РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20.06.2018 м. Рівне

Рівненський міський суд Рівненської області в особі судді Куцоконя Ю.П.,

з участю: секретаря судового засідання Ющук О.С.,

позивача ОСОБА_1,

представника позивача адвоката ОСОБА_2,

відповідача ОСОБА_3,

представника відповідача ОСОБА_4,

pозглянувши у вiдкpитому судовому засiданнi в мiстi Рiвне

справу № 569/17986/17 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням та визначення порядку користування будинком, -

В С Т А Н О В И В :

Позивач ОСОБА_1 та представник позивача адвокат ОСОБА_2 в судовому засіданні позов підтримали та просять суд зобовязати ОСОБА_3 усунути та не чинити перешкоди у користуванні ОСОБА_1 та дочкам ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_1 і ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_2 будинком, що знаходиться за адресою місто Рівне, вулиця Погоринська,74. Також просять суд встановити порядок користування житловим будинком по вулиці Погоринській,74 в місті Рівне, виділивши у користування: ОСОБА_1 та дочкам ОСОБА_5 і ОСОБА_6 коридор «1-3» площею 9,2 кв.м., жилу кімнату «1-4» площею 7,2 кв.м., жилу кімнату «1-6» площею 13,2 кв.м., а у приміщенні літньої кухні - кухню «1» площею 11,3 кв.м., ванну «2» площею 5,2 кв.м.; ОСОБА_3 жилу кімнату «1-5» площею 15,8 кв.м., а у приміщенні літньої кухні підсобку «3» площею 6,7 кв.м., підсобку «4» площею 8,1 кв.м., решту приміщень тамбур «1-1» площею 2,7 кв.м., тамбур «1-2» площею 1,7 кв.м., коридор «1-8» площею 2,4 кв.м., кладову «1-7» площею 2,0 кв.м., підвал залишити в загальному користуванні.

В обґрунтування позовних вимог посилаються на те, що сторони з 04 жовтня 1996 року перебували у шлюбі, від якого мають двох дітей дочок ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_1 і ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_2. Рішенням Рівненського міського суду від 08 листопада 2013 року шлюб між сторонами було розірвано, дітей залишено на проживання з матірю.

З моменту розірвання шлюбу і до теперішнього часу позивач та відповідач проживають окремо і не спілкуються. Позивач з неповнолітньою дочкою ОСОБА_5 проживають у ІНФОРМАЦІЯ_3, де і зареєстровані у встановленому порядку. Відповідач проживає окремо з іншою сімєю. З того часу, як вони проживають окремо, ОСОБА_3 будь-яким чином намагається виселити її з дочкою із вказаного житла для подальшої його реалізації (продажу), для чого вчиняє різні, у тому числі і протиправні, дії. Так, відповідач постійно влаштовує сварки з погрозами на адресу позивача та дітей, погрожує нанести тілесні ушкодження у тому разі, якщо вони не покинуть приміщення будинку. Неодноразово позивач з дітьми були силою викинуті на вулицю ОСОБА_3, після чого останній змінював вхідні замки до житлового будинку та приміщення літньої кухні, внаслідок чого позивач з дочкою не могли потрапити до будинку. Неодноразово без будь-якого попередження, ОСОБА_3 посеред ночі навмисно вривався до кімнати, де спить позивач з дочкою, вмикав світло та вчиняв сварки. Проникаючи у кімнату, де вони проживають, неодноразово вивертав їх особисті речі та викидав їх на вулицю, викидав та псував продукти харчування з холодильника. Крім того, відповідач розібрав та вивіз частину бетонного паркану, в результаті чого двір став відкритим, що створює небезпечні умови для проживання. З приводу такої поведінки відповідача позивач неодноразово зверталася до правоохоронних органів з відповідними заявами.

Відповідач ОСОБА_3 та його представник ОСОБА_4 в судовому засіданні позов визнали частково.

Не заперечують право позивача та дочки сторін проживати у житловому будинку, однак вважають, що відповідач, як власник будинку, має право сам визначити порядок користування приміщеннями будинку. У звязку з цим, відповідач вважає необхідним жилу кімнату «1-5» площею 15,8 кв.м., жилу кімнату «1-6» площею 13,2 кв.м., коридор «1-7» площею 2,0 кв.м. визначити для проживання відповідача та його дружини ОСОБА_7, яка також зареєстрована у будинку з 20 березня 2017 року. Для проживання позивача та дочки визначити коридор «1-3» площею 9,2 кв.м., жилу кімнату «1-4» площею 7,2 кв.м. Решту приміщень, а також літню кухню, сарай та підвал залишити у спільному користуванні.

Заперечили щодо здійснення відповідачем протиправних дій щодо виселення позивача та неповнолітньої дочки з будинку, вказавши на те, що доказів на підтвердження таких фактів позивачем суду не надано.

Заслухавши пояснення сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, показання свідка ОСОБА_6, дослідивши письмові докази по справі, суд прийшов до висновку, що позов підлягає задоволенню частково.

Судом встановлено, що сторони з 04 жовтня 1996 року перебували у шлюбі, від якого мають двох дітей дочок ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_1 і ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_2. Рішенням Рівненського міського суду від 08 листопада 2013 року шлюб між сторонами було розірвано, дітей залишено на проживання з матірю.

Судом також встановлено, що відповідач ОСОБА_3 на підставі договору дарування від 10 червня 2004 року, посвідченого приватним нотаріусом по Рівненському міському нотаріальному округу ОСОБА_8 та зареєстрованого в реєстрі за № 2911, є власником житлового будинку № 74 з надвірними будівлями, що знаходяться в місті Рівне по вулиці Погоринській.

Відповідно до вимог частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто; 4) житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду»; 5) земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України.

Враховуючи положення пункту 2 частини першої статті 57 СК України та підстави набуття відповідачем права власності на нерухоме майно (договір дарування), суд визнає, що вказаний житловий будинок з надвірними будівлями є особистою приватною власністю ОСОБА_3

Як слідує з довідки про склад сімї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб від 09 лютого 2018 року № 69564, за адресою місто Рівне, вулиця Погоринська,74 зареєстровані позивач ОСОБА_1, відповідач ОСОБА_3, їх дочка ОСОБА_9 ІНФОРМАЦІЯ_1 та дружина відповідача ОСОБА_7 Факт проживання у будинку позивача та дочки ОСОБА_5 відповідачем визнається.

Як слідує з досліджених по справі письмових доказів, а саме, зі звернень позивача до правоохоронних органів, повідомлень про результати їх перевірки та вжиті заходи реагування, позивач з проводу чинення їй відповідачем перешкод у користуванні житловим будинком неодноразово зверталася до Рівненського відділу поліції ГУНП в Рівненській області, у тому числі і з приводу порушення недоторканості житла.

Ухвалою Рівненського міського суду від 13 лютого 2018 року у справі №569/1194/18 зобовязано уповноважену особу Рівненського ВП ГУНП в Рівненській області внести відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань за заявою ОСОБА_1 від 09 листопада 2017 року про вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ст.ст.129,162 КК України та повідомити її письмово, у встановленому законом порядку і строки, про початок кримінального провадження.

Допитана у судовому засіданні свідок ОСОБА_6, повнолітня дочка сторін, підтвердила ті обставини, що відповідач чинить перешкоди її матері та сестрі у користуванні житловим будинком, зазначивши про випадки, коли відповідач виганяв їх з будинку, замінював замки.

Таким чином, оцінюючи досліджені по справі докази у їх сукупності, суд прийшов до висновку про встановлення факту чинення відповідачем певних перешкод позивачу та їх неповнолітній дочці ОСОБА_5 у користуванні житловим будинком, що знаходиться за адресою місто Рівне, вулиця Погоринська,74 та належить відповідачу на праві особистої власності.

Частинами четвертою та пятою статті 9 ЖК України вставновлено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій.

Як встановлено частиною першою статті 156 ЖК України, члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Відповідно до вимог частини четвертої статті 156 ЖК України, до членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім'ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу.

Частиною першою статті 405 ЦК України встановлено, що члени сімї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону, а враховуючи положення частини четвертої статті 156 ЖК України, таке право мають і особи, які припинили сімейні відносини з власником будинку.

Суд звертає увагу на ту обставину, що і сам відповідач у судовому засіданні не заперечив право позивача та своїх дітей на проживання у належному йому будинку.

Оскільки судом встановлено, що відповідач ОСОБА_3 чинить певні перешкоди позивачу ОСОБА_1 та дочці ОСОБА_5 у користуванні будинком, з метою захисту їх прав суд вважає необхідним зобовязати ОСОБА_3 усунути та не чинити їм перешкоди у користуванні житловим будинком з надвірними будівлями, що знаходиться за адресою місто Рівне, вулиця Погоринська,74.

Що стосується позовних вимог ОСОБА_1 про визначення порядку користування будинком, то такі вимоги суд визнає безпідставними і позов у цій частині задоволенню не підлягає.

Суд звертає увагу на те, що частиною першою статті 405 ЦК України однозначно встановлено, що житлове приміщення, яке мають право займати члени сімї власника житла, визначається його власником.

Враховуючи вказані вимоги чинного цивільного законодавства, суд прийшов до висновку про відсутність законних підстав для втручання у права та повноваження власника житла, а саме, для визначення порядку користування належним йому будинком.

Разом з тим, як слідує з акту обстеження матеріально-побутових умов проживання за адресою ІНФОРМАЦІЯ_4, проведеного комісією у складі працівників служби у справах дітей виконавчого комітету Рівненської міської ради, у будинку не створені сприятливі умови для безпечного проживання, повноцінного вихованні, навчання та розвитку дитини, а саме дочки сторін ОСОБА_9 ІНФОРМАЦІЯ_5, через малу загальну (житлову) площу, яку займають позивач з дочкою (коридор «1-3» площею 9,2 кв.м. та жилу кімнату «1-4» площею 7,2 кв.м.). Як слідує із заперечень, викладених відповідачем у відзиві на позовну заяву, саме ці приміщення відповідач вважає необхідним визначити для проживання позивача та його дочки, що, на переконання суду, суперечить інтересам дитини.

Згідно з принципами Декларації прав дитини від 20 листопада 1959 року (Резолюція 1386 (XIV) Генеральної Асамблеї ООН від 20 листопада 1959 року) дитині законом або іншими засобами повинен бути забезпечений спеціальний захист і надані можливості та сприятливі умови, які дозволили б їй розвиватися фізично, розумово, морально, духовно і в соціальному відношенні здоровим і нормальним шляхом і в умовах свободи та гідності. При виданні з цією метою законів головним міркуванням має бути найкраще забезпечення інтересів дитини. (Принцип 2).

Дитині має належати право на належне харчування, житло, розваги і медичне обслуговування. (Принцип 4)

Дитина для повного і гармонійного розвитку її особи потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, зростати під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому разі, в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості. (Принцин 6).

Відповідно до статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року (в редакції зі змінами, схваленими резолюцією 50/155 Генеральної Асамблеї ООН від 21 грудня 1995 року), яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789-ХІІ від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Держави-учасниці зобов'язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів.

Згідно статті 27 Конвенції про права дитини держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. При цьому, батько (-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Враховуючи викладене, суд, з метою забезпечення прав неповнолітньої дитини, вважає необхідним зобовязати ОСОБА_3, як батька дитини та власника житла, забезпечити створення сприятливих умов для безпечного проживання, повноцінного виховання, навчання та розвитку своєї неповнолітньої дочки ОСОБА_9 ІНФОРМАЦІЯ_1.

При вирішенні спору суд звертає увагу на ту обставину, що дочка сторін ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_2, в інтересах якої ОСОБА_1 також звернулася до суду з даним позовом про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням та визначення порядку користування будинком, є повнолітньою особою, має повну цивільну дієздатність і вправі самостійно вирішувати питання щодо захисту своїх прав та інтересів.

Оскільки з позовом ОСОБА_6 до суду не звернулася та не надала відповідних повноважень ОСОБА_1 на представництво її інтересів у суді, позовні вимоги ОСОБА_1 в частині захисту прав та інтересів ОСОБА_6 суд визнає такими, що задоволенню не підлягають.

Керуючись ст.ст.258,259,264,265,273,352,354 ЦПК України, суд, -

В И Р I Ш И В :

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням та визначення порядку користування будинком задовольнити частково.

Зобовязати ОСОБА_3 усунути та не чинити перешкоди ОСОБА_1 та неповнолітній ОСОБА_9 ІНФОРМАЦІЯ_1 у користуванні житловим будинком з надвірними будівлями, що знаходиться за адресою місто Рівне, вулиця Погоринська,74.

Зобовязати ОСОБА_3 забезпечити створення сприятливих умов для безпечного проживання, повноцінного виховання, навчання та розвитку своєї неповнолітньої дочки ОСОБА_9 ІНФОРМАЦІЯ_1.

В частині позовних вимог про визначення порядку користування будинком ОСОБА_1 в позові відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до апеляцiйного суду Рівненської області через Рiвненський мiський суд.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Позивач - ОСОБА_1, місце проживання: ІНФОРМАЦІЯ_4, РНОКПП НОМЕР_1.

Відповідач - ОСОБА_3, місце проживання: ІНФОРМАЦІЯ_6, РНОКПП НОМЕР_2.

Повне рішення складено 27 червня 2018 року.

Суддя: Ю.П.Куцоконь