Постанова

Іменем України

04 липня 2018 року

м. Київ

справа № 263/13140/16-ц

провадження № 61-10786св18

Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Кузнєцова В. О. (суддя-доповідач), Олійник А. С., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - Публічне акціонерне товариство «Всеукраїнський Акціонерний Банк» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський Акціонерний Банк» Славкіної Марини Анатоліївни,

відповідач - ОСОБА_6,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський Акціонерний Банк» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський Акціонерний Банк» Славкіної МариниАнатоліївни на рішення Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 19 вересня 2017 року, у складі головуючого-судді Кір'якової Н. П., та постанову апеляційного суду Донецької області від 09 січня 2018 року, у складі суддів: Гаврилової Г. Л., Попової С. А., Баркова В. М.,

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2016 року Публічне акціонерне товариство «Всеукраїнський Акціонерний Банк» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський Акціонерний Банк» (далі - ПАТ «Всеукраїнський Акціонерний Банк») Славкіної Марини Анатоліївни звернулося до суду з позовом до ОСОБА_6 про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Позовна заява мотивована тим, що 16 липня 2007 року між Відкритим акціонерним товариством «Всеукраїнський АкціонернийБанк» (далі - ВАТ «Всеукраїнський Акціонерний Банк») (правонаступником якого є ПАТ «Всеукраїнський Акціонерний Банк» та ОСОБА_6 був укладений кредитний договір №203Н/07-05, згідно до умов якого відповідачу надано кредит в іноземній валюті у розмірі 28000,00 дол. США зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 13 % річних.

В забезпечення виконання вимог за кредитним договором між позивачем та відповідачем цього ж дня був укладений договір іпотеки, який посвідчений приватним нотаріусом Маріупольського міського нотаріального округу Донецької області Чичековою О. А. та зареєстрований за №3241, відповідно до якого в іпотеку банку була передана квартира АДРЕСА_1, загальною площею 58,2 кв.м, яка належить на праві власності відповідачу.

Відповідач належним чином не виконував умови кредитного договору, в результаті чого станом на 22 вересня 2016 року утворилася заборгованість в сумі 768629,25 грн, яка складається із заборгованості по кредиту - 16174,59 дол. США, що в гривневому еквіваленті становить 420128,83 грн, заборгованості за відсотками - 12098,34 дол. США, що в гривневому еквіваленті становить 314249,78 грн, заборгованості по комісії за розрахункове обслуговування - 8411,28 грн, штраф/пеня за несвоєчасне погашення кредиту, сплату процентів за користування - 25839,36 грн.

На підставі вищезазначеного позивач просив суд звернути стягнення на предмет іпотеки за договором іпотеки від 16 липня 2007 року, а саме: на квартиру АДРЕСА_1, загальною площею 58,2 кв.м, що належить ОСОБА_6 на праві власності, для задоволення вимог позивача, шляхом надання позивачу права на продаж предмета іпотеки будь-якій особі-покупцеві, за початковою ціною визначеною на рівні не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності під час його реалізації у порядку, передбаченому статтею 38 Закону України «Про іпотеку» з наданням позивачу всіх прав продавця, а також просив стягнути з відповідача судові витрати на користь банку.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 19 вересня 2017 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що позивач пропустив строк позовної давності для звернення до суду із позовом, оскільки порушення прав банку щодо вимог про дострокове повернення кредиту відбулось у січні 2012 року, а з позовом до суду про звернення стягнення на предмет іпотеки банк звернувся лише у жовтні 2016 року.

Постановою апеляційного суду Донецької області від 09 січня 2018 року рішення Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 19 вересня 2017 року залишено без змін.

Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відмову в позові ПАТ «Всеукраїнський Акціонерний Банк» з підстав пропуску строку на звернення до суду, про застосування якого заявлено відповідачем.

У касаційній скарзі, поданій у лютому 2018 року до Верховного Суду, ПАТ «Всеукраїнський Акціонерний Банк», просить скасувати судові рішення у справі та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Касаційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позову у зв'язку з пропуском позовної давності, не надав належної оцінки доказам у справі та неправильно застосував норми чинного законодавства. Так, судом помилково зроблено висновки про те, що саме банком пропущено строк позовної давності, оскільки сторони встановили строк дії договору - до моменту виконання сторонами в повному обсязі взятих на себе зобов'язань, так і строки виконання зобов'язань зі щомісячним погашенням платежів, останній з яких у визначеній сумі підлягав виконанню у строк до 10 липня 2017 року. Отже, позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів і процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначено періодичними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення кожного чергового платежу. Крім того, судом не було досліджено застосування норм Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» та Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції». Так, суд не звернув увагу на те, що мораторій не звільняє від виконання зобов'язання, а є відстроченням виконання певних обов'язків, відкладення певних дій на визначений чи невизначений період на підставі спеціального акта.

Статтею 388 ЦПК України, в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року, визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України, у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, ЦПК України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

05 березня 2018 року Верховним Судом відкрито касаційне провадження в указаній справі.

15 травня 2018 року ОСОБА_6 подала відзив на касаційну скаргу, вказуючи на те, що оскаржувані судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій є законними і обґрунтованими, всі висновки судів відповідають встановленим обставинам справи, а тому підстав для їх скасування немає.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Встановлено, і це вбачається з матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення ухвалені з правильним застосуванням норм матеріального права та додержанням норм процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що 16 липня 2007 року між ВАТ «Всеукраїнскьимй Акціонерний Банк» та ОСОБА_6 був укладений кредитний договір № 203Н/07-05, відповідно до умов якого відповідачу наданий кредит в іноземній валюті у розмірі 28000,00 дол. США зі сплатою за користування кредитними коштами у розмірі 13 % річних, терміном по 10 липня 2017року (а.с.13-19).

В забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором між ВАТ «Всеукраїнський Акціонерний Банк» та ОСОБА_6 укладений договір іпотеки від 16 липня 2007 року, згідно з яким в іпотеку передано квартиру АДРЕСА_1 загальною площею 58,2 кв.м, житловою площею 39,1 кв.м, що належить ОСОБА_6 на праві власності (а.с.26-32).

Відповідно до графіка погашення кредиту встановлена сума щомісячного платежу у розмірі 234 дол. США з кінцевим терміном погашення 10 липня 2017 року (а.с.20-25).

Пунктом 2.7.1 кредитного договору передбачено, що банк має право вимагати дострокового виконання боргових зобов'язань в цілому, або у визначеній частині у випадку невиконання позичальником своїх боргових та інших зобов'язань за цим договором. Пунктом 2.7.2 кредитного договору встановлено, що при цьому виконання боргових зобов'язань повинно бути проведено позичальником протягом 7 (семи) робочих днів з дати отримання позичальником відповідної вимоги.

Пунктами 4.1.6, 5.6, 6.2. іпотечного договору встановлено, що у разі порушення позичальником зобов'язання за кредитним договором чи іпотекодавцем за цим договором, а також інших обов'язків іпотекодавця /позичальника, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання зобов'язання, а в разі його невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки в порядку, передбаченим цим договором та чинним законодавством ( а.с. 28, 30).

Судами встановлено, що 24 січня 2012 року банк на адресу ОСОБА_6 рекомендованим листом направив вимогу про виконання порушеного зобов'язання, згідно якої ПАТ «Всеукраїнський Акціонерний Банк» вимагав повернути достроково кредит в повному обсязі. У випадку невиконання вказаних вимог протягом 7 днів з дня отримання листа, банк звернеться до суду із позовною заявою ( а.с. 197-198).

У зв'язку з невиконанням вимог щодо дострокового повернення кредиту заочним рішенням Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 20 вересня 2012 року позов ПАТ «Всеукраїнський Акціонерний Банк» задоволено. Стягнуто в солідарному порядку з ОСОБА_6 та ОСОБА_8 на користь ПАТ «Всеукраїнський Акціонерний Банк» заборгованість в сумі 165 500,17 грн.

Вказане судове рішення набрало чинності 09 листопада 2012 року ( а.с. 37). За заявою ПАТ «Всеукраїнський Акціонерний Банк» від 03 червня 2013 року позивачу видані виконавчі листи та відкрито виконавче провадження, проте до теперішнього часу боржником заборгованість не сплачена, рішення суду не виконано.

Відповідно до статті 1054 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 цього Кодексу).

Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов'язання - це правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Згідно зі статтями 526, 530, 610, частиною першою статті 612 ЦК України зобов'язання повинні виконуватись належним чином у встановлений термін відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов'язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України).

Якщо в зобов'язанні встановлено строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню в цей строк (термін).

При цьому в законодавстві визначаються різні поняття: як «строк дії договору», так і «строк (термін) виконання зобов'язання» (статті 530, 631 ЦК України).

Одним з видів порушення зобов'язання є невиконання зобов'язання в обумовлений сторонами строк.

Іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи (стаття 575 ЦК України).

Відповідно до статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека - це вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Згідно із частиною першою статті 7 цього Закону за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов'язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов'язання.

Статтею 33 Закону України «Про іпотеку» передбачені підстави для звернення стягнення на предмет іпотеки.

Зокрема, частиною першою цієї статті передбачено, що в разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону.

Отже, чинним законодавством передбачено право іпотекодержателя задовольнити забезпечені іпотекою вимоги за рахунок предмета іпотеки у випадку невиконання або неналежного виконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Вона обчислюється за загальними правилами обчислення цивільно-правових строків.

Позовна давність установлюється в законі з метою упорядкування цивільного обороту за допомогою стимулювання суб'єктів, права чи законні інтереси яких порушені, до реалізації права на їх позовний захист протягом установленого строку.

Згідно з частиною першою статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

За частиною четвертою статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові.

Позовна давність відноситься до строків захисту цивільних прав; при цьому поняття «позовна» вказує на форму захисту - шляхом пред'явлення позову, необхідною умовою реалізації якої є виникнення права на позов, що розглядається у двох аспектах - процесуальному (право на пред'явлення позивачем позову і розгляд його судом) і матеріальному (право на задоволення позову, на отримання судового захисту).

Питання про об'єкт дії позовної давності виникає через відмінності в розумінні категорії «право на позов у матеріальному сенсі» (право на захист) у контексті її співвідношення із суб'єктивним матеріальним цивільним правом як одним з елементів змісту цивільних правовідносин.

Набуття права на захист, для здійснення якого встановлено позовну давність, завжди пов'язане з порушенням суб'єктивного матеріального цивільного права.

Суб'єктивне матеріальне цивільне право і право на позов відносяться до різних видів матеріального права: перше - регулятивне, друге - охоронне.

Змістом права на позов є правомочність, що включає одну або декілька передбачених законом можливостей для припинення порушення, відновлення права або захисту права іншими способами, які можуть реалізовуватись тільки за допомогою звернення до суду.

Оскільки метою встановлення у законі позовної давності є забезпечення захисту порушеного суб'єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу в межах певного періоду часу, тобто тимчасове обмеження отримати захист за допомогою звернення до суду, можна зробити висновок, що об'єктом дії позовної давності є право на позовний захист (право на позов у матеріальному сенсі), що є самостійним правом (не ототожнюється із суб'єктивним матеріальним правом і реалізується в межах охоронних правовідносин), яким наділяється особа, право якої порушене.

Відповідно до статті 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Зазначений трирічний строк діє після порушення суб'єктивного матеріального цивільного права (регулятивного), тобто після виникнення права на захист (охоронного).

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог суд першої інстанції, з висновком якого погодився й суд апеляційної інстанції, обґрунтовано виходив із того, що сторони кредитних правовідносин змінили строк виконання основного зобов'язання 24 січня 2012 року направивши вимогу про негайне, дострокове повернення всієї суми кредиту й пов'язаних з ним платежів (відсотків) у розмірі 165500,17 грн (а.с. 78).

Крім того, в 2012 році ПАТ «Всеукраїнський Акціонерний Банк» звертався до суду з позовом про стягнення повної заборгованості за кредитним договором, та рішенням Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 20 вересня 2012 року стягнуто в солідарному порядку з ОСОБА_6 та ОСОБА_8 найогокористь заборгованість в розмірі 165500,17 грн. 19 червня 2013 року постановою державного виконавця Жовтневого відділу державної виконавчої служби Маріупольського міського управління юстиції відкрито виконавче провадження (а.с. 82).

Отже, змінивши строк виконання основного зобов'язання, ПАТ «Всеукраїнський Акціонерний Банк» був зобов'язаний пред'явити позов до боржника протягом трьох років від дати, коли банк дізнався про порушення свого права, тобто з 24 січня 2012 року, дати невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання, а з позовом до суду про звернення стягнення на предмет іпотеки звернувся лише у жовтні 2016 року, тобто зі спливом встановленого статтею 257 ЦК України трирічного строку, про застосування якого заявлено відповідачем.

До такого висновку суди першої та апеляційної інстанцій дійшли без порушень норм матеріального та процесуального права.

Доводи касаційної скарги про те, що суди відмовляючи у задоволенні позову у зв'язку з пропуском позовної давності, не надали належної оцінки доказам у справі та неправильно застосували норми чинного законодавства, оскільки помилково зробили висновки про те, що банком пропущено строк позовної давності, оскільки сторони встановили строк дії договору - до моменту виконання сторонами в повному обсязі взятих на себе зобов'язань, так і строки виконання зобов'язань зі щомісячним погашенням платежів, останній з яких у визначеній сумі підлягав виконанню у строк до 10 липня 2017 року не спростовують висновків суду. Банк змінивши строк виконання основного зобов'язання, зобов'язаний був пред'явити позов до боржника протягом трьох років від дати коли банк дізнався про порушення свого права, тобто з 24 січня 2012 року, дати невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання.

Доводи касаційної скарги про те, що, судом не було досліджено в повному обсязі застосування норм Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» й Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» та суд не звернув увагу на те, що мораторій не звільняє від виконання зобов'язання, а є відстроченням виконання певних обов'язків, відкладення певних дій на визначений чи невизначений період на підставі спеціального акта є безпідставними, оскільки не впливають на висновки суду щодо відмови у позові про звернення стягнення на предмет іпотеки у зв'язку із спливом позовної давності.

Таким чином доводи касаційної скарги про порушення судами норм матеріального та процесуального права є необґрунтованими.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу залишити без задоволення, а рішення судів першої та апеляційної інстанцій без змін.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський Акціонерний Банк» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський Акціонерний Банк» Славкіної Марини Анатоліївни, залишити без задоволення.

Рішення Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 19 вересня 2017 року та постанову апеляційного суду Донецької області від 09 січня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: В. О. Кузнєцов
А. С. Олійник
Г. І. Усик