Постанова

Іменем України

27 червня 2018 року

м. Київ

справа № 645/6386/15-ц

провадження № 61-9585св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

суддів: Ступак О. В. (суддя-доповідач), ПогрібногоС. О., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_3,

відповідачі: ОСОБА_4, ОСОБА_5, яка діє в своїх інтересах та інтересах малолітніх ОСОБА_6, ОСОБА_7 та ОСОБА_8,

треті особи: Управління служби у справах дітей Департаменту праці та соціальної політики Харківської міської ради, державний нотаріус Дванадцятої Харківської державної нотаріальної контори Азімова М.Ч.

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_5, яка діє в інтересах малолітніх ОСОБА_6, ОСОБА_7 та ОСОБА_8 на рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 27 квітня 2016 року у складі судді Алфьорової Т. М. та ухвалу Апеляційного суду Харківської області від 23 серпня 2016 року у складі колегії суддів: Коровіна С. Г., Коваленко І. П., Довгаль А. П.,

ВСТАНОВИВ:

У липні 2015 року ОСОБА_3 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_4, ОСОБА_5 яка діє в інтересах малолітніх ОСОБА_6, ОСОБА_7 та ОСОБА_8 третя особа - Управління служби у справах дітей Департаменту праці та соціальної політики Харківської міської ради, про визнання права власності у порядку спадкування за заповітом.

Свої вимоги обґрунтовувала тим, що її батьку ОСОБА_7 та бабі ОСОБА_10 на праві спільної сумісної власності на підставі свідоцтва про право власності на житло від 31 березня 1998 року № 8-98-128248 належала квартира № 56, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1. Крім того, ОСОБА_7 на підставі договору дарування належало домоволодіння АДРЕСА_1. Після смерті ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1 року відкрилася спадщина, що складається з 1/2 частини спірної квартири та домоволодіння за вказаними адресами. Заповіту ОСОБА_7 не залишив. Після смерті батька відповідно до статті 1261 ЦК України спадкоємці першої черги є: ОСОБА_10 та діти: ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_6, ОСОБА_7 та ОСОБА_11 Усі спадкоємці відразу після його смерті звернулися до нотаріальної контори із заявами про прийняття спадщини, а вона у порядку передбаченому статтею 1274 ЦК України, відмовилася від прийняття спадщини на користь баби - ОСОБА_10, а тому її частка цієї квартири складала 8/12 частини, а іншим спадкоємцям по 1/12 кожному. Частка домоволодіння АДРЕСА_2 ОСОБА_10 складає 2/6 частини, а іншим спадкоємцям по 1/6 частини кожному. ІНФОРМАЦІЯ_2 року померла ОСОБА_10, яка за життя склала заповіт від 13 вересня 2011 року, за яким все своє майно заповіла ОСОБА_3 Спадкоємців за законом, які мають право на обов'язкову частку у спадщині, згідно зі статтею 1241 ЦК України, після смерті ОСОБА_10 не залишилось. 07 серпня 2014 року вона звернулася до Дванадцятої Харківської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, у зв'язку з чим заведена спадкова справа. У зв'язку з втратою правовстановлюючих документів на спадкове майно, вона не може отримати свідоцтво про право на спадщину за заповітом.

Посилаючись на викладене, позивач, з урахуванням уточнених вимог, просила визнати за нею право власності в порядку спадкування за заповітом на 8/12 частини квартири АДРЕСА_1 та 1/3 частини домоволодіння № АДРЕСА_2 після смерті ОСОБА_10, померлої ІНФОРМАЦІЯ_2 року.

У грудні 2015 року ОСОБА_4 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_5 яка діє в своїх інтересах та інтересах малолітніх ОСОБА_6, ОСОБА_7 та ОСОБА_8, третя особа - Управління служби у справах дітей Департаменту праці та соціальної політики Харківської міської ради, про визнання права власності у порядку спадкування за законом.

Свої вимоги обґрунтовував тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 p. помер його батько ОСОБА_7, який не залишив заповіту на випадок своєї смерті. У зв'язку із втратою ОСОБА_3 правовстановлюючих документів на спадкове майно та відмовою ОСОБА_5 надати такі документи нотаріусу, він змушений звернутися до суду із позовом, оскільки не має змоги отримати свідоцтво про право на спадщину за законом після смерті свого батька.

Посилаючись на викладене,просив визнати за ним право власності в порядку спадкування за законом на 1/12 частини квартири АДРЕСА_1 та 1/6 частини домоволодіння № АДРЕСА_2 після смерті батька ОСОБА_7, померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 року.

У січні 2016 року ОСОБА_5, яка діє в інтересах малолітніх ОСОБА_6, ОСОБА_7 та ОСОБА_8, звернулася до суду із позовом до ОСОБА_3, треті особи: Управління служби у справах дітей Департаменту праці та соціальної політики Харківської міської ради, державний нотаріус Дванадцятої Харківської державної нотаріальної контори Азімова М.Ч.,

Свої вимоги обґрунтовувала тим, що 13 вересня 2011 року ОСОБА_10 склала заповіт у Дванадцятій Харківській державній нотаріальній конторі, згідно з яким усе своє майно на випадок власної смерті заповіла ОСОБА_3, але складений заповіт містить порушення форми правочину, а саме: заповіт та виправлення, вчинені у тексті заповіту, не підписані неналежним чином. Із порушенням вимог Інструкції «Про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України» у заповіті не вказано місце народження ОСОБА_10, а у графі «Підпис» заповіту записано: «ОСОБА_4» і не зроблено жодних інших позначок. Просте перерахування прізвища, імені та по батькові (навіть і, можливо, написаних власноруч) не відповідає поняттю підпису, адже за своєю суттю підпис має відрізнятися від імені особи і становити окремий засіб індивідуалізації. Основною метою використання підпису є засвідчення того, що правочин містить волю саме цієї особи. Отже, існують сумніви щодо того, чи належав підпис заповідачу дійсно, і чи не був фальсифікований. Крім того, у заповіті неналежним чином виконано виправлення, а саме: текст заповіту містить наступну фразу: «Виправлено! (підписаний) ОСОБА_4». Жодних інших позначок, підписів та печаток зроблено на заповіті не було. Таким чином, виправлення має бути зрозумілим (незрозуміло, що саме було виправлено). Якщо навіть вважати напис «ОСОБА_4» її підписом, то теж саме не можна сказати про напис «ОСОБА_4» біля виправлення. При цьому так звані «підписи» є нетотожними, що робить один із них недійсним, а заповіт в цілому, таким, що не породжує будь-яких правовідносин. Таким чином, заповіт є недійсним у зв'язку з недодержання вимог щодо його форми.

Посилаючись на викладене ОСОБА_5,просила визнати заповіт від 13 вересня 2014 року недійсним.

Рішенням Фрунзенського районного суду м. Харкова від 27 квітня 2016 року позов ОСОБА_3 задоволено. Визнано за ОСОБА_3 право власності на 8/12 частини квартири АДРЕСА_2 (загальною площею 45,8 кв. м) та 1/3 частини житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 (загальною площею 53,4 кв. м та житловою площею 38,7 кв. м) після смерті ОСОБА_10 у порядку спадкування за заповітом.

Зустрічний позов ОСОБА_4 задоволено. Визнано за ОСОБА_4 право власності на 1/12 частини квартири АДРЕСА_2 та на 1/6 частини житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 після смерті ОСОБА_7 у порядку спадкування за законом.

Залишено відкритими 3/12 частини спадщини у квартирі АДРЕСА_2 та 3/6 частини житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_5 яка діє в інтересах малолітніх ОСОБА_6, ОСОБА_7 та ОСОБА_8 відмовлено.

Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції виходив із того, що вимоги ОСОБА_3 є обґрунтованими, оскільки за відсутністю правовстановлюючих документів на спадкове майно за заповітом після смерті ОСОБА_10 вона, звернувшись у встановлений законом строк із заявою про прийняття спадщини, не може отримати свідоцтво про право на спадщину. Задовольняючи вимоги ОСОБА_4, суд виходив з того, що він у зв'язку з відсутністю правовстановлюючих документів на спадкове майно не може отримати свідоцтво про право на спадщину за законом після смерті свого батька. Відмовляючи у задоволенні вимог ОСОБА_5 суд виходив із відсутності достатніх правових підстав для визнання заповіту ОСОБА_10 недійсним.

Ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 23 серпня 2016 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Апеляційний суд залишаючи рішення суду першої інстанції без змін виходив із того, що судом першої інстанції при розгляді цієї справи встановлено всі необхідні обставини та правильно застосовано норми матеріального права.

У вересні 2016 року ОСОБА_5 яка діє в інтересах малолітніх ОСОБА_6, ОСОБА_7 та ОСОБА_8 подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу на рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 27 квітня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду міста Харківської області від 23 серпня 2016 року, в якій просить скасувати зазначені судові рішення та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції, обґрунтовуючи свої вимоги порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосування норм матеріального права. Крім того, заявник зазначила, що апеляційний суд порушив вимоги процесуального законодавства під час судового засідання та долучив відповідь Дванадцятої нотаріальної контори від 18 червня 2016 року. Суд, розглядаючи справу порушив принципи безсторонності та незалежності суду, закріплених статтею 6 Європейської конвенції про захист прав та основоположних свобод. Згідно з відповіддю Дванадцятої Харківської державної нотаріальної контори від 20 листопада 2015 року за № 3445 /01-16 після смерті ОСОБА_10 заведено спадкову справу № 635/2014, що містить: заяву від 07 вересня 2014 року ОСОБА_3 В про прийняття спадщини, інших заяв не надходило. У той же час, згідно з пунктом 4.9. Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого Наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5, свідоцтво про право на спадщину видається на підставі заяви спадкоємця. Крім того, ОСОБА_4 не звертався до нотаріуса із заявою про видачу свідоцтва про прийняття спадщини.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 21 жовтня 2016 року відкрито касаційне провадження.

15 грудня 2017 року набув чинності Закон України від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», за яким судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 ЦПК України).

У лютому 2018 року Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ передано Верховному Суду указану справу.

Станом на час розгляду вказаної справи у Верховному Суді від інших учасників справи не надходило відзивів на касаційну скаргу.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Згідно із частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до статті 401 ЦПК України попередній розгляд справи має бути проведений протягом п'яти днів після складення доповіді суддею-доповідачем колегією у складі трьох суддів у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи. Суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, оскільки їх ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Рішення судів першої й апеляційної інстанцій відповідають вимогам статей 213, 214, 316 ЦПК України 2004 року (у редакції станом на час ухвалення рішення) щодо законності та обґрунтованості.

Судом установлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 року помер ОСОБА_7, про що відділом РАЦС зроблено актовий запис № 9554.

Після його смерті відкрилася спадщина, що складається із квартири АДРЕСА_1 та зареєстрована на праві спільної сумісної власності у рівних частках за ОСОБА_7 та його матір'ю ОСОБА_10, що підтверджується свідоцтвом про право власності на житло від 31 березня 1998 року № 8-98-128248 наданим на запит суду Департаментом містобудування архітектури та генерального плану Харківської міської ради, а також житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами за адресою: АДРЕСА_2, яке належить ОСОБА_7 на підставі договору дарування від 16 січня 2009 року, посвідченого, нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Горбатюк І. В. та зареєстрованого в електронному реєстрі прав власності на нерухоме майно 21 травня 2002 року, що підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно.

Згідно з відповіддю Дванадцятої Харківської державної нотаріальної контори від 20 листопада 2015 року за № 3445/01-16, після смерті ОСОБА_7 заведено спадкову справу за № 616/2011, що містить: заяву ОСОБА_13 від 16 вересня 2011 року, яка діє в інтересах малолітніх дітей; заяву ОСОБА_3 від 05 жовтня 2011 року про відмову від спадщини на користь ОСОБА_10; заяву ОСОБА_4 від 10 грудня 2011року про прийняття спадщини.

Вказані спадкоємці є спадкоємцями першої черги за законом, оскільки ОСОБА_7 не складав заповіт.

Відповідно до частин першої, другої статті 1220 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день.

Відповідно до частин третьої, п'ятої статті 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.

З огляду на викладене, суд погоджується з висновками попередніх судів про те, що ОСОБА_10 прийняла спадщину після смерті ОСОБА_7, оскільки проживала із спадкодавцем на день відкриття спадщини.

ІНФОРМАЦІЯ_2 року померла ОСОБА_10 про що відділом державної реєстрації актів цивільного стану по м. Харкову зроблено актовий запис № 6210 та видано свідоцтво про смерть.

За життя ОСОБА_10 склала заповіт від 13 вересня 2011 року, який був посвідчений державним нотаріусом Дванадцятої Харківської державної нотаріальної контори Азімовою М. Ч., реєстровий № 2-732, відповідно якого ОСОБА_10 на випадок своєї смерті заповіла все своє майно, яке їй належить та повинно належати - ОСОБА_3, тобто позивач є єдиним спадкоємцем за заповітом. Спадкоємців за законом, які мають право на обов'язкову частку у спадщині, згідно зі статтею 1241 ЦК України немає.

Відповідно до статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

До складу спадщини входять усі права і обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (стаття 1218 ЦК України).

Права та обов'язки, які не входять до складу спадщини, передбачені положеннями статті 1219 ЦК України.

Отже, об'єктами спадщини за ЦК України є права та обов'язки, які належали особі на час смерті, крім тих, що нерозривно пов'язані з особою спадкодавця.

Відповідно до частини першої статті 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину.

Розділ ІІІ ЦК України визначає перелік цивільних прав та їх правовий статус.

Відповідно до статті 177 ЦК України об'єктами цивільних прав є речі, у тому числі гроші та цінні папери, інше майно, майнові права, результати робіт, послуги, результати інтелектуальної, творчої діяльності, інформація, а також інші матеріальні і нематеріальні блага.

При цьому відповідно до частини першої статті 182 ЦК України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації.

Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових справ у нотаріальному порядку.

Таким чином, рішення суду першої інстанції, з яким погодився й суд апеляційної інстанції, про задоволення позовних вимог ОСОБА_3 та ОСОБА_4 є правильним, оскільки ОСОБА_3 є спадкоємцем за заповітом після смерті ОСОБА_10, а ОСОБА_4 є спадкоємцем першої черги після смерті свого батька - ОСОБА_7

Суд також погоджується з висновками судів про відмову у задоволенні вимог ОСОБА_5, яка діє в інтересах малолітніх ОСОБА_6, ОСОБА_7 та ОСОБА_8 про визнання недійсним заповіту з огляду на таке.

Відповідно до вимог статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно із статтею 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього кодексу.

Вимоги до форми заповіту та порядку його посвідчення встановлені статтею 1247 ЦК України, згідно якої загальними вимогами до форми заповіту є складання заповіту в письмовій формі із зазначенням місця та часу його складання, заповіт повинен бути особисто підписаний заповідачем.

Стаття 1257 ЦК України передбачає вичерпний перелік підстав для визнання заповіту недійсним, в якій передбачено, що заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. Таке ж положення міститься і у частині 3 статті 203 ЦК України.

Отже, заповіт, як односторонній правочин підпорядковується загальним правилам ЦК України щодо недійсності правочинів. Недійсними є заповіти: 1) в яких волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі; 2) складені особою, яка не мала на це права (особа не має необхідного обсягу цивільної дієздатності для складання заповіту); 3) складені з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення (відсутність нотаріального посвідчення або посвідчення особами, яке прирівнюється до нотаріального, складання заповіту представником, відсутність у тексті заповіту дати, місця його складання тощо).

Із змісту наведених норм вбачається, що дійсним, тобто таким, що відповідає вимогам закону є заповіт, який посвідчений уповноваженою особою, яка мала на це право в силу закону, відсутні порушення його форми та посвідчення, волевиявлення заповідача було вільним і відповідало його волі.

Таким чином, суди попередніх інстанцій дійшли правильного висновку про відмову у задоволенні позову, оскільки ОСОБА_5 не надано жодних доказів, які б вказували на те, що оспорюваний нею заповіт є недійсним з підстав, визначених статтею 1257 ЦК України.

Доводи заявника про те, що суд апеляційної інстанції, порушуючи вимоги процесуального законодавства долучив до матеріалів справи відповідь Дванадцятої нотаріальної контори від 18 червня 2016 року, є безпідставними, оскільки її наявність або відсутність на впливає на суть прийнятого судом рішення.

Твердження ОСОБА_5 про те, що ОСОБА_4 не звертався до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_7, є необґрунтованими, оскільки згідно з відповіддю Дванадцятої Харківської державної нотаріальної контори від 20 листопада 2015 року за № 3445/01-16, ОСОБА_4 10 грудня 2011 року звертався із заявою про прийняття спадщини. (а. с. 59)

Інші доводи касаційної скарги зводяться до переоцінки доказів, що згідно з положеннями статті 400 ЦПК України не належить до повноважень суду касаційної інстанції.

Доводи касаційної скарги не спростовують висновків судів першої й апеляційної інстанцій та не дають підстав вважати, що судами порушено норми матеріального та процесуального права, про що зазначає у касаційній скарзі заявник.

Викладене дає підстави для висновку, що касаційна скарга є необґрунтованою у зв'язку з чим підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувані рішення - без змін із підстав, передбачених статтею 410 ЦПК України.

Керуючись статтями 401, 409, 410 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_5, яка діє в інтересах малолітніх ОСОБА_6, ОСОБА_7 та ОСОБА_8 залишити без задоволення.

Рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 27 квітня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Харківської області від 23 серпня 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:О. В. Ступак
С. О. Погрібний Г. І. Усик