Постанова

Іменем України

25 червня 2018 року

м. Київ

справа № 641/8905/16-ц

провадження № 61-30724св18

Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Кузнєцова В. О. (суддя-доповідач), Олійник А. С., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»,

відповідач - ОСОБА_4,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Аапеляційного суду Харківської області від 19 жовтня 2017 року у складі суддів: Котелевець А. В., Піддубного Р. М., Швецової Л. А.,

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2016 року Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_4

Позовна заява мотивована тим, що відповідно до генеральної угоди про реструктуризацію заборгованості та приєднання до умов і правил надання продукту кредитних карт від 27 жовтня 2014 року (далі - генеральна угода), укладеної між банком і ОСОБА_4, відповідач отримав кредит у виді встановленого ліміту на платіжну карту у розмірі 88 627,43 грн зі сплатою 1,5 % в місяць та зобов'язався у період з «1» по «25» число кожного місяця вносити кошти у розмірі 3 215,40 грн на погашення кредитної заборгованості.

У зв'язку з неналежним виконанням позичальником своїх зобов'язань за кредитним договором, у ОСОБА_4 станом на 11 жовтня 2016 року виникла заборгованість, яка згідно уточнених вимог банку становить 42 202,26 грн з яких 39 589,21 грн заборгованість за кредитом, 1 820,70 грн заборгованість по відсоткам за користування кредитом та 792,36 грн штрафу, яку банку просив стягнути з відповідача у судовому порядку.

Рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова від 04 травня 2017 року позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором в розмірі 20 874,00 грн. Вирішено питання про судові витрати.

Рішення суду першої інстанції мотивовано відсутністю доказів ознайомлення та приєднання відповідача до Правил надання продукти кредитних карт, унаслідок чого генеральну угоду не можна вважати складовою частиною кредитного договору, укладеного між сторонами 10 березня 2011 року.

Рішенням Апеляційного суду Харківської області від 19 жовтня 2017 року апеляційну скаргу ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволено. Рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 04 травня 2017 року змінено. Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором в розмірі 42 202,26 грн. Вирішено питання про судові витрати.

Рішення апеляційного суду мотивовано тим, що ОСОБА_4 не виконав зобов'язання, передбачені генеральною угодою від 27 жовтня 2014 року, Умовами та правилами надання продукту кредитних карт та тарифами у строк, встановлений цим договором, тому є підстави для задоволення вимог банку.

14 листопада 2017 року ОСОБА_4 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, у якій, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить рішення апеляційного суду скасувати і залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що позивачем не було надано доказів приєднання відповідача до будь-яких правил з надання банківських послуг, та що такі правила слугують двостороннім договором сторін, а тому вимоги банку є необґрунтованими.

Також, згідно пункту 4 частини другої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» встановлено, що у договорі про надання споживчого кредиту зазначається, зокрема, детальний розпис загальної вартості кредиту для споживача, однак детальний розпис загальної вартості кредиту відсутній.

Крім того, змінивши рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції не навів жодних обґрунтувань, не зазначив належних та допустимих доказів, які, які підтверджують правильність розрахунку заборгованості, що утворилась у зв'язку з порушенням відповідачем умов генеральної угоди про реструктуризацію.

Ухвалою судді Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 04 грудня 2017 року відкрито касаційне провадження.

11 січня 2018 року ПАТ КБ «ПриватБанк», подало відзив на касаційну скаргу, вказуючи на те, що оскаржуване судове рішення апеляційної інстанції є законним і обґрунтованим, всі висновки суду відповідають встановленим обставинам справи, а тому підстав для його скасування немає.

Статтею 388 ЦПК України, в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року (далі - ЦПК України), визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України, у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Матеріали касаційного провадження передано до Верховного Суду.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду дійшла висновку про залишення касаційної скарги без задоволення, а судового рішення - без змін.

Відповідно до частин першої, другої статті 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Договір приєднання може бути змінений або розірваний на вимогу сторони, яка приєдналася, якщо вона позбавляється прав, які звичайно мала, а також якщо договір виключає чи обмежує відповідальність другої сторони за порушення зобов'язання або містить інші умови, явно обтяжливі для сторони, яка приєдналася. Сторона, яка приєдналася, має довести, що вона, виходячи зі своїх інтересів, не прийняла б цих умов за наявності у неї можливості брати участь у визначенні умов договору.

Судами встановлено, що 10 березня 2011 року ОСОБА_4 приєднався до Умов та правил надання банківських послуг, Тарифів банку, які разом із заявою складають договір банківського обслуговування, згідно якого відповідачу було встановлено кредитний ліміт на поточний рахунок НОМЕР_1. На виконання вказаного договору ПАТ КБ «ПриватБанк» надало ОСОБА_4 кредитний ліміт в розмірі 52 000,00 грн.

Особливістю договору приєднання є те, що позичальник приймає й погоджується із запропонованими кредитором умовами без права вносити свої пропозиції щодо цих умов. Саме такий договір був укладений і виконувався сторонами. Вимоги про визнання цього договору в цілому або його частини недійсними, а також про зміну або розірвання договору з передбачених законом підстав ОСОБА_4 не заявляв.

Отже між банком та відповідачем 10 березня 2011 року був укладений кредитний договір, який виконувався сторонами.

З метою створення сприятливих умов для виконання відповідачем зобов'язань за вказаним кредитним договором, 27 жовтня 2014 року між сторонами було укладено генеральну угоду про реструктуризацію заборгованості та приєднання до Умов та правил надання продукту кредитних карт.

Згідно пункту 1.1.1 генеральної угоди зменшено наявну заборгованість відповідача по кредиту, відсоткам, комісії, пені та штрафу. Заборгованість з дати підписання генеральної угоди становить 32 032,77 грн. (пункт 1.2.2 генеральної угоди).

Відповідно до пункту 2.1 генеральної угоди банк надає ОСОБА_4 кредит в сумі 88 627,43 грн. шляхом встановлення кредитної лінії на платіжну картку, а відповідач зобов'язується здійснювати погашення заборгованості щомісячними платежами в розмірі 3 215,40 грн з 1 по 25 число щомісяця.

Однак, у порушення умов кредитного договору ОСОБА_4 належним чином не виконував взяті на себе зобов'язання по погашенню кредиту та відсотків.

Відповідно до статті 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

Згідно статті 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відповідно до вимог статті 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позику у строк та в порядку, що встановлені договором.

Згідно статтею 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Пунктом 2.2 Генеральної угоди встановлено, що за порушення позичальником строків погашення заборгованості більше ніж на 31 день за зобов'язаннями, строк яких ще не настав, сторони погодили, що строк повернення кредиту рахується 32-й день з моменту виникнення порушення. Заборгованість з 32-го дня порушення вважається простроченою. Позичальник сплачує банку штраф у розмірі 792,36 грн.

Аналіз зазначених норм дає підстави для висновку про те, що суд апеляційної інстанції обґрунтовано задовольнив позовні вимоги ПАТ КБ «ПриватБанк» та стягнув заборгованість основної суми боргу, заборгованість по відсотках за користування кредитом та залишку за несплаченим штрафом, передбаченим пунктом 2.2 генеральної угоди, встановивши, що ОСОБА_4 не виконав зобов'язання, передбачені генеральною угодою від 27 жовтня 2014 року.

Такі висновки суду апеляційної інстанції відповідають обставинам справи, які встановлені відповідно до вимог процесуального закону, доказам у справі надана належна правова оцінка.

Доводи касаційної скарги ОСОБА_4 про відсутність доказів його приєднання до будь-яких правил з надання банківських послуг не спростовують висновків суду апеляційної інстанції, обґрунтовано викладених у мотивувальній частині рішення, та зводяться до переоцінки доказів та незгоди позивача з висновками суду щодо їх оцінки.

Доводи касаційної скарги про те, що відповідно до пункту 4 частини другої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» у договорі про надання споживчого кредиту відсутній детальний розпис загальної вартості кредиту для споживача не можна вважати обґрунтованими, оскільки судом не встановлено обставин, які можна кваліфікувати як несправедливі умови і які можуть мати наслідком недійсність договору загалом. Крім того ОСОБА_4 не заявлялися вимоги про визнання кредитного договору недійсним.

Обґрунтовуючи підстави касаційної скарги, ОСОБА_4 посилався на те, що суд апеляційної інстанції не навів жодних обґрунтувань, не зазначив належних та допустимих доказів, які підтверджують правильність розрахунку заборгованості, що утворилась у зв'язку з порушенням відповідачем умов генеральної угоди про реструктуризацію.

Проте такі доводи відповідача не узгоджуються з матеріалами справи.

Розмір заборгованості за кредитним договором підтверджується наданим позивачем розрахунком, у якому зазначено розмір виданого кредиту, суми сплачених позичальником платежів на виконання кредитного зобов'язання, розмір відсоткової ставки за користування кредитом, періоди і суми виникнення заборгованості.

На спростування наданого банком розрахунку кредитної заборгованості відповідачем не надано будь-яких доказів, власного розрахунку боргу, який би відрізнявся від наданого банком розрахунку заборгованості за генеральною угодою, станом на 13 березня 2017 року.

Європейський суд з прав людини вказав, що пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу залишити без задоволення, а рішення апеляційного суду - без змін.

Згідно з частиною третьою статті 436 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами перегляду оскаржуваного судового рішення вирішує питання про поновлення його виконання (дії).

Оскільки виконання оскаржуваного рішення апеляційного суду було зупинено ухвалою судді Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 04 грудня 2017 року, у зв'язку із залишенням судового рішення без змін необхідно поновити його виконання.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Апеляційного суду Харківської області від 19 жовтня 2017 року залишити без змін.

Поновити виконання рішення Апеляційного суду Харківської області від 19 жовтня 2017 року.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: В. О. Кузнєцов
А. С. Олійник
Г. І. Усик