Справа № 442/4855/18 Головуючий у 1 інстанції: Крамар О.В.
Провадження № 22-ц/783/1178/18 Доповідач в 2-й інстанції: Ніткевич А. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 липня 2018 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого - судді Ніткевича А.В.,

суддів: Бойко С.М., Копняк С.М.,

секретаря Юзефович Ю.І.

з участю позивача ОСОБА_2, представника позивача ОСОБА_3, представника відповідачів Ференц О.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 20 березня 2018 року в справі за позовом ОСОБА_2 до Комунального підприємства «Туристичний комплекс «Дрогобич», Комунального підприємства «Дрогобицький ринок», з участю третьої особи без самостійних вимог на стороні відповідача голови комісії з реорганізації Комунального підприємства «Туристичний комплекс «Дрогобич»» Білоган В.Є., про поновлення на роботі та стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу,-

встановила:

Позивач ОСОБА_2 в липні 2017 року звернулась в суд з позовом до КП «Туристичний комплекс «Дрогобич», КП «Дрогобицький ринок», з участю третьої особи без самостійних вимог на стороні відповідача голови комісії з реорганізації КП «Туристичний комплекс «Дрогобич»» Білоган В.Є., просила поновити її на роботі в КП «Туристичний комплекс «Дрогобич» Дрогобицької міської ради Львівської області на раніше займаній посаді та стягнути заборгованість по заробітній платі за час вимушеного прогулу.

Вимоги обґрунтовувала тим, що з 16 червня 1988 року працювала покоївкою у готелі «Україна» в м. Дрогобич, який на той час відносився до Дрогобицького комбінату комунальних підприємств. 01.02.1992 року переведена в Державне комунальне підприємство «Тустань» на цю ж посаду. В подальшому, наказом №27-к від 01.06.2009р. її переведено на посаду покоївки в КП «Туристичний комплекс «Дрогобич» Дрогобицької міської ради.

22.03.2010 року її перевели на посаду адміністратора чергового, 25.08.2010 року наказом №75/2 перевели на посаду покоївки, де працювала по 22.03.2011 року. З 22.03.2011 року по 12.06.2017 року працювала на посаді адміністратора чергового.

12.06.2017 року її звільнено з посади адміністратора чергового КП «Туристичний комплекс Дрогобич» за скороченням чисельності та штату (Наказ № 49 від 12.06.2017р.).

Вважає звільнення незаконним, при звільненні не враховано її переважне право на залишення на роботі, оскільки вона пропрацювала на підприємстві безперервно 29 років; в неї на утриманні перебувають чоловік ОСОБА_6, який є інвалідом 2-ої групи, хворіє діабетом 1 типу (інсулінозалежний) та дочка, яка з дитинства хворіє; інших джерел отримання доходу її сім»я не має. Після її звільнення на роботу прийняли осіб, які ніколи не працювали в готельному бізнесі, крім цього під час звільнення їй не було надано нового штатного розпису підприємства. На даний час перебуває у вимушеному прогулі.

Просила позов задовольнити.

Оскаржуваним рішенням Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 20 березня 2018 року узадоволенні позову ОСОБА_2 до Комунального підприємства «Туристичний комплекс «Дрогобич», Комунального підприємства «Дрогобицький ринок», з участю третьої особи без самостійних вимог на стороні відповідача голови комісії з реорганізації Комунального підприємства «Туристичний комплекс «Дрогобич»» Білоган В.Є., про поновлення на роботі та стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу -відмовлено.

Рішення суду оскаржила позивач ОСОБА_2, вважає рішення незаконним, ухваленим при неповному встановленні обставин, які мають значення для справи та з порушенням норм матеріального і процесуального права.

Вважає, що звільнення з підстав скорочення чисельності проведене з порушенням вимог трудового законодавства, оскільки відбулося не скорочення чисельності та штату, а реорганізація шляхом приєднання юридичної особи КП «Туристичний комплекс «Дрогобич» Дрогобицької міської ради Львівської області до КП «Дрогобицький ринок», що також підтверджується витягом з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців.

Крім цього, 12.10.2017 року прийнято рішення про відміну рішення щодо припинення юридичної особи, тому позивач підлягала поновленню з підстав анулювання підстави для звільнення.

Покликається на те, що у випадку встановлення факту звільнення без законних підстав, коли поновлення працівника на роботі неможливе, орган, що розглядає трудовий спір зобов'язує ліквідаційну комісію виплатити працівнику заробітну плату за весь час вимушеного прогулу.

Також, звертає увагу на те, що при вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці має враховуватися переважне право на залишення на роботі.

В цьому контексті зазначає, що пропрацювала на підприємстві 29 років, має на утриманні чоловіка, який є інвалідом 2-ї групи та доньку, яка з дитинства хворіє.

Наводить розрахунок, за яким середній заробіток за час вимушеного прогулу становить 37 334,40 грн., який просить стягнути з відповідача.

Просить скасувати рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 20 березня 2018 року та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити повністю.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення позивача ОСОБА_2 та її представника ОСОБА_3 на підтримку доводів скарги, а також пояснення представника відповідачів Ференц О.І. на заперечення таких, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що підстави для задоволення апеляційної скарги відсутні враховуючи таке.

Згідно із ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

На підставі ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із статтею 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Частиною 6 цієї ж статті визначено, що в суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог місцевий суд дійшов висновку про законність звільнення позивача ОСОБА_2 з підстав, передбачених п. 1 ст. 40 Кодексу законів про працю України, у зв'язку зі змінами в організації виробництва і праці, а саме скорочення чисельності або штату працівників.

Суд звернув увагу, що роботодавець дотримався процедури звільнення, оскільки про наступне звільнення попередив за 2 місяці, іншої посади позивачу не пропонувалось за відсутності можливості переведення, оскільки проводилось звільнення всіх працівників.

Зважаючи на те, що суд дійшов висновку про правомірність звільнення позивача, одночасно відмовлено у вимозі про отримання заробітної плати за час вимушеного прогулу.

Виходячи з наявних матеріалів справи та досліджених судом доказів, колегія суддів погоджується з такими висновками районного суду з таких підстав.

Законодавство про працю складається з Кодексу законів про працю України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього (стаття 4 КЗпП України).

Згідно із частиною 2 статті 3 КЗпП України законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.

Відповідно до ст.ст. 2-1, 5-1 КЗпП України держава забезпечує рівність трудових прав усіх громадян незалежно від походження, соціального і майнового стану, расової та національної приналежності, статі, мови, політичних поглядів, релігійних переконань, роду і характеру занять, місця проживання та інших обставин, крім цього, держава гарантує працездатним громадянам, які постійно проживають на території України правовий захист від необгрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін (стаття 21 КЗпП України).

Судом першої інстанції встановлено, що позивач ОСОБА_2 перебувала у трудових відносинах з КП «Туристичний комплекс Дрогобич», що підтверджується копією трудової книжки (а.с. 3).

12 червня 2017 року звільнена з роботи з посади адміністратора чергового за скороченням чисельності і штату на підставі п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України згідно наказу № 49 від 12.06.2017 року (а.с. 4).

Підстави припинення трудового договору встановлено статтею 36 КЗпП України, підстави розірвання трудового договору з ініціативи працівника - статтями 38 і 39 цього Кодексу, підстави розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу - статтями 40, 41, 43, 431 і підстави розірвання трудового договору з керівником на вимогу виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) - статтею 45 цього Кодексу.

Відповідно до п. 1 ч. 1, ч. 2 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників. Звільнення допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці (ч. 1 ст. 49-2 КЗпП України).

Одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації.

Згідно Наказу № 18 від 04.04.2017р. у зв'язку з припиненням КП «Туристичний комплекс «Дрогобич» шляхом реорганізації (приєднання до КП «Дрогобицький ринок»), з оптимізацією підприємств, пов'язаного з цим скорочення чисельності і штату працівників, прийнято рішення про проведення скорочення чисельності і штату працівників КП «Туристичний комплекс «Дрогобич» з 07.06.2017 року. Утворено комісію по проведенню процедури скорочення чисельності та штату працівників КП «Туристичний комплекс «Дрогобич». Головного бухгалтера зобов'язано виплатити вивільнюваним працівникам вихідну допомогу та компенсаційні виплати за невикористані щорічні відпустки (а.с. 5).

Серед посад, які підпадають під скорочення зазначена, зокрема і посада, яку займала позивач - адміністратор черговий. Вирішено попередити під розписку про наступне вивільнення працівників, у тому числі ОСОБА_2

Із зазначеним наказом позивач ознайомлена 07.04.2018р., про що свідчить письмове попередження від 04.04.2017 року № 50, долучене до матеріалів справи та що визнається позивачем, відтак доказуванню не підлягає (а.с. 6, 79).

Для правової кваліфікації порушень роботодавцем прав працівників при вивільненні у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці, суд має встановити факт дотримання процедури попередження про такі зміни та пропозиції працівнику іншої роботи на тому ж підприємстві, в установі, організації.

Колегія суддів виходить з того, що безспірно встановленим є факт проведення змін в організації виробництва і праці КП «Туристичний комплекс «Дрогобич», шляхом його реорганізації та приєднання до КП «Дрогобицький ринок» відповідно до рішення Дрогобицької міської ради від 17.03.2017 року № 661.

Відповідач надав суду підтвердження виконання обов'язку щодо персонального попередження всіх працівників КП «Туристичний комплекс «Дрогобич», в тому числі позивача, про наступне вивільнення за п.1 ч.1. ст. 40 КЗпП України.

Частиною 2 ст. 49-2 КЗпП України передбачено, що при вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством. Порядок та умови застосування переважного права на залишення працівників на роботі за таких обставин врегульовано ст. 42 КЗпП України.

Згідно із ч. 2 ст. 40 КЗпП України, звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Як встановлено судом, посада позивача була виведена (скорочена) із штатного розпису відповідача відповідно до наказу № 18 від 04.04.2017 року «Про скорочення чисельності та штату працівників у зв'язку з реорганізацією КП «Туристичний комплекс «Дрогобич», про що позивач була завчасно (не менше ніж за 2 місяці) повідомлена, докази протилежного відсутні.

Наказом № 48 від 08.06.2017 «Про внесення змін до штатного розпису» внесено зміни в штатний розпис КП «Туристичний комплекс «Дрогогобич», який затверджений наказом №16 від 03.04.2017 року.

Відповідно до зазначеного штатного розпису, затвердженого наказом голови комісії з реорганізації КП «Туристичний комплекс «Дрогобич», на даному підприємстві залишається дві посади: посада директора та головного бухгалтера.

Разом з цим, доказів про те, що такі посади (директора та головного бухгалтера) були вакантними суду не надано.

В свою чергу, згідно із рішенням Дрогобицької міської ради від 03.10.2017 року № 874 внесено зміни до рішення міської ради від 17.03.2017 року № 661, яким вирішено змінити форму припинення - реорганізацію (приєднання) до КП «Дрогобицький ринок» на ліквідацію підприємства.

Наказом № 55 від 01.12.2017 у зв'язку з ліквідацією підприємства відповідно до Рішення сесії Дрогобицької міської ради № 874 від 03 вересня 2017 року та звільненням працівників підприємства ліквідовано та виведено зі штатного розпису КП «Туристичний комплекс «Дрогогобич» посади «Директор» та «Головний бухгалтер»; з дня видачі наказу штатний розпис не розроблявся (а.с. 83).

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком місцевого суду про те, що позивачу не могли бути запропоновані інші посади, оскільки вакантних посад з дня попередження працівника про наступне вивільнення до дати її звільнення не було, нові посади не створювались, вивільнення працівників проводилось у кілька етапів, до остаточного вивільнення всіх працівників.

Що стосується доводів апелянта про те, що відповідач провів її звільнення без врахування переважного права на залишення на роботі, однак з покликанням на те, що протягом року було взято на роботу інших людей є необгрунтованими, оскільки апелянтом не правильно надано правову оцінку обставинам, що склалися та ототожнено переважне право на залишення на роботі з переважним правом на працевлаштування на нову посаду в іншому підприємстві.

За таких обставин мова йде про переважне право на укладення трудового договору у разі поворотного прийняття на роботу, тому правила про перевагу на залишення на роботі, встановлені ст. 42 КЗпП України, в такому разі не діють, на що звернуто увагу і у листі заступника начальника Управління з питань праці Головного управління Держрпаці у Львівській області (а.с. 53-55).

При цьому, докази звернення позивача до відповідача з пропозицією укладення трудового договору у разі поворотного прийняття на роботу, якщо власник або уповноважений ним орган проводить прийняття на роботу працівників аналогічної кваліфікації, позивач не надала.

Зважаючи на те, що позивача було звільнено правомірно, з дотриманням процедури і порядку, передбачених чинним законодавством, не може бути задоволена і вимога про отримання заробітньої плати за час вимушеного прогулу, яка є похідною від вимоги про поновлення на роботі.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення суду ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, в зв'язку з чим, апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а оскаржуване рішення - без змін.

Керуючись ст.ст. 259, 367, 368, 372, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, колегія суддів, -

постановила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 20 березня 2018 року- залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня прийняття, може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складений 05 липня 2018 року.

Головуючий: А.В. Ніткевич

Судді: С.М. Бойко

С.М. Копняк