Постанова

Іменем України

20 червня 2018 року

місто Київ

справа № 220/328/16-ц

провадження № 61-5668св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А.,

суддів: Кузнєцова В. О., Погрібного С. О. (суддя-доповідач), Ступак О. В., Усика Г. І.

учасники справи:

позивач (заявник) - Публічне акціонерне товариство «Дельта Банк»,

відповідач - ОСОБА_3,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» на рішення Великоновосілківського районного суду Донецької області від 27 липня 2016 року у складі судді Пономарьова О. П., ухвалу Апеляційного суду Донецької області від 21 вересня 2016 року у складі колегії суддів: Мальцевої Є. Є., Мироненко І. П., Песоцької Л. І.,

ВСТАНОВИВ:

У лютому 2016 року Публічне акціонерне товариство «Дельта Банк»

(далі - ПАТ «Дельта Банк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором, просило стягнути з відповідача на користь банку заборгованість за кредитним договором № 667/ад-09-07 у сумі 693 109, 29 грн.

Позивач обґрунтовував заявлені вимоги тим, що 06 вересня 2007 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Український промисловий банк» (далі - ТОВ «Укрпромбанк») та ОСОБА_3 укладений кредитний договір № 667/ад-09-07, відповідно до якого банк надав позичальнику кредитні кошти у розмірі 14 831, 68 дол. США, з процентною ставкою за користування коштами 9, 8 % річних, строком до 05 вересня 2014 року. 30 червня 2010 року між ТОВ «Укрпромбанк», ПАТ «Дельта Банк» та Національним банком України укладено договір про передачу активів та кредитних зобов'язань, відповідно до якого ТОВ «Укрпромбанк» передав (відступив) ПАТ «Дельта Банк» права вимоги за кредитними та забезпечувальними договорами, зокрема, й за кредитним договором від 06 вересня 2007 року № 667/ад-09-07. ОСОБА_3 умови кредитного договору протягом тривалого часу належним чином не виконував, у зв'язку з чим станом на 09 лютого 2016 року у відповідача існує заборгованість у сумі 693 109, 29 грн.

Рішенням Великоновосілківського районного суду Донецької області від 27 липня 2016 року у задоволенні позову ПАТ «Дельта Банк» відмовлено повністю.

Рішення суду першої інстанції обґрунтовувалось тим, що згідно із повідомленням ТОВ «Укрпромбанк» від 28 жовтня 2009 року банк реалізував право на дострокове повернення суми заборгованості за кредитним договором № 667/ад-09-07. У подальшому банк неодноразово звертався до суду із позовами про стягнення заборгованості, які були залишені без розгляду. Встановивши наведені обставини, урахувавши наявність заяви відповідача про застосування позовної давності, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову через сплив позовної давності.

Ухвалою Апеляційного суду Донецької області від 21 вересня 2016 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Суд апеляційної інстанції погодився з висновками суду першої інстанції, зазначивши, що оскільки строк виконання основного зобов'язання було змінено на 28 листопада 2009 року, то саме з цього моменту у позивача виникло право на звернення до суду щодо захисту своїх порушених прав, однак позивач звернувся до суду з зазначеним позовом лише 24 лютого 2016 року, тобто зі спливом позовної давності.

У касаційній скарзі, поданій у жовтні 2016 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ПАТ «Дельта Банк» просило скасувати судові рішення, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга обґрунтовувалась тим, що кредитним договором встановлено його дію до повного виконання сторонами взаємних зобов'язань, з огляду на що висновок судів першої та апеляційної інстанцій про пропуск позовної давності не є обґрунтованим.

Відзив на касаційну скаргу не надходив.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 28 листопада 2016 року відкрито касаційне провадження у справі, ухвалою від 13 квітня 2017 року справу призначено до судового розгляду.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України (в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII, що набрав чинності 15 грудня 2017 року, далі - ЦПК України) судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Справу разом із матеріалами касаційного провадження передано до Верховного Суду 02 лютого 2018 року.

Верховний Суд перевірив у межах доводів касаційної скарги правильність застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального та процесуального права, за наслідками чого зробив такі висновки.

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

З метою визначення меж розгляду справи Верховним Судом підлягають до застосування правила статті 400 ЦПК України, відповідно до яких під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Критерії оцінки правомірності оскаржуваних судових рішень визначені в статті 213 ЦПК України (в редакції Закону України від 18 березня 2004 року № 1618-IV, далі - ЦПК України 2004 року), відповідно до яких рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом; обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржувані судові рішення відповідають вимогам законності та обґрунтованості, визначеним статтею 213 ЦПК України 2004 року, а отже, касаційну скаргу необхідно залишити без задоволення.

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що 06 вересня 2007 року, між ТОВ «Укрпромбанк» та ОСОБА_3 укладений кредитний договір

№ 667/ад-09-07, відповідно до якого банк надав позичальнику кредитні кошти у розмірі 14 831, 68 дол. США, з процентною ставкою за користування кредитом у розмірі 9, 8 % річних, на строк до 05 вересня 2014 року.

30 червня 2010 року між ПАТ «Дельта Банк», ТОВ «Укрпромбанк» та Національним банком України укладений договір про передачу активів та кредитних зобов'язань ТОВ «Укрпромбанк» на користь ПАТ «Дельта Банк».

Згідно з витягом із додатка № 2 до договору про передачу активів та кредитних зобов'язань ТОВ «Укрпромбанк» на користь ПАТ «Дельта Банк» від 30 червня 2010 року передано зобов'язання ОСОБА_3 за договором

№ 667/ад-09-07 в сумі 14 831, 00 дол. США.

Таким чином ПАТ «Дельта Банк» набуло право вимоги за кредитним договором від 06 вересня 2007 року № 667/ад-09-07.

ОСОБА_3 умови кредитного договору протягом тривалого часу належним чином не виконував, у зв'язку з чим станом на 09 лютого 2016 року у відповідача утворилась заборгованість у розмірі 693 109, 29 грн, з яких заборгованість за основною сумою кредиту - 309 375, 41 грн; заборгованість за

відсотками - 151 891, 00 грн; заборгованість за комісією - 14 766, 58 грн;

пеня - 205 181, 10 грн; сума за ставкою 3 % від простроченої суми за

кредитом - 8 139, 88 грн; сума за ставкою 3% від прострочених доходів за кредитом - 3 755, 32 грн.

За положеннями статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Сторони є вільними в укладенні договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно з частиною першою статті 598 ЦК України зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Відповідно до статті 599 ЦК України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Якщо в зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню в цей строк (термін). При цьому в законодавстві визначаються різні поняття: як «строк дії договору», так і «строк (термін) виконання зобов'язання» (статті 530, 631 ЦК України).

Одним з видів порушення зобов'язання є прострочення - невиконання зобов'язання в обумовлений сторонами строк.

Відповідно до пункту 6. 2 кредитного договору банк має право вимагати дострокового повного повернення кредиту, сплати процентів, комісій, штрафних санкцій та інших платежів, передбачених цим договором, а також відшкодування збитків, завданих банку внаслідок невиконання чи неналежного виконання позичальником та/або його поручителями умов цього договору, а позичальник зобов'язаний протягом 30 календарних днів з дати отримання відповідної вимоги повернути суму заборгованості за кредитом, що залишилась, сплатити проценти, комісії, штрафні санкції, інші платежі за договором у разі порушення позичальником строків платежів, що встановлені договором.

Судами встановлено, що 28 жовтня 2009 року банк направив позичальнику вимогу про дострокове повернення кредиту, в якій зазначав, що останній платіж позичальником виконаний у січні 2008 року, а тому згідно з пунктом 6.2. кредитного договору строк користування кредитом вважається таким, що сплив через 30 днів, тобто 28 листопада 2009 року.

Окрім цього, ухвалою Великоновосілківського районного суду Донецької області від 25 липня 2012 року у справі № 0505/2285/2012 залишено без розгляду позов банку про стягнення заборгованості, поданий до суду 04 липня 2012 року; ухвалою Великоновосілківського районного суду Донецької області від 06 серпня 2013 року у справі № 220/468/13-ц залишено без розгляду позов банку про стягнення заборгованості, поданий до суду 28 березня 2012 року.

Під час розгляду справи судом першої інстанції ОСОБА_3 надав суду заяву про застосування судом позовної давності.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність ? це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Згідно із частиною першою статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Так, за зобов'язанням з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частина п'ята статті 261 ЦК України).

Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у статтях 252 ? 255 ЦК України.

При цьому початок перебігу позовної давності пов'язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, скільки з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (стаття 261 ЦК України).

За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

У справі, яка переглядається, суди установили, що внаслідок неналежного виконання позичальником умов кредитного договору зі своєчасного повернення суми кредитних коштів банк реалізував своє право на дострокове повернення усієї суми кредиту шляхом направлення позичальнику відповідної письмової вимоги та шляхом пред'явлення позовів про стягнення заборгованості у порядку статті 1050 ЦК України.

Якщо кредитор змінює на підставі частини другої статті 1050 ЦК України строк виконання основного зобов'язання, позовна давність обчислюється від цієї дати.

Пред'явивши вимогу про повне дострокове погашення заборгованості за кредитом, сплату процентів за його користування та пені, кредитор відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України змінив строк виконання основного зобов'язання й був зобов'язаний пред'явити позов до боржника протягом трьох років від дати порушення боржником встановленого банком строку для дострокового повернення кредиту.

Зазначений правовий висновок викладений Верховним Судом України в постановах від 27 січня 2016 року у справі № 6-990цс15, від 09 листопада 2016 року у справі № 6-2251цс16. Підстав відступити від цього правового висновку під час розгляду справи Верховним Судом не встановлено.

Ураховуючи наведене, суди першої та апеляційної інстанцій зробили обґрунтований висновок про те, що з огляду на реалізацію банком права на дострокове повернення суми кредиту, ним було змінено строк виконання зобов'язання; пред'явлені позови не переривали позовної давності, оскільки були залишені без розгляду, а отже, ПАТ «Дельта Банк» пропустив позовну давність для звернення до суду із цим позовом.

Верховний Суд встановив, що оскаржувані судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують, на законність ухвалених судових рішень не впливають.

Інших доводів заявник не зазначив, порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права Верховним Судом не встановлено.

Враховуючи наведене, колегія суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду зробила висновок, що касаційну скаргу слід залишити без задоволення.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій без змін, а скаргу без задоволення.

Частиною першою статті 410 ЦПК України визначено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» залишити без задоволення.

Рішення Великоновосілківського районного суду Донецької області від 27 липня 2016 року, ухвалу Апеляційного суду Донецької області від 21 вересня 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. А. Стрільчук

Судді В. О. Кузнєцов

С. О. Погрібний

О. В. Ступак

Г. І. Усик