Постанова

Іменем України

20 червня 2018 року

місто Київ

справа № 758/1747/16-ц

провадження № 61-2425св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А.,

суддів: Олійник А. С., Погрібного С. О. (суддя-доповідач), Ступак О. В., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_3,

відповідач - уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Публічного акціонерного товариства «Банк «Київська Русь»,

третя особа - Житлово-будівельний кооператив «Академічний-19»,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Апеляційного суду міста Києва від 24 червня 2016 року у складі колегії суддів: Слюсар Т. А., Волошиної В. М., Котули Л. Г.,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_3 у лютому 2016 року звернувся до суду з позовом, у подальшому уточненим, до уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб (далі - уповноважена особа) на ліквідацію Публічного акціонерного товариства «Банк «Київська Русь» (далі - ПАТ «Банк «Київська Русь», банк), просив зобов'язати банк перерахувати на користь Житлово-будівельного кооперативу «Академічний-19» (далі - ЖБК «Академічний-19») суму боргу у розмірі 298, 32 грн.

Позивач обґрунтовував заявлені вимоги тим, що у березні 2015 року він здійснив через відділення ПАТ «Банк «Київська Русь» платіж за житлово-комунальні послуги у розмірі 298, 32 грн на користь третьої особи. З 20 березня 2015 року ПАТ «Банк «Київська Русь» віднесено до категорії неплатоспроможних. У вересні 2015 року позивач дізнався, що сплачені ним у березні 2015 року грошові кошти не зараховані на рахунок отримувача, ЖБК «Академічний-19», з огляду на що у позивача виникла заборгованість за житлово-комунальні послуги. На звернення ОСОБА_3 банк надав відповідь про відсутність законних підстав для включення вимог позивача до реєстру ПАТ «Банк «Київська Русь», оскільки строк для пред'явлення кредиторських вимог банку тривав з 23 липня до 25 серпня 2015 року. Натомість, як стверджує позивач, йому стало відомо про порушення його прав лише у вересні 2015 року, тобто після закінчення строку звернення із вимогами кредитора до банку.

Як на правові підстави позову ОСОБА_3 посилався на статті 526, 530, 610 ЦК України, частину четверту статті 49 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

Заочним рішенням Подільського районного суду міста Києва від 04 квітня 2016 року позов ОСОБА_3 задоволено, зобов'язано ПАТ «Банк «Київська Русь» перерахувати грошові кошти, внесені ОСОБА_3, у розмірі 298, 32 грн за квитанцією від 13 березня 2015 року № оп.9730 (КП ГІОЦ) Р/Р 106 на рахунок ЖБК «Академічний-19», о/рахунок 000501.

Рішення суду першої інстанції обґрунтовувалось тим, що на підставі системного змісту вимог статей 1089, 1091 ЦК України, пункту 5 частини п'ятої статті 36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» запровадження тимчасової адміністрації не є підставою для невиконання доручення клієнта банку про перерахування грошових коштів на рахунок юридичної особи, враховуючи, що розрахунковий документ та кошти позивача були прийняті банком, а тому він був зобов`язаний його виконати. Позивач звернувся до банку з платіжним дорученням про перерахування грошових коштів 13 березня 2015 року, на той момент у банку не діяла тимчасова адміністрація, яка була запроваджена лише 20 березня 2015 року. Враховуючи вимоги пункту 8.1 статті 8 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні», банк зобов'язаний був перерахувати кошти позивача в день їх надходження і підстав для невиконання доручення клієнта в банку не було.

Суд також враховував ту обставину, що між сторонами відсутні договірні відносини, рахунок на оплату житлово-комунальних послуг з боргом позивач отримав лише у середині вересня 2015 року, а тому посилання відповідача у своєму листі на вимоги статті 49 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» є необґрунтованими.

Рішенням Апеляційного суду міста Києва від 24 червня 2016 року рішення суду першої інстанції скасовано, ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено.

Апеляційний суд зробив висновок, що після прийняття Національним банком України рішення про запровадження у банку тимчасової адміністрації й призначення уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації, повернення ОСОБА_3 банком грошових коштів повинно відбуватися із дотриманням вимог Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», що залишилося поза увагою суду першої інстанції. Задоволення вимог окремих кредиторів поза межами процедури ліквідації банку Законом не передбачено.

У касаційній скарзі, поданій у липні 2016 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_3 просив скасувати рішення Апеляційного суду міста Києва від 24 червня 2016 року, залишити без змін рішення Подільського районного суду міста Києва від 04 квітня 2016 року.

Касаційна скарга обґрунтовувалась тим, що між заявником та банком відсутні договірні відносини, зокрема у ОСОБА_3 відсутній поточний рахунок у ПАТ «Банк «Київська Русь», а тому висновок суду апеляційної інстанції про виключне застосування до спірних правовідносин Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» є необґрунтованим. ОСОБА_3 звернувся до банку з платіжним дорученням до запровадження тимчасової адміністрації, така операція відповідно до пункту 8.1 статті 8 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» підлягала виконанню протягом операційного часу банку в день його надходження, втім таких вимог банк не виконав.

Відзив на касаційну скаргу не надходив.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 18 жовтня 2016 року відкрито касаційне у справі, ухвалою від 09 листопада 2016 року справу призначено до судового розгляду.

Згідно з підпунктом 4 пункту 1 розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України (у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII, що набрав чинності 15 грудня 2017 року, далі - ЦПК України), касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

За правилом статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Справу разом із матеріалами касаційного провадження передано до Верховного Суду 18 січня 2018 року.

Верховний Суд перевірив правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, за наслідками чого зробив висновок, що касаційна скарга не підлягає задоволенню.

Під час визначення меж розгляду справи судом касаційної інстанції підлягають до застосування правила статті 400 ЦПК України, відповідно до яких під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Критерії оцінки правомірності оскаржуваних судових рішень визначені в статті 213 ЦПК України (в редакції Закону України від 18 березня 2004 року № 1618-IV, далі - ЦПК України 2004 року), згідно з якою рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим; законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом; обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Щодо фактичних обставин справи.

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що ОСОБА_3 13 березня 2015 року через касу відділення ПАТ «Банк «Київська Русь» здійснив переказ грошових коштів за житлово-комунальні послуги за лютий 2015 року згідно з рахунком ЖБК «Академічний-19» у сумі 318, 02 грн.

Проте зазначена банківська операція виконана не була, оскільки, як зазначив позивач, в отриманому у середині вересня 2015 року рахунку на сплату житлово-комунальних послуг за серпень 2015 року ним виявлено заборгованість на суму 298, 32 грн. З листа ЖБК «Академічний-19» від 19 жовтня 2015 року встановлено, що заборгованість за житлово-комунальні послуги за серпень 2015 року у сумі 298, 32 грн (з урахуванням перерахунку за пільгами) виникла у зв'язку неотриманням плати за лютий 2015 року на рахунок ЖБК «Академічний-19».

Постановою Правління Національного банку України від 19 березня 2015 року № 190 ПАТ «Банк «Київська Русь» віднесено до категорії неплатоспроможних, а згідно з рішенням виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 19 березня 2015 року № 61 у ньому запроваджено тимчасову адміністрацію строком на три місяці - з 20 березня 2015 року до 19 червня 2015 року включно. Згідно з рішенням виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 15 червня 2015 року № 185, здійснення тимчасової адміністрації продовжено до 19 липня 2015 року (включно).

Постановою Правління Національного банку України від 16 липня 2015 року № 460 прийнято рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію ПАТ «Банк «Київська Русь» .

Згідно з рішенням виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 17 липня 2015 року № 138, розпочато процедуру ліквідації ПАТ «Банк «Київська Русь» та призначено уповноважену особу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації банку Волкова О. Ю. строком в один рік - з 17 липня 2015 року до 16 липня 2016 року включно.

На звернення до ПАТ «Банк «Київська Русь» щодо визнання його кредитором та включення його вимог до реєстру вимог кредиторів ПАТ «Банк «Київська Русь» 26 жовтня 2015 року позивачу надано відповідь, що визначений законодавством строк, протягом якого кредитори мають право заявити свої кредиторські вимоги до банку, який перебуває у стані ліквідації, тривав з 23 липня 2015 року до 25 серпня 2015 року включно, а тому будь-які вимоги, що надійшли після закінчення цього строку, вважаються погашеними, крім вимог вкладників у межах гарантованої Фондом суми відшкодування за вкладом.

Щодо процедури ліквідації банків та процедури задоволення вимог кредиторів банку.

Згідно з пунктом 16 статті 2 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» тимчасова адміністрація - це процедура виведення банку з ринку, що запроваджується Фондом стосовно неплатоспроможного банку в порядку, встановленому цим Законом.

Відповідно до пункту 6 статті 2 цього Закону ліквідація банку - це процедура припинення банку як юридичної особи відповідно до законодавства.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 76 Закону України «Про банки і банківську діяльність» Національний банк України зобов'язаний прийняти рішення про віднесення банку до категорії неплатоспроможних у разі неприведення банком своєї діяльності у відповідність із вимогами законодавства, у тому числі нормативно-правових актів Національного банку України, після віднесення його до категорії проблемних, але не пізніше ніж через 180 днів з дня визнання його проблемним.

Відповідно до статті 34 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» (в редакції Закону України від 02 березня 2015 року № 218-VIII) Фонд розпочинає процедуру виведення неплатоспроможного банку з ринку та здійснення тимчасової адміністрації в банку на наступний робочий день після офіційного отримання рішення Національного банку України про віднесення банку до категорії неплатоспроможних. Тимчасова адміністрація запроваджується на строк, що не перевищує три місяці, а для системно важливих банків - шість місяців. За обґрунтованих підстав зазначені строки можуть бути одноразово продовжені на строк до одного місяця. Тимчасова адміністрація припиняється після виконання плану врегулювання або в інших випадках за рішенням виконавчої дирекції Фонду. Під час тимчасової адміністрації Фонд має повне і виняткове право управляти банком відповідно до цього Закону, нормативно-правових актів Фонду та вживати дії, передбачені планом врегулювання.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 77 Закону України «Про банки і банківську діяльність» банк може бути ліквідований у разі відкликання Національним банком України банківської ліцензії з власної ініціативи або за пропозицією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб.

Відповідно до частини другої статті 44 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» (в редакції Закону України від 02 березня 2015 року № 218-VIII) Фонд вносить Національному банку України пропозицію про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку: відповідно до плану врегулювання; у разі закінчення строку тимчасової адміністрації банку та/або невиконання плану врегулювання; в інших випадках, передбачених цим Законом.

Відповідно до частини п'ятої статті 45 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» (в редакції Закону України від 02 березня 2015 року № 218-VIII) протягом 30 днів з дня опублікування відомостей про відкликання банківської ліцензії, ліквідацію банку та призначення уповноваженої особи Фонду кредитори мають право заявити уповноваженій особі Фонду про свої вимоги до банку.

Згідно з пунктом 2 частини другої статті 46 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» (в редакції Закону України від 02 березня 2015 року № 218-VIII) з дня призначення уповноваженої особи Фонду банківська діяльність завершується закінченням технологічного циклу конкретних операцій у разі, якщо це сприятиме збереженню чи збільшений ліквідаційної маси.

Відповідно до частини першої статті 49 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» уповноважена особа Фонду припиняє приймання вимог кредиторів після закінчення 30 днів з дня опублікування відомостей відповідно до частини другої статті 45 цього Закону. Будь-які вимоги, що надійшли після закінчення цього строку, вважаються погашеними, крім вимог вкладників у межах гарантованої Фондом суми відшкодування за вкладами.

В оцінці доводів касаційної скарги Верховний Суд врахував, що ОСОБА_3 звернувся до суду з цим позовом під час здійснення процедури ліквідації банку. Наведені обставини дають підстави для висновку, що до спірних правовідносин застосовуються положення Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», який є спеціальним і має пріоритет щодо інших нормативно-правових актів, які регулюють спірні правовідносини. Після початку процедури ліквідації банку та введення тимчасової адміністрації стягнення коштів за зобов'язаннями цього банку можливе лише у спосіб, передбачений Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб». При цьому банк, який перебуває на стадії ліквідації, діє через Фонд гарантування вкладів фізичних осіб або уповноважену особу Фонду та не може поза процедурою, визначеною цим Законом, відповідати за зобов'язаннями банку.

Між ОСОБА_3 та ПАТ «Банк «Київська Русь» виникли договірні відносини щодо здійснення переказу грошових коштів за дорученням на рахунок ЖБК «Академічний-19». Вимоги, що виникли у зв'язку з невиконанням зобов'язань за цим договором, підлягають пред'явленню заявником до банку за правилами Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

Відповідно до статті 1089 ЦК України за платіжним дорученням банк зобов'язується за дорученням платника за рахунок грошових коштів, що розміщені на його рахунку у цьому банку, переказати певну грошову суму на рахунок визначеної платником особи (одержувача) у цьому чи в іншому банку у строк, встановлений законом або банківськими правилами, якщо інший строк не передбачений договором або звичаями ділового обороту. Положення цього параграфа застосовуються також до відносин, пов'язаних із перерахуванням грошових коштів через банк особою, яка не має рахунка у цьому банку, якщо інше не встановлено законом, банківськими правилами або не випливає із суті відносин.

Доводи касаційної скарги про неправомірність застосування до спірних правовідносин Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб»відхиляються Верховним Судом, незважаючи на те, що під час виникнення спірних правовідносин банк не перебував на стадії ліквідації, оскільки після початку процедури ліквідації банку він діє лише через уповноважену особу Фонду, яка призначається і реалізує повноваження як представник банку на підставі Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб». Враховуючи, що позов подано на стадії ліквідації банку, до спірних правовідносин під час розгляду справи застосовуються положення названого спеціального Закону.

Такий же правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 травня 2018 року у справі № 757/2216/15-ц, підстав відступити від якого не встановлено.

Таким чином, суд апеляційної інстанції розглянув спір з додержанням норм матеріального права, доводи касаційної скарги висновків апеляційного суду не спростовують, тому рішення Апеляційного суду міста Києва від 24 червня 2016 року підлягає залишенню без змін.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої інстанції та апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно зі статтею 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Керуючись статтями 400, 409, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Апеляційного суду міста Києва від 24 червня 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. А. Стрільчук

Судді А. С. Олійник

С. О. Погрібний

О. В. Ступак

Г. І. Усик