Постанова

Іменем України

04 липня 2018 року

м. Київ

справа № 2-1076/10

провадження № 61-14594ск18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є.,

суддів: Антоненко Н. О., Журавель В. І. (суддя-доповідач), Крата В. І., Курило В. П.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_3,

відповідачі: ОСОБА_4, ОСОБА_5, Відділ громадянства, міграції та реєстрації фізичних осіб Шевченківського районного відділу Управління Міністерства внутрішніх справ України в Запорізькій області,

розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_6 на ухвалу апеляційного суду Запорізької області від 29 січня 2018 року у складі судді Гончар М. С.,

ВСТАНОВИВ:

У липні 2004 року ОСОБА_3 звернулась до суду із позовом до ОСОБА_4, ОСОБА_5, Відділу громадянства, міграції та реєстрації фізичних осіб Шевченківського РВ УМВС України в Запорізькій області про усунення перешкод у здійсненні права власності.

Позов мотивовано тим, що відповідно до договору купівлі-продажу від 01 листопада 1999 року, зареєстрованого на Українській товарній біржі за № 75175, укладеного між нею та ОСОБА_4, яка діяла від свого та від імені неповнолітнього сина ОСОБА_5, їй належить на праві приватної власності квартира АДРЕСА_1. Право власності зареєстровано в ОП ЗМБТІ 02 листопада 1999 року.

Згідно із пунктом 6 зазначеного договору продавці зобов'язались звільнити указану квартиру та знятися з реєстрового обліку до 01 лютого 2010 року, однак зобов'язання не виконали.

З урахуванням наведеного просила суд усунути перешкоди у здійсненні права власності квартирою АДРЕСА_1 шляхом виселення із неї та зняття з реєстрації ОСОБА_4 і ОСОБА_5

Рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 31 березня 2010 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Запорізької області від 27 травня 2010 року, у задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено.

Не погодившись із рішенням суду першої інстанції, його оскаржив ОСОБА_6, який вважає себе співвласником указаної квартири, оскільки майно набуте у період шлюбу з позивачем ОСОБА_3

Ухвалою апеляційного суду Запорізької області від 29 січня 2018 року відмовлено у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_6 на рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 31 березня 2010 року.

Ухвалу суд апеляційної інстанції мотивував тим, що питання про права та обов'язки ОСОБА_6 рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 31 березня 2010 року не вирішувалось.

У березні 2018 року до суду надійшла касаційна скарга ОСОБА_6 у якій він, посилаючись на порушення судом апеляційної інстанції норм процесуального права, просить скасувати ухвалу суду та направити справу до суду апеляційної інстанції для вирішення питання про відкриття апеляційного провадження.

Касаційна скарга мотивована, тим, що рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 31 березня 2010 року вирішено питання про його права та інтереси, оскільки у ньому зазначено, що ОСОБА_3 не набула права власності на квартиру, яка була придбана під час шлюбу, та є спільним сумісним майном подружжя.

Касаційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Частинами першою та другою статті 400 ЦПК України визначено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною першою статті 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Зазначеним вимогам закону оскаржуване судове рішення апеляційного суду не відповідає.

Згідно з пунктом 8 частини третьої статті 129 Конституції України однією з основних засад судочинства в Україні є забезпечення апеляційного та касаційного оскарження рішення суду, крім випадків, встановлених законом.

Конституційний Суд України у рішенні від 11 грудня 2007 року у справі № 11 рп/2007 зазначив, що реалізацією права особи на судовий захист є можливість оскарження судових рішень у судах апеляційної та касаційної інстанцій. Перегляд судових рішень в апеляційному та касаційному порядку гарантує відновлення порушених прав і охоронюваних законом інтересів людини і громадянина (абзац третій підпункту 3.1 пункту 3 мотивувальної частини).

Конституційні гарантії захисту прав і свобод людини і громадянина в апеляційній та касаційній інстанціях конкретизовано в главах 1, 2 розділу V ЦПК України, де врегульовано порядок і підстави для апеляційного та касаційного оскарження рішень і ухвал суду в цивільному судочинстві.

Згідно із частиною першою статті 352 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов'язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини у статті 6 Конвенції, якою передбачено право на справедливий суд, там, де існують, апеляційні або касаційні суди, гарантії, що містяться у вказаній статті, повинні відповідати також і забезпеченню ефективного доступу до цих судів (пункт 25 рішення у справі «Делькур проти Бельгії» від 17 січня 1970 року та пункт 65 рішення у справі «Гофман проти Німеччини» від 11 жовтня 2001 року).

Європейський суд з прав людини, розглядаючи справи щодо порушення права на справедливий судовий розгляд, тлумачить вказану статтю як таку, що не лише містить детальний опис гарантій, надаваних сторонам у цивільних справах, а й захищає у першу чергу те, що дає можливість практично користуватися такими гарантіями, - доступ до суду.

Згідно реєстраційного посвідчення виданого БТІ м. Запоріжжя НОМЕР_1 квартира АДРЕСА_1 належить на праві приватної власності ОСОБА_3

У апеляційній скарзі ОСОБА_6 зазначав, що він є співвласником спірної квартири, так як указане майно придбане у період шлюбу із ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу від 01 листопада 1999 року, укладеного із ОСОБА_4, яка діяла від себе особисто та від імені неповнолітнього сина ОСОБА_5

Вказував, що мотивувальна частина рішення суду першої інстанції містить висновок про те, що позивач не набула права власності, за захистом якого вона звернулася до суду, отже фактично судом вирішено питання і про його права. Такий висновок може призвести до позбавлення його права спільної сумісної власності подружжя на вищезазначену квартиру.

Відмовляючи у відкритті апеляційного провадження суд апеляційної інстанції зазначених доводів апеляційної скарги належним чином не перевірив, а тому дійшов передчасного висновку про відсутність у нього права на апеляційне оскарження рішення.

Крім того, суд в ухвалі про відмову у відкритті апеляційного провадження зробив висновки про відсутність преюдиції та правомірності висновків суду першої інстанції, що виходить за межі повноважень апеляційного суду на стадії вирішення питання про відкриття апеляційного провадження.

Відповідно до частини шостої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судових рішень суду першої та апеляційної інстанцій і направлення справи для продовження розгляду є порушення норм матеріального чи процесуального права, що призвели до постановлення незаконної ухвали суду першої інстанції та (або) постанови суду апеляційної інстанції, що перешкоджають подальшому провадженню у справі.

З урахуванням наведеного колегія суддів дійшла висновку, що судове рішення суду апеляційної інстанції підлягає скасуванню з направленням справи до апеляційного суду для продовження розгляду.

Керуючись статтями 409, 411, 415, 416, 418, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_6 задовольнити.

Ухвалу апеляційного суду Запорізької області від 29 січня 2018 року скасувати, справу направити до суду апеляційної інстанції для вирішення питання про відкриття апеляційного провадження.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий М. Є. Червинська

Судді: Н. О. Антоненко

В. І. Журавель

В.І. Крат

В. П. Курило