АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ТЕРНОПІЛЬСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 601/2120/17Головуючий у 1-й інстанції Мочальська В.М.
Провадження № 22-ц/789/643/18 Доповідач - Сташків Б.І.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 липня 2018 року м. Тернопіль

Апеляційний суд Тернопільської області в складі:

головуючого - Сташківа Б.І.

суддів - Дикун С. І., Парандюк Т. С.,

за участю секретаря - Коваль О.І.

та позивача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Тернополі цивільну справу №601/2120/17 за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Кременецького районного суду Тернопільської області від 13 квітня 2018 року, повний текст якого виготовлено 18 квітня 2018 року ( суддя- Мочальська В.М.), у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення інфляційних витрат та 3% річних,-

ВСТАНОВИВ:

В грудні 2017 року ОСОБА_2 звернувся в суд із позовом до ОСОБА_3 про стягнення інфляційних витрат та 3% річних.

В обґрунтуванні позовних вимог зазначав, що рішенням Кременецького районного суду Тернопільської області від 29 грудня 2008 року стягнуто з ОСОБА_3 на його користь 5385 грн. 15 коп. спричиненої майнової шкоди, 1000 грн. моральної шкоди, а також 710 грн. 85 коп. судових витрат. Позивач зазначав, що вказане рішення було виконане відповідачем лише у вересні 2017 року, відповідно до якого з відповідача на його користь стягнуто певні суми шкоди, а тому вважає, що таке зобов'язання зводиться до сплати грошей, а відтак є грошовим зобов'язанням. З врахуванням збільшених позовних вимог просив стягнути з відповідача 34850 грн. 16 коп. інфляційних втрат та 3 % річних, 640 грн. судового збору, 320 грн. за вимогу про забезпечення позову, 2500 грн. за надання правової допомоги, 1000 грн. очікуваних судових витрат.

Рішенням Кременецького районного суду Тернопільської області від 13 квітня 2018 року у позові ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення інфляційних втрат, 3% річних, судових витрат - відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 зазначає, що рішення суду прийняте з невідповідністю висновків обставинам справи, порушення норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, неправильне тлумачення закону, а тому просить дане рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити його позовні вимоги.

Зокрема, апелянт вказав, що після вчинення адміністративного правопорушення ОСОБА_3 за статтею 124 КУпАП і визнання його винним він набув статусу кредитора, а відповідач боржника, а тому вважає, що має право на відшкодування завданих реальних збитків за завдану шкоду. З моменту вчинення дорожньо - транспортної пригоди у зв'язку з винесенням рішення про стягнення з відповідача ОСОБА_3 на його користь грошових коштів за заподіяну шкоду, у нього виникло право вимагати відшкодування збитків, а на правопорушника відповідача по справі покладено обов'язок відшкодувати збитки. Зазначає, що судом першої інстанції неправомірно зроблені висновки про відсутність підстав для стягнення інфляційних витрат та 3% річних, оскільки ОСОБА_3 не було вчасно виконано рішення суду , що є підставою для стягнення інфляційних витрат та 3% річних за час невиконання рішення суду.

Відповідач ОСОБА_3 звернувся із відзивом на апеляційну скаргу в якому просить апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Відповідач зазначає, що правовідносини між ним та позивачем виникли у зв'язку із дорожньо - трансортною пригодою, що не являється договірним грошовим зобов'язанням, а тому вимоги ОСОБА_2 не визнає, оскільки законодавством не передбачено застосування положення 625 ЦК України у відносинах з відшкодування шкоди завданої джерелом підвищеної небезпеки.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_2, підтримав подану апеляційну скаргу, просив її задовольнити, з підстав викладених в ній.

Відповідач ОСОБА_3 у судове засідання не з'явився, однак подав заяву про розгляд справи без його участі.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, пояснення позивача, обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2, суд першої інстанції виходив з того, що до правовідносин які виникли у зв'язку з виконанням судового рішення, не можуть застосовуватися норми, що передбачають цивільну-правову відповідальність за невиконання грошового зобов'язання .

Колегія суддів з такими висновками суду погоджується, оскільки він ґрунтується на з'ясованих обставинах та наявних у справі доказах .

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, рішенням Кременецького районного суду Тернопільської області від 29 грудня 2008 року стягнуто з ОСОБА_3 на його користь 5385 грн. 15 коп. спричиненої майнової шкоди, 1000 грн. моральної шкоди, а також 710 грн. 85 коп. судових витрат.

19 січня 2009 року Кременецьким районним судом Тернопільської області видано виконавчий лист № 2-840/08 про стягнення з ОСОБА_3 в користь ОСОБА_2 5385 грн. 15 коп. спричиненої матеріальної шкоди, 1000 грн. моральної шкоди та 710 грн. 85 коп. судових витрат.

23 січня 2009 року державним виконавцем відділу державної виконавчої служби Кременецького районного управління юстиції винесено постанову про відкриття виконавчого провадження.

27 квітня 2009 року державним виконавцем відділу державної виконавчої служби Кременецького районного управління юстиції винесено постанову про повернення виконавчого документа у зв'язку з відсутністю майна на яке можливо звернути стягнення.

27 травня 2011 року державним виконавцем відділу державної виконавчої служби Кременецького районного управління юстиції винесено постанову про відкриття виконавчого провадження.

Згідно постанови про закінчення виконавчого провадження ВП №54324154 від 15 вересня 2017 року, борг погашений повністю, виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа №2-840/08, виданого 19 січня 2009 року Кременецьким районним судом Тернопільської області про стягнення з ОСОБА_3 в користь ОСОБА_2 7096 грн. матеріальної і моральної шкоди - закінчено.

Відповідно до ч. 1ст. 18 ЦПК України, судові рішення, що набрали законної сили, обов'язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Основними засадами судочинства є обов'язковість рішень суду (ч. 3 ст. 129 Конституції України).

Не заслуговують до уваги доводи апеляційної скарги ОСОБА_2, про те, що на підставі норм ст.509 ЦК України відповідач повинен відшкодувати на його користь інфляційні витрати та 3 % річних за час невиконання рішення суду, з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплати гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

За змістом статей 524 та 533 ЦК України грошовим є зобов'язання, яке виражається в грошових одиницях України (або грошовому еквіваленті в іноземній валюті). Зобов'язальні правовідносини, що можуть бути віднесені до грошових, досить різноманітні. Вони можуть бути частиною інших оплатних зобов'язань (наприклад, обов'язок покупця сплатити гроші за придбаний товар, обов'язок наймача оплатити користування майном тощо), а можуть мати самостійний характер (відносини позики, кредиту, банківського вкладу і под.).

Грошові зобов'язання, відповідальність за які встановлена ст. 625 ЦК України, передбачають насамперед договірні правовідносини.

Частиною другою статті 625 ЦК України встановлено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

При розгляді справ про передбачену статтею 625 ЦК України відповідальність за порушення грошового зобов'язання слід з'ясувати: чи існує зобов'язання між сторонами, чи це зобов'язання є грошовим, чи доведено наявність прострочення у виконанні зобов'язання, чи існують спеціальні норми, що регулюють ці правовідносини та виключають застосування цієї статті.

У справі, яка переглядається, спір виник у зв'язку з тривалим, на думку позивача, невиконанням рішення суду про стягнення в його користь спричиненої шкоди.

Передбачена статтею 625 ЦК України норма не застосовується до трудових правовідносин (заборгованості із заробітної плати, відшкодування шкоди працівникові внаслідок трудового каліцтва), сімейних та інших правовідносин, які регулюються спеціальним законодавством.

Правовідносини, які виникають з приводу виконання судових рішень, врегульовані Законом України «Про виконавче провадження».

Таким чином, оскільки спірні правовідносини виникли у зв'язку з виконанням судового рішення, то до них не можуть застосовуватися норми, що передбачають цивільну-правову відповідальність за невиконання грошового зобов'язання (стаття 625 ЦК України). Дана правова позиція викладена у постанові ВСУ від 20 січня 2016 року у справі №6-2759цс15.

Стаття 625 ЦПК України регулює зобов'язальні правовідносини, тобто поширюється на порушення грошового зобов'язання, яке існувало між сторонами до ухвалення рішення суду. При цьому ч. 5 ст. 11 ЦК України, в якій йдеться про те, що у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов'язки можуть виникати з рішення суду, не дає підстав для застосування положень ст. 625 ЦК України у разі наявності між сторонами деліктних, а не договірних зобов'язань. Крім того, з рішення суду зобов'язальні правовідносини не виникають, так як вони виникають з актів цивільного законодавства, про що й зазначено в ст. 11 ЦК України, адже рішення суду лише підтверджує наявність чи відсутність правовідносин і вносить в них ясність та визначеність.

Таким чином, відшкодування шкоди - це відповідальність, а не боргове (грошове) зобов'язання, на шкоду не нараховувуються проценти за користування чужими грошовими коштами, що теж є відповідальністю. Отже, нарахування процентів на суму шкоди є фактично подвійною мірою відповідальності (лист Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 10-74/0/4-13 від 16 січня 2013 p .).

Отже, виходячи з аналізу практики застосування ст. 625 Цивільного кодексу України в цивільному судочинстві на правовідносини, які склалися між сторонами , дія ч. 2 ст. 625 ЦК України не поширюється, оскільки вони виникли у зв'язку із завданням шкоди.

Інші доводи, викладені в апеляційній скарзі, не можуть бути взяті до уваги колегією суддів, оскільки вони фактично зводяться до переоцінки доказів та незгодою з висновками суду по їх оцінці.

Відповідно до ст.375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Таким чином суд першої інстанції прийшов до вірного висновку про наявність підстав для відмови в позові.

Вирішуючи даний спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов'язки сторін, обставини по справі, перевірив доводи і дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду постановлено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а тому апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду слід залишити без змін.

Керуючись ст.ст.367, 374, 375, 381-383 ЦПК України, суд апеляційної інстанції,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Рішення Кременецького районного суду Тернопільської області від 13 квітня 2018 року - залишити без змін.

Судові витрати покласти на сторін в межах ними понесених.

Постанова Апеляційного суду Тернопільської області набирає законної сили з моменту прийняття і може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів, з дня складання повного тексту даної постанови.

День складання повного тексту постанови - 10 липня 2018 року.

Головуючий: Сташків Б.І.

Судді: Дикун С.І.

Парандюк Т.С.