Постанова

Іменем України

06 червня 2018 року

місто Київ

справа № 450/701/15-ц

провадження № 61-12292св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А.,

суддів: Карпенко С. О., Погрібного С. О. (суддя-доповідач), Ступак О. В., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_3,

відповідачі: ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_5 на рішення Пустомитівського районного суду Львівської області у складі судді Кукси Д. А. від 03 липня 2015 року та ухвалу Апеляційного суду Львівської області у складі колегії суддів: Шандри М. М., Струс Л. Б., Шумської Н. Л. від 23 листопада 2016 року,

ВСТАНОВИВ:

У березні 2015 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні власністю шляхом виселення із жилого приміщення, просила визнати відповідачів такими, які втратили право користування житловим будинком АДРЕСА_1, та виселити їх з цього будинку.

Позивач на обґрунтування заявлених вимог посилалася на те, що відповідно до свідоцтва про придбання нерухомого майна з прилюдних торгів від 05 листопада 2012 року № 1368, виданого приватним нотаріусом Пустомитівського районного нотаріального округу Львівської області Баллод Г. А., їй належить житловий будинок АДРЕСА_1. Попереднім власником цього житлового будинку був ОСОБА_4 на підставі свідоцтва про право власності від 08 грудня 1997 року, виданого Пустомитівською міською радою Львівської області. Незважаючи на те, що відповідачі втратили право власності на житловий будинок, вони продовжують проживати в ньому, на вимогу позивача звільнити займаний будинок не реагують.

Як на правові підстави позову ОСОБА_3 посилалася на статтю 8 Конституції України, статті 71, 72, 116, 150, 156 ЖК Української РСР (далі - ЖК УРСР), статті 316, 317, 321, 387, 405 ЦК України.

Рішенням Пустомитівського районного суду Львівської області від 03 липня 2015 року позов ОСОБА_3 задоволено, визнано ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 такими, які втратили право користування житловим будинком АДРЕСА_1; виселено усіх відповідачів із зазначеного будинку.

Рішення суду першої інстанції обґрунтовувалось тим, що відповідачі не є членами сім'ї позивача, проживають у будинку, АДРЕСА_1, що належить на праві власності ОСОБА_3, всупереч її волі як власника цього майна. ОСОБА_4 та члени його сім'ї не мають майнових прав на цей будинок. Право членів сім'ї власника будинку користуватися житлом існує лише за наявності у власника права приватної власності на це майно, а відтак, припинення права власності особи на будинок одночасно приводить до припинення прав членів сім'ї на користування цим майном. У результаті набуття права власності ОСОБА_3 на спірний будинок позивачі втратили право на користування ним, а тому, враховуючи відсутність згоди на це власника, проживають у ньому самоправно. Клопотання про зупинення провадження у справі до завершення розгляду іншої справи про визнання недійсними прилюдних торгів, на яких придбано спірний житловий будинок, суд визнав необґрунтованим, оскільки розгляд іншої справи не створює перешкод у з'ясуванні обставин у цій справі.

Під час ухвалення оскаржуваного рішення суд першої інстанції застосував до спірних правовідносин статті 316, 317, 321, 383, 387 ЦК України.

Ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 23 листопада 2016 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Суд апеляційної інстанції погодився з висновками суду першої інстанції, додатково застосувавши до спірних правовідносин статті 383, 391, 405 ЦК України та статтю 156 ЖК Української РСР (далі - ЖК УРСР). Апеляційний суд зазначив, що у зв'язку з набуттям позивачем права власності на житловий будинок та відсутністю договірних відносин з відповідачами стосовно користування спірним майном, у відповідачів відсутні правові підстави користування житловим будинком, власником якого є позивач. Доводи ОСОБА_6, що рішенням суду порушено права неповнолітнього ОСОБА_9, відхилені апеляційним судом, оскільки не надано доказів реєстрації місця проживання дитини у спірному будинку.

У касаційній скарзі, поданій у грудні 2016 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_5 просила скасувати рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 03 липня 2015 року та ухвалу Апеляційного суду Львівської області від 23 листопада 2016 року, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга обґрунтовувалась тим, що за правилами частини другої статті 109 ЖК УРСР громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду. Не застосувавши до спірних правовідносин наведену норму права, на переконання заявника, суди першої та апеляційної інстанцій відступили від правового висновку Верховного Суду України, сформульованого у постанові від 06 липня 2016 року у справі № 6-3173цс15, не зазначивши таких мотивів.

Іншим доводом касаційної скарги є те, що судами розглядається спір про визнання недійсними прилюдних торгів, на яких ОСОБА_3 придбала спірний будинок, а тому розгляд цієї справи необхідно зупинити до завершення розгляду цивільної справи № 450/4083/13-ц.

Відзив на касаційну скаргу не надходив.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 14 грудня 2016 року відкрито касаційне провадження у справі, ухвалою від 21 червня 2017 року справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні власністю шляхом виселення із жилого приміщення призначено до судового розгляду.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України (в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII, що набрав чинності 15 грудня 2017 року, далі - ЦПК України) судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Справу разом із матеріалами касаційного провадження передано до Верховного Суду 05 березня 2018 року.

Верховний Суд перевірив правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, за наслідками чого зробив висновки, що касаційна скарга підлягає задоволенню.

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

З метою визначення меж розгляду справи Верховним Судом підлягають до застосування правила статті 400 ЦПК України, відповідно до яких під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Критерії оцінки правомірності оскаржуваних судових рішень визначені в статті 213 ЦПК України (в редакції Закону України від 18 березня 2004 року № 1618-IV, далі - ЦПК України 2004 року), відповідно до яких рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим; законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом; обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що ОСОБА_3 на праві власності належить житловий будинок АДРЕСА_1. У власність зазначений будинок позивач набула за результатами проведення 29 жовтня 2012 року прилюдних торгів згідно із свідоцтвом про придбання нерухомого майна з прилюдних торгів від 05 листопада 2012 року № 1368, виданим приватним нотаріусом Пустомитівського районного нотаріального округу Львівської області Баллод Г. А.

Відповідно до довідки від 26 травня 2015 року № 1443, виданої Виконавчим комітетом Пустомитівської міської ради Пустомитівського району Львівської області, у житловому будинку № 4 на вул. Куліша у м. Пустомити зареєстровані та проживають: ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_7 та ОСОБА_6 Відповідачі не є членами сім'ї позивача, проживають у спірному будинку без згоди нового власника.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, керуючись статтями 316, 317, 383, 387 ЦК України, визначив, що відповідачі самоуправно займають спірний будинок, чинять перешкоди у користуванні ним, а тому, з метою захисту прав та інтересів власника майна, підлягають виселенню без надання їм іншого житла.

Оцінюючи відповідність застосованих судом способів захисту правовій природі цивільних відносин, що виникли між учасниками спору, Верховний Суд у своїх висновках виходив з такого. Спосіб захисту, передбачений у статті 387 ЦК України, надає право власнику житла вимагати повернення належного йому приміщення у разі, якщо воно після перебування у його правомірному володінні надалі вибуло з нього поза його волею в результаті протиправних дій відповідачів. Застосовуючи наведену норму права, суд першої інстанції не дослідив й не дав відповідної оцінки тому, на яких підставах ОСОБА_4 набув право власності на спірний будинок та вселився до нього разом з членами своєї сім'ї, у зв'язку з чим відбулось відчуження спірного майна, а також не з'ясував наявності у діях відповідачів протиправності щодо перебування будинку у їх володінні, а також самоправного характеру зайняття спірного житла.

Виходячи із загальних засад цивільного та житлового законодавства, такими, які самоуправно зайняли жиле приміщення, вважаються особи, які вселилися в нього самовільно без будь-яких правових підстав або незважаючи на заборону вселення. Виселення цих осіб пов'язано з відсутністю у них будь-яких підстав для зайняття житла. Наведені обставини для виселення відповідачів без надання їм іншого жилого приміщення судами не досліджувались, не встановлювалися.

Щодо оцінки належності застосування вимоги про визнання відповідачів такими, які втратили право користування спірним житлом.

Верховний Суд врахував, що позивач заявила вимогу саме про визнання відповідачів такими, які втратили право користування зазначеним жилим приміщенням. Задовольняючи таку позовну вимогу, суд апеляційної інстанцій застосував до спірних правовідносин правила частини другої статті 405 ЦК України, відповідно до якої член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Суд апеляційної інстанції, застосовуючи наведену норму права, не визначив характер спірних правовідносин та не дав належної оцінки тому, чи були відсутні відповідачі понад один рік у цьому житлі, чи є вони членами сім'ї власника майна, як того вимагають правила статті 405 ЦК України.

Суди зобов'язані враховувати, що за правовою природою спосіб захисту цивільних прав та інтересів, викладений у статті 405 ЦК України, підлягає застосуванню судом у тому разі, коли член сім'ї власника житла, який попередньо проживав у цьому житловому приміщенні та у зв'язку з цим набув право користування ним, певний тривалий період часу не проживає у ньому без поважних причин. Відповідно, положення статті 405 ЦК України не підлягають до застосування у разі, коли члени сім'ї власника житла (у тому числі колишнього власника) продовжують проживати в ньому на час звернення з позовом до суду. Така ж за змістом правова конструкція захисту цивільних прав та інтересів реалізована законодавцем й у статтях 71, 72 ЖК УРСР.

При цьому, суд першої інстанції у своїх висновках не надавав оцінку доводам позивача щодо застосування до спірних правовідносин правил статті 405 ЦК України, апеляційний суд самостійно дав правову оцінку таким доводам у своєму рішенні, таким чином фактично змінивши рішення суду першої інстанції в частині підстав задоволення позову, що не повною мірою відповідає резолютивній частині постановленого апеляційним судом рішення.

Додатково Верховний Суд врахував, що суд першої інстанції не уточнив під час розгляду справи, якими саме є правові підстави позову, визначені ОСОБА_3, оскільки очевидним є те, що окремі з правових підстав позовних вимог є взаємовиключними, оскільки не можуть бути застосовані судом одночасно.

Так, під час оцінки правових підстав позову та характеру спірних правовідносин суд першої інстанції мав врахувати, що житлові правовідносини - це відносини, у тому числі, пов'язані з безпосереднім користуванням житлом членами сім'ї управомоченої особи, припиненням права власності на житло і/або права користування (позбавлення) житлом. При цьому житлові правовідносини можуть носити як речово-правовий, так й зобов'язальний характер. Продаж майна на прилюдних торгах є різновидом договору купівлі-продажу, а тому між сторонами виникли договірні відносини, що відповідним чином впливало на визначення належного до застосуванню способу захисту, що є похідним від вимоги про примусове виконання обов'язку в натурі.

Такий підхід відповідає правовому висновку, викладеному у постанові Верховного Суду України від 13 лютого 2013 року у справі № 6-174цс12. Згідно з цим правовим висновком, виходячи з аналізу правової природи процедури реалізації майна на прилюдних торгах, яка полягає в продажу майна, тобто в забезпеченні переходу права власності на майно боржника, на яке звернено стягнення, до покупця - учасника прилюдних торгів, та ураховуючи особливості, передбачені законодавством щодо проведення прилюдних торгів, складання за результатами їх проведення акта про проведення прилюдних торгів є оформленням договірних відносин купівлі-продажу майна на прилюдних торгах, а відтак є правочином.

Таким чином, існування між сторонами відносних за своєю природою правовідносин вочевидь впливатиме на визначення та обрання такого способу захисту порушеного або невизнаного цивільного права та інтересу, що відповідатиме суті цих цивільних відносин.

Наведені порушення, допущені судами під час розгляду справи, виключають можливість залишення Верховним Судом без змін оскаржуваних рішень, ухвалених у справі.

Під час нового розгляду справи суди першої та апеляційної інстанцій зобов'язані в силу статті 417 ЦПК України виконати усі вказівки, що містяться в цій постанові та є обов'язковими для них.

Зокрема, під час нового розгляду справи суди зобов'язані дати власну оцінку та з'ясувати, чи у разі припинення права власності на житло з підстав продажу його на прилюдних торгах на такого колишнього власника житла поширюються правові гарантії, викладені у статті 109 ЖК УРСР. Відповідно до частини другої наведеної статті громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

У частині другій статті 109 ЖК Української РСР встановлюється загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою.

Аналіз наведеної норми права дає підстави для висновку, що для виселення в судовому порядку судам необхідно з'ясувати, чи належить спірне майно до іпотечного, чи було воно придбано за рахунок кредитних коштів, оскільки у частині другій статті 109 ЖК УРСР встановлено загальне правило, за яким виселення мешканців будинку можливе за умови надання їм іншого житла, про яке зазначається в рішенні суду. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на предмет іпотеки, якщо іпотечне майно було придбане за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення.

Такі правові висновки сформульовані Верховним Судом України у постанові від 06 липня 2016 року у справі № 6-3173цс15 та від 21 грудня 2016 року у справі № 6-1731цс16. Під час розгляду цієї справи Верховний Суд не встановив достатніх правових підстав відступити від такого висновку, а тому визнає його обов'язковим для застосування до спірних правовідносин.

Зважаючи на наведене, суди мали з'ясувати характер спірних правовідносин, визначити їх природу, встановити фактичні обставини справи, а також, дослідивши всі зібрані у справі докази, вирішити питання про належність та допустимість обраних позивачем способів захисту, давши оцінку доводам сторін на обґрунтування правової позиції щодо предмету спору.

В оцінці доводів заявника про наявність істотних порушень норм процесуального права Верховний Суд виходить з такого.

Так, стосовно доводу заявника про необхідність зупинення провадження у справі до завершення розгляду цивільної справи №450/4083/13-ц за позовом про визнання недійсними прилюдних торгів, Верховний Суд врахував, що судами першої та апеляційної інстанцій під час вирішення цього клопотання не надано об'єктивну оцінку всім доводам такої заяви у їх сукупності, що мало своїм наслідком передчасний висновок про відсутність підстав для зупинення провадження у справі до завершення розгляду згаданої справи.

Верховний Суд у визначенні справедливого рішення у цій справі керується положеннями статті 2 ЦПК України, за змістом якої завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ. Суди першої та апеляційної інстанцій під час розгляду справи повною мірою не виконали завдання цивільного судочинства, метою якого є захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб.

Враховуючи наведене, встановивши порушення судами першої та апеляційної інстанцій норм процесуального права, зокрема, недослідження зібраних доказів у справі, та як наслідок невстановлення природи та характеру спірних правовідносин, що позбавило можливості встановити, які норми матеріального права підлягають застосуванню до спірних правовідносин, Верховний Суд задовольняє касаційну скаргу, скасовуючи оскаржувані судові рішення із направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Наведені недоліки оскаржуваних рішень судів першої та апеляційної інстанцій не мають формального характеру, а є істотними та принциповими, оскільки кожна сторона має бути обізнана, в силу яких правових підстав вона набула або, відповідно, втратила право на житло, у тому числі на володіння, користування та розпорядження таким житлом.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій повністю або частково і передати справу повністю або частково на новий розгляд.

Відповідно до пункту 1 частини третьої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази.

Згідно з частинами четвертою та п'ятою статті 411 ЦПК України справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції. Висновки суду касаційної інстанції, в зв'язку з якими скасовано судові рішення, є обов'язковими для суду першої чи апеляційної інстанції під час нового розгляду справи.

За правилами статті 436 ЦПК України суд касаційної інстанції за заявою учасника справи або за своєю ініціативою може зупинити виконання оскарженого рішення суду або зупинити його дію (якщо рішення не передбачає примусового виконання) до закінчення його перегляду в касаційному порядку. Про зупинення виконання або зупинення дії судового рішення постановляється ухвала. Суд касаційної інстанції у постанові за результатами перегляду оскаржуваного судового рішення вирішує питання про поновлення його виконання (дії).

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ України від 14 грудня 2016 року зупинене виконання рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 03 липня 2015 року та ухвалу Апеляційного суду Львівської області від 23 листопада 2016 року до закінчення касаційного провадження у справі.

Відповідно до частини другої статті 419 ЦПК України з моменту прийняття постанови судом касаційної інстанції скасовані або визнані нечинними рішення, постанови та ухвали суду першої або апеляційної інстанції втрачають законну силу та подальшому виконанню не підлягають.

Зважаючи, що Верховний Суд зробив висновок про скасування рішення суду апеляційної інстанції, то подальшому виконанню воно не підлягає.

Згідно із підпунктом «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України резолютивна частина постанови суду касаційної інстанції складається, крім іншого, з висновку суду щодо розподілу судових витрат, понесених у зв'язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Відповідно до частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Згідно з частиною шостою статті 141 ЦПК України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до підпункту 2 пункту 1 частини другої статті 4 Закону України «Про судовий збір» (в редакції Закону України від 28 грудня 2014 року № 77-VIII) ставка судового збору за подання позову немайнового характеру становить 0, 2 розміру мінімальної заробітної плати, яка відповідно до статті 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2015 рік» складає 1 218, 00 грн.

Згідно з підпунктом 7 пункту 1 частини другої статті 4 Закону України «Про судовий збір» (в редакції Закону України від 07 вересня 2016 року № 491-VIII) ставка судового збору за подання касаційної скарги складала 120 відсотків ставки, що підлягала сплаті при поданні позовної заяви.

Враховуючи, що ОСОБА_5 є інвалідом ІІ групи, а тому звільнена від сплати судового збору, за подання касаційної скарги судовий збір підлягає стягненню з ОСОБА_3 в дохід держави в розмірі 292, 32 грн.

Керуючись статтями 400, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_5 задовольнити.

Рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 03 липня 2015 року та ухвалу Апеляційного суду Львівської області від 23 листопада 2016 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Стягнути з ОСОБА_3 в дохід держави судовий збір за подання касаційної скарги в розмірі 292, 32 грн.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийВ. А. Стрільчук
СуддіС. О. Карпенко
С. О. Погрібний
О. В. Ступак
Г. І. Усик