Ухвала

Іменем України

26 червня 2018 року

м. Київ

справа № 490/2988/15-ц

провадження № 61-22179ск18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

СтрільчукаВ. А. (суддя-доповідач), Карпенко С. О., Кузнєцова В. О.,

розглянув касаційну скаргу ОСОБА_4 на постанову Апеляційного суду Миколаївської області від 07 березня 2018 року в справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, третя особа - ОСОБА_7, про звернення стягнення на предмет іпотеки, за зустрічним позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_4, третя особа - ОСОБА_7, про визнання договору іпотеки недійсним,

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2015 року ОСОБА_4 звернувся до суду з вищевказаним позовом, в якому просив звернути стягнення на предмет іпотеки - адміністративно-побутовий та торговельний комплекс, розташований за адресою: АДРЕСА_1, належний ОСОБА_5 на підставі договору дарування від 09 липня 2014 року № 626, та земельну ділянку загальною площею 0,2518 га, розташовану за тією ж адресою, належу відповідачу на підставі договору дарування від 09 липня 2014 року № 627, шляхом проведення прилюдних торгів.

У лютому 2016 року ОСОБА_5 звернувся до суду з вищевказаним зустрічним позовом, в якому просив визнати недійсним іпотечний договір, укладений 06 серпня 2014 року між ним та ОСОБА_4 та зареєстрований в реєстрі за № 451.

У січні 2018 року ОСОБА_5 звернувся до суду із заявою про забезпечення зустрічного позову, в якій просив накласти арешт на іпотечне майно і заборонити ОСОБА_4 та будь-яким уповноваженим ним особам вчиняти будь-які дії щодо володіння та користування спірним майном, оскільки позивач за первісним позовом звернув стягнення на іпотечне майно у позасудовому порядку та зареєстрував на нього право власності.

Ухвалою Центрального районного суду міста Миколаєва від 19 січня 2018року в задоволенні заяви про забезпечення позову відмовлено.

Судове рішення місцевого суду мотивоване тим, що заява ОСОБА_5 є необґрунтованою та неспівмірною заявленим позовним вимогам, оскільки під час посвідчення договору іпотеки приватним нотаріусом було накладено заборону на іпотечне майно, а ОСОБА_5 не надано належних і допустимих доказів того, що існує очевидна загроза порушенню його прав та інтересів до ухвалення рішення у справі.

Постановою Апеляційного суду Миколаївської області від 07 березня 2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_5 задоволено частково, ухвалу Центрального районного суду міста Миколаєва від 19 січня 2018 року скасовано та постановлено нову, якою заяву ОСОБА_5 про забезпечення позову задоволено. Накладено арешт на адміністративно-побутовий та торговельний комплекс, розташований за адресою: АДРЕСА_1, який складається з будівель: склад літ. З-1 загальною площею 70, 3 кв.м, адміністративної будівлі - літ. Я-1 загальною площею 49,2 кв.м, сторожки літ. А-1 загальною площею 12,5 кв.м, адміністративно-виробничо побутової будівлі літ. Я1- 1 загальною площею 67, 4 кв. м, вбиральні літ. Б-1, споруд 1,2, І, та земельну ділянку, розташовану за тією ж адресою, загальною площею 0,2518 га, кадастровий номер НОМЕР_1, які зареєстровані 12 жовтня 2017 року на праві власності за іпотекодержателем ОСОБА_4, до вирішення справи по суті. Заборонено ОСОБА_4 здійснювати будь-які дії щодо адміністративно-побутового та торговельного комплексу, розташованого за адресою: АДРЕСА_1, та земельної ділянки, розташованої за цією ж адресою, по зміні порядку володіння та користування, ніж ті, що передбачені пунктом 4.2 іпотечного договору від 22 квітня 2014 року, укладеного між ОСОБА_4 та ОСОБА_5

Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що висновок суду першої інстанції про відсутність підстав для забезпечення позову за наявності заборони нотаріуса, накладеної при посвідчення іпотечного договору, суперечить нормам чинного законодавства. Натомість доводи ОСОБА_5 про необхідність забезпечення його позову підтверджені матеріалами справи, а обраний ним спосіб такого забезпечення відповідає та є співмірним пред'явленим вимогам майнового характеру.

21 березня 2018 року ОСОБА_4 подав засобами поштового зв'язку касаційну скаргу на постанову Апеляційного суду Миколаївської області від 07 березня 2018 року, в якій просив скасувати оскаржуване судове рішення, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, і зняти накладений арешт на майно та заборону у здійснювати будь-які дії щодо нього.

Касаційна скарга мотивована тим, що апеляційний суд не звернув уваги на необґрунтованість заявлених ОСОБА_5 позовних вимог по суті справи та не дослідив доказів і аргументів, на які він посилався у відзиві на апеляційну скаргу. До ОСОБА_5 не може бути заявлена вимога про повернення спірного майна, оскільки він не є його власником. Також до нього не може заявлятися вимога про відшкодування вартості майна, оскільки він отримав його у дар за безвідплатним договором. Суд апеляційної інстанції не зазначив у постанові, яке саме право ОСОБА_5 було порушено, оскільки в заяві про забезпечення позову йдеться про право Приватного підприємства «Шафаят», яке не є стороною у цій справі, а вимоги про повернення майна ніким не заявлялися. Посилання апеляційного суду на пункт 4.2. договору є помилковим, оскільки ОСОБА_5 втратив статус іпотекодавця у зв'язку з тим, що договір іпотеки, укладений між ОСОБА_4 і ОСОБА_5 є припиненим.

У відкритті касаційного провадження необхідно відмовити з таких підстав.

Відповідно до частини 2 статті 149 ЦПК України забезпечення позову допускається як до пред'явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Статтею 150 ЦПК України встановлені види забезпечення позову, які відповідно до частини третьої цієї статті мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Апеляційним судом встановлено, що ОСОБА_5 заявлено вимогу про визнання недійсним іпотечного договору, умови якого містять застереження про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом позасудового врегулювання, в тому числі шляхом набуття ним права власності на іпотечне майно.

Відповідно до частини 1 статті 216 ЦК України у разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Разом з тим, 12 жовтня 2017 року позивачем за первісним позовом вже набуто у власність спірне іпотечне майно за умовами договору, що оспорюється відповідачем та третьою особою.

Обґрунтовуючи заяву про забезпечення позову, ОСОБА_5 посилався на можливість та загрозу з боку позивача за первісним позовом здійснити відчуження спірного іпотечного майна, що зробить в подальшому неможливим виконання судового рішення у разі задоволення зустрічного позову, або призведе до затягування вирішення справи по суті та порушення прав та інтересів третіх осіб у разі вирішення інших майнових спорів стосовно іпотечного майна.

Такі доводи відповідача ОСОБА_5 відповідають обставинам справи.

Скасовуючи ухвалу суду першої інстанції та приймаючи нову постанову про задоволення заяви ОСОБА_5 про вжиття заходів забезпечення позову, суд апеляційної інстанції обґрунтовано виходив з наявності правових підстав для такого забезпечення, оскільки ОСОБА_5 заявлено вимогу про визнання недійсним іпотечного договору, умови якого містять застереження про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом позасудового врегулювання, в тому числі шляхом набуття права власності на іпотечне майно.

Встановивши вказані обставини, апеляційний суд дійшов правильного висновку про забезпечення позову.

Наведені у касаційні скарзі доводи щодо необґрунтованості заявлених ОСОБА_5 зустрічних позовних вимог підлягають перевірці судом під час розгляду справи по суті, а не при вирішенні питання про забезпечення позову.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) зауважує, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них. Вимоги до прийнятності апеляції з питань права мають бути більш жорсткими ніж для звичайної апеляційної скарги. З урахуванням особливого характеру ролі Верховного Суду, як касаційного суду, процедура, яка застосовується у Верховному Суді може бути більш формальною (LEVAGES PRESTATIONS SERVICES v. FRANCE, № 21920/93, § 45, ЄСПЛ, від 23 жовтня 1996 року; BRUALLA GOMEZ DE LA TORRE v. SPAIN, № 26737/95, § 37, 38, ЄСПЛ, від 19 грудня 1997 року).

Відповідно до вимог частини другої статті 389 ЦПК України підставами для касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно з положеннями пункту 5 частини другої статті 394 ЦПК України суд в порядку, передбаченому частинами четвертою, п'ятою цієї статті, відмовляє у відкритті касаційного провадження, якщо касаційна скарга є необґрунтованою.

Відповідно до пункту 2 частини четвертої статті 394 ЦПК України у випадку оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення..

Із змісту касаційної скарги, оскаржуваного судового рішення апеляційного суду вбачається, що скарга є необґрунтованою, правильне застосовування судом вищенаведених норм процесуального права, якими врегульовано питання забезпечення позову, є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо їх застосування чи тлумачення, розгляд зазначеної скарги не має значення для формування єдиної правозастосовчої практики, а наведені в ній доводи не дають підстав для висновків щодо незаконності та неправильності судового рішення.

Керуючись пунктом 5 частини другої, частинами четвертою, п'ятою, шостою статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_4 на постанову Апеляційного суду Миколаївської області від 07 березня 2018 року в справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, третя особа - ОСОБА_7, про звернення стягнення на предмет іпотеки, за зустрічним позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_4, третя особа - ОСОБА_7, про визнання договору іпотеки недійсним.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити заявнику.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:В. А. Стрільчук

С. О. Карпенко

В. О. Кузнєцов