Провадження номер 2/741/392/18
Єдиний унікальний номер 741/575/18
РІШЕННЯ

іменем України

25 червня 2018 року м. Носівка

Носівський районний суд Чернігівської області у складі:

головуючого - судді Дикого В.М.,

з участю секретаря с/з Герасимчук Н.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Носівського районного суду Чернігівської області цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до Носівської об'єднаної територіальної громади в особі Носівської міської ради Чернігівської області про визнання права власності на спадковий житловий будинок,

УСТАНОВИВ:

ОСОБА_2 звернувся до Носівського районного суду Чернігівської області з позовною заявою до Носівської ОТГ в особі Носівської міської ради Чернігівської області про визнання права власності на житловий будинок у порядку спадкування. Свої вимоги позивач обґрунтовував тим, що житловий будинок у АДРЕСА_1, відносився до типу колгоспного двору. На момент ліквідації колгоспних дворів у вищевказаному будинку проживали та були зареєстровані батьки позивача ОСОБА_4 та ОСОБА_5. Після ліквідації колгоспних дворів вони не отримали свідоцтв та не зареєстрували своє право власності на житловий будинок. ІНФОРМАЦІЯ_2 помер ОСОБА_4. Спадщину після його смерті прийняла його дружина ОСОБА_5, оскільки вступила в управління та володіння спадковим майном. ІНФОРМАЦІЯ_3 померла ОСОБА_5. Спадщину після її смерті в силу ч. 3 ст. 1268 ЦК України прийняв позивач. Факт постійного проживання позивача разом зі спадкодавцем підтверджується рішенням Носівського районного суду від 23 вересня 2016 року. Нотаріус відмовила позивачеві у видачі свідоцтва про право на спадщину на вищевказаний житловий будинок, оскільки спадкове домоволодіння мало статус колгоспного двору, а колгоспні двори ліквідовано. Саме тому позивач звернувся до суду та просив судовим рішенням визнати за ним право власності на житловий будинок у порядку спадкування за законом після смерті матері ОСОБА_5

У судове засідання позивач не з'явився, представник позивача ОСОБА_6 подав до суду заяву, у якій підтримав позовні вимоги, просив їх задовольнити та розглянути справу за відсутності позивача та представника позивача.

Представник відповідача Носівської ОТГ в особі Носівської міської ради Чернігівської області в судове засідання не з'явився. Представник відповідача направив до суду заяву, у якій визнав позовні вимоги та просив справу розглянути за відсутності представника відповідача.

Відповідно до ч. 3 ст. 211 ЦПК України учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів.

Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Отже, суд розглядає справу за відсутності сторін за наявними у справі доказами та не здійснює фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу.

Дослідивши письмові докази, які містяться в матеріалах справи, суд робить нижченаведений висновок.

У судовому засіданні встановлено, що житловий будинок АДРЕСА_1 відносився до типу колгоспного двору, станом на 15.04.1991 року в ньому були зареєстровані: ОСОБА_5, ОСОБА_4, що підтверджується копією свідоцтва про право власності на жилий будинок від 17.02.1989 (а. с. 13), довідкою виконавчого комітету Носівської міської ради Чернігівської області № 5578 від 16 листопада 2017 року (а. с. 10).

У п. 6 Постанови № 20 від 22 грудня 1995 року «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» Пленум ВСУ роз'яснює, що спори щодо майна колишнього колгоспного двору, яке було придбане до 15 квітня 1991 року, мають вирішуватися за нормами, що регулювали власність цього двору, тобто ЦК УРСР 1963 року.

Відповідно до ст. 120 ЦК УРСР майно колгоспного двору належало його членам на праві сумісної власності.

Відповідно до ч. 2 ст. 123 ЦК УРСР розмір частки члена двору встановлюється виходячи з рівності часток усіх членів двору, включаючи неповнолітніх і непрацездатних.

Відповідно до пп. «а» п. 6 вищезазначеної постанови, право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні.

Отже, ОСОБА_4, ОСОБА_5 як членам ліквідованого колгоспного двору належав у рівних частинах житловий будинок АДРЕСА_1. Однак, після ліквідації колгоспних дворів вони не отримали свідоцтв та у встановленому законом порядку не зареєстрували своє право власності на будинок.

ІНФОРМАЦІЯ_2 помер ОСОБА_4, що підтверджується копією свідоцтва про смерть (а. с. 6).

Відповідно до п. 1 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» відносини спадкування регулюються правилами ЦК України, якщо спадщина відкрилася не раніше 1 січня 2004 року. У разі відкриття спадщини до зазначеної дати застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні правила Цивільного кодексу Української РСР, у тому числі щодо прийняття спадщини, кола спадкоємців за законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 524 ЦК УРСР спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом.

За життя ОСОБА_4 заповіту не складав, що підтверджується інформаційною довідкою зі Спадкового реєстру (заповіти/спадкові договори) (а. с. 33).

Отже, спадкоємство після смерті ОСОБА_4 здійснюється за законом.

Згідно з ч. 1 ст. 529 ЦК УРСР при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого.

ОСОБА_5 була дружиною померлого ОСОБА_4, що підтверджується копією свідоцтва про одруження (а. с. 8). А, отже, вона була спадкоємцем першої черги за законом після смерті ОСОБА_4

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 549 ЦК УРСР визнається, що спадкоємець прийняв спадщину, якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном.

Пунктом 113 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 18 червня 1994 року № 18/5, установлено, що доказом вступу в управління чи володіння спадковим майном можуть бути, крім іншого, довідка житлово-експлуатаційної організації, правління житлово-будівельного кооперативу, виконавчого комітету місцевої Ради народних депутатів чи відповідної місцевої державної адміністрації про те, що спадкоємець безпосередньо перед смертю спадкодавця проживав разом з ним.

У судовому засіданні встановлено, що ОСОБА_5 у силу п. 1 ч. 1 ст. 549 ЦК УРСР фактично прийняла спадщину після смерті чоловіка, оскільки проживала разом з ним на час його смерті, а, отже, вступила в управління та володіння спадковим майном, що підтверджується довідкою виконавчого комітету Носівської міської ради Чернігівської області № 5594 від 17 листопада 2017 року (а. с. 11).

Із повідомлення Державного нотаріального архіву Чернігівської області № 2683/01-17 від 03.05.2018 та інформаційної довідки зі Спадкового реєстру (спадкові справи та видані на їх підставі свідоцтва про право на спадщину) убачається, що до майна померлого ОСОБА_4 12 грудня 2000 року Носівською районною ДНК заведена спадкова справа за № 565 (а. с. 34, 36).

12 грудня 2000 року ОСОБА_5 державним нотаріусом Носівської ДНК видано свідоцтво про право на спадщину за законом на право на земельну частку (пай), належну померлому ОСОБА_4 (а. с. 14).

Відповідно до ч. 2 ст. 548 ЦК УРСР прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини.

Отже, з моменту відкриття спадщини після смерті ОСОБА_4 спірний житловий будинок став повністю належати ОСОБА_5.

ІНФОРМАЦІЯ_3 померла ОСОБА_5, що підтверджується копією свідоцтва про смерть (а. с. 7).

Відповідно до ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

За життя ОСОБА_5 заповіту не складала, що підтверджується інформаційною довідкою зі Спадкового реєстру (заповіти/спадкові договори) (а. с. 42).

Спадкова справа до майна померлої ОСОБА_5 не заводилася, що підтверджується інформаційною довідкою зі Спадкового реєстру (спадкові справи та видані на їх підставі свідоцтва про право на спадщину) (а. с. 41) та повідомленням Носівської районної ДНК № 785/01-16 від 30 травня 2018 року (а. с. 40).

Відповідно до ст. 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

ОСОБА_2 є сином ОСОБА_5, що підтверджується копією свідоцтва про народження (а. с. 9). А, отже, він є спадкоємцем першої черги за законом після її смерті.

Відповідно до ч. 3 ст. 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

Рішенням Носівського районного суду від 23 вересня 2016 року, яке набрало законної сили 10 жовтня 2016 року, встановлено факт постійного проживання ОСОБА_2 з ОСОБА_5 на час відкриття спадщини після смерті останньої (а. с. 15-16).

Отже, ОСОБА_2 у силу ч. 3 ст. 1268 ЦК України прийняв спадщину після смерті матері ОСОБА_5

Відповідно до ч. 5 ст. 1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.

У судовому засіданні встановлено, що позивачеві відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на спірний житловий будинок, оскільки спадкове домоволодіння мало статус колгоспного двору, які ліквідовано, що підтверджується постановою державного нотаріуса Носівської районної ДНК про відмову у вчиненні нотаріальної дії № 2673/02-31 від 04 грудня 2017 року (а. с. 17).

Матеріали справи підтверджують, що на будинок АДРЕСА_1 виготовлена технічна документація (а. с. 20-22).

Згідно зі звітом про оцінку майна ринкова вартість спірного будинку станом на 25.10.2017 становить 55236 грн. (а. с. 19).

Згідно з ч. 2 ст. 318 ЦК України усі суб'єкти права власності є рівними перед законом.

Відповідно до статті 41 Конституції України та п. 2 ч. 1 ст. 3, ст. 321 ЦК України ніхто не може бути позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні, крім випадків, встановлених Конституцією та законом.

Згідно з ч. 1 ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

Відповідно до ст. 392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Ураховуючи встановлені обставини та вищенаведені правові норми, суд робить висновок, що позов підлягає задоволенню.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 211, 247, 258, 263-265, 354 ЦПК України, суд

РІШИВ:

Позов задовольнити.

Визнати за ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, РНОКПП НОМЕР_1, у порядку спадкування за законом після смерті матері ОСОБА_5, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_3, право власності на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, розташований у АДРЕСА_1, який складається з власне житлового будинку «А», веранди «а», ґанку «а1», сараю «Б», погреба «П», вбиральні «У», огорожі № 1, воріт № 2, загальною площею 60,9 кв. м житловою площею 22,9 кв. м., ринковою вартістю станом на 25.10.2017 55236 грн.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Суддя В.М. Дикий