Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"26" червня 2018 р. Дніпровський районний суд м. Києва в складі:

головуючого судді - Катющенко В.П.

при секретарях - Дудник В.О., Томіленку В.В., Чуб Н.С., Сіренко Д.В., Юдицькому К.О.

за участю: позивача ОСОБА_1

представників позивача - ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4

відповідача - ОСОБА_5

представника відповідача - ОСОБА_6

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в залі суду, в приміщенні Дніпровського районного суду м. Києва, цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_5, третя особа - Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Войтовський Валентин Сергійович, про визнання договору купівлі-продажу квартири удаваним, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач, ОСОБА_1, звернулася до Дніпровського районного суду м. Києва з позовом, в якому просить суд: визнати договір купівлі-продажу квартири від 06 жовтня 2016 року, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Войтовським В.В. за № 3649 - удаваним договором.

Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що в середині серпня 2015 року її батьку ОСОБА_9 лікарі поставили страшний діагноз - рак. Для проведення належного його лікування їй необхідні були грошові кошти. Своїх коштів на його лікування у неї не вистачало і вона змушена була знайти людину, яка б їй ці кошти позичила. Дізнавшись про її горе, її знайома ОСОБА_10 розповіла про свого знайомого, який зможе позичити їй потрібну суму. На початку жовтня 2015 року вона разом із ОСОБА_10, приїхавши в офіс до ОСОБА_5 Під час розмови вона розповіла йому про свою ситуацію, на що він погодився надати їй в борг грошові кошти в розмірі 25 000 доларів США, при умові, що вона укладе з ним договір купівлі-продажу квартири. ОСОБА_5 її запевнив, що договір купівлі-продажу стане гарантією повернення нею суми позики, оскільки її квартира йому не потрібна, і у разі повернення всієї суми позики в строк, визначений в договорі купівлі-продажу, вони скасують угоду. Не маючи іншого вибору, вона змушена була погодитись на умови відповідача. 06 жовтня 2015 року, вона разом зі своєю знайомою ОСОБА_10, приїхали в офіс до приватного нотаріуса Войтовського В.В., до якого сказав приїхати відповідач. Нотаріусом вже був підготовлений договір, який вона підписала, навіть не ознайомившись з його текстом. Після підписання договору, вони разом із ОСОБА_10, пішли в офіс до відповідача, де останній надав їй в борг навіть не 25 тисяч доларів США, а 20 тисяч, так як 5 тисяч, останній відрахував за вчинення нотаріальних дій. Отримавши грошові кошти, на вимогу відповідача, вона власноручно написала йому розписку. Крім того, відповідач надав їй на підпис договір позики грошових коштів на суму 4 тисячі доларів США. Станом на 06 жовтня 2016 року нею відповідачу повернуто 10 тисяч доларів США, про що свідчить його особистий підпис про отримання коштів на її екземплярі договору позики. Однак, в листопаді 2016 року вона не змогла сплатити відповідачу 1000 доларів США, так як перебуває в скрутному становищі, на що відповідач змушує її звільнити квартиру, а якщо не звільнить погрожує «викинути» її із житла. Ця квартирі є єдиним її житлом, де вона може проживати, іншого нерухомого майна у неї немає. Фактично між нею та відповідачем було укладено договір позики, а договір купівлі-продажу є гарантією виконання з її боку взятих на себе зобов'язань. Тобто, квартира передана фактично в заставу. Крім того, після укладання договору купівлі-продажу вона проживала у спірній квартирі та проживає до цього часу. Крім того, вартість квартири, зазначена в договорі, не відповідала її дійсній вартості. Вона не мала на меті продавати квартиру, а якщо і продавала, то продавала б за реальну ринкову вартість. Всі ці обставини свідчать про удаваність договору купівлі-продажу квартири.

Ухвалою суду від 16 березня 2017 року цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_5, третя особа - Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Войтовський Валентин Сергійович, про визнання договору купівлі-продажу квартири удаваним було прийнято до свого провадження суддею Катющенко В.П. та призначено справу до судового розгляду.

Позивач ОСОБА_1 в судовому засіданні заявлені позовні вимоги підтримала, просила позов задовольнити. Пояснила суду, що не бажала відчужувати квартиру на користь відповідача. Спірний договір було укладено в рахунок забезпечення повернення нею позичених у відповідача коштів. В загальному по спірному договору було визначено суму коштів у розмірі 200 000 гривень та 10 000 доларів США, при цьому суму коштів у розмірі 2000 доларів відповідач, з його слів, віддав за оформлення договору. Всі витрати по договору ніс саме відповідач. При цьому, під час оформлення спірного договору нотаріус, який його посвідчував, їй нічого не роз'яснював. Також, зазначила, що між нею та відповідачем було укладено попередній договір купівлі-продажу, який укладався в офісі відповідача та не посвідчувався нотаріально.

Представники позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 в судових засіданнях підтримали заявлені позовні вимоги, з підстав викладених у позовній заяві, просили задовольнити позовні вимоги.

Відповідач ОСОБА_5 в судовому засіданні проти позову заперечував, з підстав викладених у письмових запереченнях, долучених до матеріалів справи (а.с.50-52), просив відмовити у задоволенні позову. Пояснив суду, що договір купівлі-продажу квартири позивача мав на меті саме відчуження квартири на його користь. До підписання спірного договору він віддав суму коштів по продажу квартири позивачу, з яких вона після укладення договору сплатила нотаріусу в загальному суму коштів у розмірі 2 500 доларів США, в яку входила сума коштів по сплаті податків та оформлення договору. Розрахунок по договору відбувався в офісі по вул. Житомирській, 10 в м. Києві, на якому також була присутня ОСОБА_10 Сума коштів була передана ним у розмірі 25 000 доларів США, з яких певна частина коштів була передана у гривні, але скільки не пам'ятає. Зазначив, що брокери позивача забрали у неї суму коштів, що являється шахрайськими діями. Після укладення договору позивач попросила у нього відстрочку виїзду з квартири терміном у шість місяців, так як не могла знайти квартиру для купівлі та/або вирішувала чи буде проживати у доньки. Після спливу шести місяців, позивач знову попросила його продовжити проживання у квартирі, так як у неї хвора мати. Крім того, позивачу також не вистачало коштів і вона просила його надати кошти в борг, на що він надав їй суму коштів в борг, так як її, позивача, до нього «привели» спільні знайомі. Розписки щодо повернення коштів ним були написані саме по даному договору позики, укладеним між ним та позивачем.

Представник відповідача ОСОБА_5 - ОСОБА_6 в судовому засіданні проти позову заперечував, просив в позові відмовити.

Третя особа - Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Войтовський В.С. в судове засідання не з'явився, подав до суду письмові заперечення проти позову, долучені до матеріалів справи (а.с.61-63), в яких просив відмовити в повному обсязі позивачу в задоволенні позовних вимог; розглядати справу за його відсутності.

За таких обставин, суд вважає за можливе розглянути справу у відсутність третьої особи.

Суд, вислухавши пояснення учасників справи, покази свідків, дослідивши матеріали справи, оцінивши наявні у справі докази в їх сукупності, приходить до наступного.

Відповідно до ч.1 ст. 202 Цивільного кодексу України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Статтею 655 Цивільного кодексу України передбачено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до ч. 1 ст. 656 Цивільного кодексу України, предметом договору купівлі-продажу може бути товар, який є у продавця на момент укладення договору або буде створений (придбаний, набутий) продавцем у майбутньому.

Як вбачається з матеріалів справи, 06 жовтня 2015 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_5 було укладено договір купівлі-продажу квартири, за умовами якого продавець ОСОБА_1 передає, а покупець ОСОБА_5 приймає у власність квартиру АДРЕСА_2 та сплачує за неї обумовлену цим договором грошову суму (а.с.5-6).

Відповідно до п. 4 договору, ціна продажу квартири, становить 500 000,00 гривень 00 копійок, що становить еквівалент 25 000,00 доларів США, які покупець сплатив продавцю в повному обсязі до моменту підписання цього договору. Взаємних претензій щодо порядку розрахунків за цим договором, сторони одна до одної не мають.

Крім того, 06 жовтня 2015 року між сторонами було укладено договір позики, за яким позикодавець ОСОБА_5 передав у власність позичальника ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 89 080 гривень 00 копійок, що еквівалентно 4 000 доларів США, відповідно до середньокомерційного курсу продажу долару США до гривні встановленого ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» на день укладання цього договору, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцю таку ж суму грошових коштів (а.с.7-8).

Обґрунтовуючи заявлені позовні вимоги сторона позивача посилається, зокрема, на те, що ні позивач, ні відповідач не мали на меті породження юридичних наслідків після укладення договору купівлі-продажу квартири позивача, при цьому спірний договір мав на меті забезпечення виконання позивачем умов повернення відповідачу отриманих нею коштів у борг.

Будучи допитаною в судовому засіданні свідок ОСОБА_10 пояснила суду, що знайома з позивачем близько шести років через спільних знайомих, а з відповідачем познайомилася в 2015 році за обставин укладення спірного договору. Позивач на той період часу звернулася до неї за допомогою в частині отримання кредиту під її квартиру, так як її батьки на той час хворіли, що потребувало значних коштів. Вона почала шукати кредитора для позивача та шукаючи по оголошеннях та знайомих познайомилася з ОСОБА_13, яка в свою чергу познайомила їх з відповідачем, а ОСОБА_5 (знайомий ОСОБА_13) привів їх до відповідача. Відповідач сказав їм тоді, що не зможе дати кошти під заставу, але може надати кошти під удаваний договір купівлі-продажу квартири позивача. Вони почали роздумувати над пропозицією відповідача та погодилася, адже іншого виходу не було. Її знайома, до якої можна було б звернутися за отримання позики, перебувала за кордоном, що унеможливлювало отримання коштів. Відповідач повідомив їх, що оформлення квартири за договором відбуватися не буде, а після повернення коштів позивачем він просто скасує угоду. Всі ці обставини мали місце в жовтні 2015 році. ОСОБА_13, ОСОБА_5 були присутні безпосередньо під час перемовин щодо надання відповідачем коштів та під час передачі коштів позивачу. Під час укладення договору в нотаріальній конторі також були присутні ОСОБА_11, якого вона попросила підвезти їх з позивачем до нотаріуса та брокер ОСОБА_5. Загальна сума позичених коштів за договором становила 25 000 доларів США, які позивач отримувала для лікування батьків. В загальному, вона отримала 10 000 доларів США та 200 000 гривень. При цьому, 5 000 доларів США позивачу надано не було, а 2 000 доларів США через два місяці після отримання їх позивачем, відповідач забрав у неї, а інша сума була витрачена на нотаріальні послуги. Грошові кошти надавалися позивачу на пів року. Крім того, між позивачем та відповідачем також було укладено договір позики на 4 000 доларів США, який укладався також в день укладення спірного договору. Щодо обставин укладення спірного договору повідомила, що в день підписання договору вони прийшли до нотаріуса близько 17 години та сиділи в окремій кімнаті, відповідач же ходив до нотаріуса в кабінет та виносив їм договір та розписки для підписання. Відповідач говорив, де ставити підпис та позивач ставила його, нотаріуса та брокера при цьому не було, останній пішов сплачувати податок, проте чи отримував він якісь кошти вона не знає. Після ж укладення спірного договору, вони пішли до офісу відповідача та оформили договір позики, податок пішов сплачувати ОСОБА_5, а гроші йому надавав відповідач. Сума коштів по відрахуванню податків по спірному договору їй не відома. На протязі всього часу повернення позивачем коштів відповідачу, вона постійно їздила з позивачем до відповідача, вони писали розписки про повернення коштів та на них ставилася печатка ФОП. Позивач у той період часу була стурбована. До юристів з приводу спірного договору вони не зверталися. В загальному позивачем було повернуто 10 000 доларів США. З отриманих коштів по договору позики позивач віддала відповідачу саме ці 10 000 доларів США. Зазначила, що вони з позивачем думали віддати кошти її знайомій в Німеччину, щоб та їх вклала у ТРАС та вони так могли б заробити кошти. Вона ж з укладеного спірного договору не отримувала ніяких коштів, відповідачу в укладенні договору не допомагала, а просто хотіла допомогти своїх знайомій - позивачу.

Свідок ОСОБА_11 в судовому засіданні пояснив суду, що в жовтні 2015 року ОСОБА_10 попросила його відвезти її та позивача до нотаріуса на Хрещатик у м. Києві. Вони хотіли взяти кошти під заставу квартири та щоб не їздити з грошима по місту, попросили його супроводжувати їх. В приміщенні, де підписувався спірний договір, він присутнім не був, лише заходив до офісу, щоб зігрітися з вулиці. Особа яка надавала позивачу кошти, казала, що укладений договір є мнимим, але він не може стверджувати що це був саме відповідач. Які ж саме угоди були укладені він не бачив, кількість грошових коштів, які передавалися він також не бачив. Вийшовши з нотаріальної контори, вони з позивачем та ОСОБА_10 одразу поїхали. Зазначив, що в приміщенні нотаріуса є декілька кімнат, при цьому з іншого боку будинку було ще якесь приміщення та сторони договору весь час ходили то туди, то сюди. Він не пам'ятає, де саме сторони проводили розрахунок. Проте, ніяких претензій після укладення договору у позивача не було та вона не висловлювала їх, всі у той день були на позитивних емоціях.

Свідок ОСОБА_12 пояснив суду, що являється брокером, з 2013 року розмішує оголошення через Інтернет та через знайомих, про свої послуги. Таким чином до нього і звернулася брокер ОСОБА_13 з приводу продажу спірної квартири, так як власники бажали продати квартиру. На його електронну пошту ОСОБА_13 йому направила пропозицію по продажу квартири позивача за близько 25 000 доларів США, при цьому до пропозиції були надані фото квартири позивача. Він перенаправив цю пропозицію своїм знайомим та клієнтам. Серед цих осіб також був і відповідач, якого він знав раніше. Останнього зацікавила ця пропозиція, так як він шукав собі житло. Вони домовилися зустрітися, він же перевірив квартиру по відповідним базам, щоб квартира була без обтяжень та належала позивачу. Зустріч відбувалася в офісі по вул. Житомирська в м. Києві. На ній були присутні: він, відповідач, позивач, брокер ОСОБА_13 і ОСОБА_10, яка раніше представлялася як брокер. В той же день сторонами було погоджено ціну та зустріч з нотаріусом. Відповідач, позивач та ОСОБА_10 вирушили до кабінету нотаріуса, а інші присутні особи чекали у залі очікування. Після виходу від нотаріуса, їм сторони договору повідомили про укладення саме договору купівлі-продажу, в той же час він цього договору не бачив. Після цього, вони вирушили до офісу відповідача у цьому ж будинку з іншої сторони. Продаж квартири було вчинено за 25 000 доларів США, частина яких була передана у гривнях. Йому сплачувала комісійні, як брокеру позивача, у розмірі 22 000 гривень ОСОБА_10 Він поділив ці кошти між собою та брокером ОСОБА_13. Де передавалися кошти позивачу він не знає, так як не був присутнім при цьому. Про якісь розрахунки між позивачем та ОСОБА_10 він нічого не чув. Після вказаних подій, він пішов. Щодо укладення інших договорів між сторонами, повідомив, що позивач говорила, що їй необхідна більша частина коштів, але про наявність укладених інших угод він нічого не знає. Він не бачив, не читав та не обговорював ніякі питання по договору позики. Також, зазначив, що не пам'ятає, хто саме сплачував кошти за нотаріальні послуги та податки. При цьому, жодних претензій ніхто не висловлював. Позивач говорила, що спільно з ОСОБА_10 інвестує ці кошти в проект. Крім того, також пояснив, що підготовка до укладення спірного договору та обговорення тривала близько тижня, а тому всі сторони розуміли, який договір укладається та бажали цього, при цьому будь-якого тиску на позивача він не бачив.

Згідно ч. 1 ст. 203 Цивільного процесуального кодексу України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Статтею 235 Цивільного кодексу України передбачено що, удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

Як роз'яснено в п. 25 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 № 9, за удаваним правочином (стаття 235 ЦК) сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов'язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі статті 235 ЦК має визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемності або про визнання його недійсним. До удаваних правочинів наслідки недійсності, передбачені статтею 216 ЦК, можуть застосовуватися тільки у випадку, коли правочин, який сторони насправді вчинили, є нікчемним або суд визнає його недійсним як оспорюваний.

Якщо буде встановлено, що правочин вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

Таким чином, оскільки відповідно до ч. 1 ст. 202, ч. 3 ст. 203 ЦК України головним елементом угоди (правочину) є вільне волевиявлення та його відповідність внутрішній волі сторін, які спрямовані на настання певних наслідків, то основним юридичним фактом, який підлягав встановленню судом є дійсна спрямованість волі сторін при укладенні договору дарування та з'ясування питання про те, чи не укладена ця угода з метою приховати іншу угоду та яку саме.

Вказана правова позиція взаємоузгоджується із правовою позицією Верховного Суду України, висловленою у постанові суду від 14 листопада 2012 року у справі № 6-133цс12.

Таким чином, аналізуючи норми чинного законодавства України, позивач, заявляючи вимогу про визнання правочину удаваним, має довести: факт укладання правочину, що, на його думку, є удаваним; спрямованість волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені правочином, тобто відсутність у сторін іншої мети, ніж приховати інший правочин; настання між сторонами інших прав та обов'язків, ніж ті, що передбачені удаваним правочином.

Згідно ч. 1 ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

В той же час, стороною позивача не було надано належних доказів, які б свідчили про існування домовленості про укладення між позивачем та відповідачем договору купівлі-продажу спірної квартири з метою приховання іншого будь-якого правочину, а також доказів, які б свідчили про отримання позивачем грошових коштів за договором від відповідача в рахунок позики. Натомість, як встановлено судом, в день укладення спірного договору між сторонами було укладено договір позики на загальну суму отримання позивачем у позику 4 000 доларів США. При цьому, твердження позивача про те, що договір купівлі-продажу квартири насправді приховував договір застави, як забезпечення виконання зобов'язань за договором позики, на думку суду є надуманим, оскільки за умовами договору купівлі-продажу, позивач несла додаткові витрати з його оформлення, уникнення частини з яких було б у разі дійсного укладання договору застави, який також підлягав нотаріальному посвідченню. Покази свідка ОСОБА_11 в частині повідомлення останньому про мнимість якоїсь угоди, судом не приймаються до уваги, оскільки останній не зміг повідомити суд ким саме було повідомлено про мнимість угоди, якої саме угоди, та останньому не відомо яка угода була укладена між сторонами та він не був присутній під час будь-якого обговорення між сторонами умов укладання угод. Покази свідка ОСОБА_10 судом не приймаються в якості належного та допустимого доказу, оскільки спростовуються твердженнями відповідача та показами свідків, в тому числі і останньої. Так, свідком було зазначено, що вона та позивач познайомилися з відповідачем через ОСОБА_13 та ОСОБА_12, які являються ріелтерами, що в свою чергу свідчить про те, що останні надають відповідні посередницькі послуги по придбанню та продажу житла на ринку нерухомості, що також у своїй сукупності з іншими оціненими доказами у вказаному спорі, що виник між сторонами, про користування послугами ріелторів з боку сторін передбачало своїм наслідком відповідний продаж з одного боку сторони договору та купівлю квартири з іншої сторони договору. При цьому, як вбачається з показів свідка ОСОБА_12, останній дізнався саме про продаж спірної квартири від брокера з нерухомості ОСОБА_13, яка була брокером зі сторони позивача, яка і направила йому пропозицію, яку він в подальшому направив в тому числі і відповідачу. При цьому повідомив, що між сторонами приблизно протягом тижня, до укладання угоди купівлі-продажу, відбувалися перемовини саме щодо продажу спірної квартири, в тому числі і в його присутності.

Статтею 89 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

З огляду на вищевикладене, беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносин, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_5, третя особа - Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Войтовський Валентин Сергійович, про визнання договору купівлі-продажу квартири удаваним.

Враховуючи, що суд дійшов ґрунтовних висновків про необґрунтованість позовних вимог ОСОБА_1, відшкодування судових витрат в порядку ст. 141 Цивільного процесуального кодексу України, не здійснюється.

Керуючись ст.ст. 202, 203, 235, 655, 656 Цивільного кодексу України, п. 25 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 № 9, ст.ст. 2, 10, 48, 49, 51, 76, 77-81, 89, 209, 210, 247, 265, 354 Цивільного процесуального кодексу України, суд,-

У Х В А Л И В:

В позові ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1, АДРЕСА_3) до ОСОБА_5 (РНОКПП НОМЕР_2, АДРЕСА_1), третя особа - Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Войтовський Валентин Сергійович (АДРЕСА_4, про визнання договору купівлі-продажу квартири удаваним - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 ЦПК України.

У відповідності до п.п. 15.5) п.п.15 п. 1 Розділу ХШ Перехідних Положень ЦПК України, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а саме Дніпровський районний суд м. Києва.

Повне судове рішення складено 06 липня 2018 року.

Суддя: