотних умов праці (п.6 ст.36 КЗпП України) (а.с.12).

Задовольняючи позовні вимоги в частині скасування наказу № 40-к від 06.12.2016 року «Про звільнення» у зв'язку з відмовою від продовження роботи внаслідок зміни істотних умов праці (п.6 ст.36 КЗпП України) та поновлюючи ОСОБА_1 на посаді рентгенлаборанта рентгенологічного кабінету поліклініки, суд першої інстанції виходив з відсутності правових підстав для звільнення позивача за п.6 ст.36 КЗпП України.

Коллегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Статтею 43 Конституції України передбачено, що громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Відповідно до пункту 6 частини першої статті 36 КЗпП України підставою для припинення трудового договору є відмова працівника від переведення на роботу в іншу місцевість разом з підприємством, установою, організацією, а також відмова від продовження роботи у зв'язку із зміною істотних умов праці.

Частинами третьою та четвертою статті 32 КЗпП України передбачено, що у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці допускається зміна істотних умов праці при продовженні роботи за тією ж спеціальністю, кваліфікацією чи посадою. Про зміну істотних умов праці - систем та розмірів оплати праці, пільг, режиму роботи, встановлення або скасування неповного робочого часу, суміщення професій, зміну розрядів і найменування посад та інших - працівник повинен бути повідомлений не пізніше ніж за два місяці. Якщо колишні істотні умови праці не можуть бути збережено, а працівник не згоден на продовження роботи в нових умовах, то трудовий договір припиняється за пунктом 6 статті 36 цього Кодексу. Таким чином, зміна істотних умов праці може бути визнана законною тільки в тому випадку, якщо буде доведена наявність змін в організації виробництва і праці. Якщо такі зміни не вводяться, власник не має права змінити істотні умови праці.

Такий правовий висновок сформульовано Верховним Судом України в постанові від 23 березня 2016 року у справі № 6-2748цс15.

Зміною істотних умов праці при продовженні роботи за тією ж спеціальністю, кваліфікацією чи посадою, викликаною змінами в організації виробництва і праці, визнається раціоналізація робочих місць, введення нових форм організації праці, у тому числі перехід на бригадну форму організації праці, і впровадження передових методів.

Зміна істотних умов праці, передбачена частиною третьою статті 32 КЗпП України, за своїм змістом не тотожна звільненню у зв'язку із зміною організації виробництва і праці, скороченням чисельності або штату працівників на підставі пункту 1 частини першої статті 40 цього Кодексу, оскільки передбачає продовження роботи за тією ж спеціальністю, кваліфікацією чи посадою, але за новими умовами праці.

Як вбачається з матеріалів справи, наказом №207 від 02.12.2016 року «Про роботу рентгенологічного кабінету» припинено роботу рентгенологічного кабінету з 02.12.2016 року до усунення порушень з радіаційної безпеки (тобто на безстроковий термін) та вирішено питання про переведення ОСОБА_1, за її згодою, на 0,75 посади сестри медичної зі стоматології лікувально-профілактичного відділення терміном на 1 місяць (а.с. 10), а 06 грудня 2016 року позивачу було запропоновано працевлаштування на посаду рентгенлаборанта рентгендіагностичного відділення КЗ НМЛ №1 ДОР, без зазначення порядку переведення на таку посаду (а.с. 13).

Отже, з встановлених судом обставин слідує, що рішення про зміну істотних умов праці за посадою позивача в рентгенологічному кабінеті КЗ «Нікопольська міська стоматологічна поліклініка» ДОР» не приймалося, адже роботодавцем вирішено питання про припинення роботи рентгенкабінету на невизначений час, та позивач не попереджалася не пізніше ніж за два місяці про зміну істотних умов праці - систем та розмірів оплати праці, пільг, режиму роботи, встановлення або скасування неповного робочого часу, суміщення професій, зміну розрядів і найменування посад та інших.

З огляду на встановлені судом обставини справи, колегія суддів погоджується з його висновками щодо того, що на підприємстві відповідача мали місце не зміни істотних умов праці, а зміни в організації виробництва і праці, і такі зміни у трудових відносинах з працівником мають, відповідно, й різні правові наслідки та не можуть ототожнюватися.

Так, за пунктом 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» у справах, пов'язаних зі звільненням за пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП, суди повинні з'ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника за його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджався він за два місяці про наступне вивільнення.

При цьому, відповідно до частини другої статті 40 КЗпП України звільнення з підстав, передбачених пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу. Відмова працівника від переведення на іншу вакантну посаду при скороченні штату або чисельності працівників є підставою для його звільнення за пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України виключно в разі дотримання інших вимог процедури такого звільнення.

Втім, судом першої інстанцій не встановлено й дотримання процедур звільнення працівника за пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України.

Так, ст. 43 КЗпП України на власника або уповноважений ним орган при розірванні трудового договору з підстав, передбаченою п. 1 ст. 40 КЗпП України, покладено обов'язок дотримання процедури такого звільнення шляхом звернення з поданням про розірвання трудового договору до виборного органу (профспілкового представника), первинної профспілкової організації, членом якої є працівник та отримання попередньої згоди цього органу на звільнення.

На виконання вказаних вимог закону, адміністрація КЗ «Нікопольська міська стоматологічна поліклініка» ДОР» навіть зверталася до первинної профспілкової організації КЗ «Нікопольська міська стоматологічна поліклініка» ДОР», однак звільнення позивача належним чином погоджено не було, у зв'язку з чим колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про відсутність згоди профспілки на звільнення позивача та відхиляє доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції не зупинив провадження у справі та не витребував у профспілкової комітету згоди на звільнення позивача, з огляду на наступні обставини.

Як вбачається з листа Голови профспілкового комітету Первинної профспілкової організації КЗ «Нікопольська міська стоматологічна поліклініка» ДОР», надано суду відповідачем, КЗ «Нікопольська міська стоматологічна поліклініка» ДОР» зверталася до первинної профспілкової організації з поданням №120 від 02.12.2016 року за наданням письмового погодження на звільнення з роботи ОСОБА_1, яке було розглянуто на засіданні Профкому 05.12.2016 року та надано згоду на звільнення ОСОБА_1, але відповідь роботодавцю не була надана через відсутність часу на підготовку документів (а.с. 127), тобто на момент звільнення позивача обґрунтована згода первинної профспілкової організації на звільнення позивача надана не була.

Згідно ж Протоколу засідання профспілкового комітету первинної профспілкової організації КЗ «Нікопольська міська стоматологічна поліклініка» ДОР» подання №120 від 02.12.2016 року на звільнення рентгенлаборанта ОСОБА_1 було задоволено з дотримання місячного терміну на звільнення (а.с. 128-129), а ОСОБА_1 була звільнення з посади на четвертий день після прийняття роботодавцем рішення про припинення роботи рентгенкабінету та наступного дня після відмови від переведення на іншу роботу.

На підставі вищевикладеного, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції, дослідивши всі наявні у справі докази в їх сукупності, надав їм належну оцінку, виконав всі вимоги цивільного судочинства та дійшов вірного висновку, що звільнення позивача відбулося з порушенням норм трудового законодавства, а тому ОСОБА_1 необхідно поновити на роботі, з скасуванням наказу про звільнення, та стягнути на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу.

Так, відповідно до частини першої та другої статті 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

При ухваленні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

У випадках стягнення на користь працівника середнього заробітку за час вимушеного прогулу в зв'язку з незаконним звільненням або переведенням, відстороненням від роботи невиконанням рішення про поновлення на роботі, затримкою видачі трудової книжки або розрахунку він визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, встановленими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року №100 (зі змінами, внесеними постановою Кабінету Міністрів України від 16 травня 1995 року №348).

Згідно п. 5 цього Порядку нарахування виплат у випадку збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної заробітної плати, однак суд першої інстанції цього не врахував та, визначаючи розмір середнього заробітку за час вимушеного прогулу у сумі 32 767,88 грн., провір розрахунок середнього заробітку за час вимушеного прогулу в зв'язку з незаконним звільненням виходячи з розміру середньомісячної заробітної плати.

Згідно довідки КЗ «Нікопольська міська стоматологічна поліклініка» ДОР» середньоденна заробітна плата ОСОБА_1 становить 102,94 грн. (а.с. 131), та цей розмір не заперечується позивачем, у зв'язку з чим не підлягає доказуванню.

Вимушений прогул - це час, протягом якого працівник з вини власника або уповноваженого ним органу був позбавлений можливості працювати.

Позивача звільнено з роботи 06 грудня 2016 року, тобто з цього часу було порушено її трудові права і поновлені вони лише рішенням суду першої інстанції від 14 лютого 2018 року, тому саме цей період, тобто з дня звільнення до дня ухвалення судового рішення, і слід визнати вимушеним прогулом.

Таким чином, підлягає стягненню на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 06 грудня 2016 року по 14 лютого 2018 року в сумі 30 573,18 гривень, виходячи з розрахунку: 102,94 грн. х 297 робочих днів, і доводи апеляційної скарги в цій частині є законними та обгрунтованими.

Оскільки, судом було вірно встановлено порушення права позивача незаконним звільненням, колегія суддів не вбачає підстав для скасування чи зміни рішення суду в частині стягнення з відповідача на користь позивача моральної шкоди.

Так, відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист цивільних прав та інтересів у разі їх порушення.

Частиною 2 ст. 16 ЦК України визначено, що способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; відшкодування моральної шкоди, тощо.

Зокрема, ч. 1 ст. 23 ЦК України передбачає право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Порядок відшкодування моральної шкоди у сфері трудових відносин регулюється ст. 237-1 КЗпП України, яка передбачає відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Підставою для відшкодування моральної шкоди згідно із ст. 237-1 КЗпП України є факт порушення прав працівника у сфері трудових відносин, яке призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

У п. 13 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" (зі відповідними змінами) роз'яснено, що відповідно до ст. 237-1 КЗпП України (набрав чинності з 13 січня 2000 року) за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.

Таким чином, захист порушеного права у сфері трудових відносин забезпечується як відновленням становища, яке існувало до порушення цього права (наприклад, поновлення на роботі), так і механізмом компенсації моральної шкоди, як негативних наслідків (втрат) немайнового характеру, що виникли в результаті душевних страждань, яких особа зазнала у зв'язку з посяганням на її трудові права та інтереси.

Конкретний спосіб, на підставі якого здійснюється відшкодування моральної шкоди обирається потерпілою особою, з урахуванням характеру правопорушення, його наслідків та інших обставин (ст. ст. 4, 5, 11, 13 ЦПК України).

Тобто за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум тощо) відшкодування моральної шкоди на підставі ст. 237-1 КЗпП України здійснюється в обраний працівником спосіб, зокрема у вигляді одноразової грошової виплати.

Зазначений правовий висновок викладено у постанові Верховного суду України №6-23цс12 від 25.04.2012 року.

Як встановлено матеріалами справи та про це зазначено в мотивувальній частині оскаржуваного рішення суду, незаконним звільненням порушено права позивача, у зв'язку з чим, доводи апеляційної скарги щодо не надання позивачем належних та допустимих доказів на підтвердження спричинення їй моральної шкоди є безпідставними.

Доводи ж апеляційної скарги про те, що позивачем не було заявлено позовних вимог про стягнення моральної шкоди саме з КЗ «Нікопольська міська стоматологічна поліклініка» ДОР» колегією суддів не приймаються до уваги, оскільки позивачем ставилося питання про відшкодування моральної шкоди завданої незаконним звільненням та зазначення у якості співвідповідача Головного лікаря КЗ «Нікопольська міська стоматологічна поліклініка» ДОР», а не безпосередньо КЗ «Нікопольська міська стоматологічна поліклініка» ДОР», не є підставою для відмови в задоволені позовних вимог про відшкодування такої шкоди.

Не можна погодитись й з доводами апеляційної скарги про те, що суд вийшов за межі заявлених позовних вимог при скасуванні наказу № 40-к від 06.12.2016 року, оскільки незгода з цим наказом та його оспорення по суті є предметом позовних вимог ОСОБА_1 про поновлення на роботі.

Доводи ж відповідача про те, що судом не було розглянуто належним чином позовні вимоги ОСОБА_1 про скасування наказу №207 від 02.12.2016 року «Про роботу рентгенологічного кабінету» колегією суддів до уваги не приймаються, оскільки позивачем рішення суду в цій частині не оскаржується, відповідачем теж не ставиться питання про визнання цього наказу незаконним, а, згідно ч. 1 ст. 13, ч. 1 ст. 367 ЦПК України і зважаючи на роз'яснення, викладені в п. 15 постанови Пленуму Верховного Суду України № 12 від 24.10.2008 р., під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги та заявлених позовних вимог у суді першої інстанції.

Разом з тим, колегія суддів погоджується з доводами апеляційної скарги щодо невірного визначення судом першої інстанції розміру судового збору, який підлягає стягненню з відповідача на користь держави.

Згідно ст. 6 Закону України «Про судовий збір» від 08.07.2011 року №3674-VI, з наступними змінами, за подання позовної заяви, що має одночасно майновий і немайновий характер, судовий збір сплачується за ставками, встановленими для позовних заяв майнового та немайнового характеру. У разі коли в позовній заяві об'єднано дві і більше вимог немайнового характеру, судовий збір сплачується за кожну вимогу немайнового характеру. За подання зустрічних позовних заяв, а також заяв про вступ у справу третіх осіб із самостійними вимогами судовий збір сплачується на загальних підставах.

Відповідно до ч.1, п.п. 1 п.1 ч.2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» (в редакції на час подання позову) за подання до суду позовної заяви майнового характеру, яка подана фізичною особою, ставка судового збору становить один відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру мінімальної заробітної плати та не більше 5 розмірів мінімальної заробітної плати у місячному розмірі, встановленої законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду.

Відповідно до ч.1, п.п. 2 п.1 ч.2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» (в редакції на час подання позову) за подання до суду позовної заяви немайнового характеру, яка подана фізичною особою, ставка судового збору становить 0,4 розміру мінімальної заробітної плати у місячному розмірі, встановленої законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду.

Згідно статті 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2016 рік» мінімальна заробітна плата у місячному розмірі на 1 січня 2016 року становила 1 378,00 грн., тобто за подання позовної заяви немайнового характеру, яка подана фізичною особою, підлягав сплаті судовий збір у розмірі 551,20 грн., а граничний розмір судового збору, що підлягав сплаті при поданні позовної заяви майнового характеру становить 551,20 грн. (1 378,00 грн. х 0,4) та 6 890,00 грн. (1 218,00 грн. х 5).

Таким чином, за дві вимоги немайнового характеру (поновлення на роботі та стягнення моральної шкоди) до суду першої інстанції підлягав сплаті судовий збір у розмірі 1 102,40 грн. (551,20 грн. + 551,20 грн. = 1 102,40 грн.), а за вимоги майнового характеру про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу підлягав сплаті судовий збір у розмірі 551,20 грн., а всього 1 653,60 грн., а не 1 378,00 грн., як помилково вважав суд першої інстанції.

За таких обставин колегія суддів вважає, що рішення суду в частині визначеного судом розміру середнього заробітку за час вимушеного прогулу та судового зборупідлягає зміні на підставі п.4 ч.1 ст.376 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 367, 369, 374, п. 4 ч. 1 ст. 376, ст. ст. 381, 382 ЦПК України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу відповідача Комунального закладу «Нікопольська міська стоматологічна поліклініка» Дніпропетровської обласної ради - задовольнити частково.

Рішення Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 14 лютого 2018 року в частині визначеного судом розміру середнього заробітку за час вимушеного прогулу та судового збору - змінити.

Зменшити розмір середнього заробітку за час вимушеного прогулу, який стягнуто з Комунального закладу «Нікопольська міська стоматологічна поліклініка» Дніпропетровської обласної ради на користь ОСОБА_1, з 32 767,88 грн. до 30 573 (тридцяти тисяч п'ятсот сімдесяти трьох) гривень 18 (вісімнадцяти) копійок.

Збільшити розмір судового збору, який стягнуто з Комунального закладу «Нікопольська міська стоматологічна поліклініка» Дніпропетровської обласної ради на користь держави, з 1 378,00 грн. до 1 653 (однієї тисячі шістсот п'ятдесяти трьох) гривень 60 (шістдесяти) копійок.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 09 липня 2018 року.

Головуючий:

Судді: