Постанова

Іменем України

26 червня 2018 року

м. Київ

справа № 587/2026/15-ц

провадження № 61-14003св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Висоцької В. С.,

суддів: Лесько А. О. (суддя-доповідач), Мартєва С. Ю., Пророка В. В., Штелик С. П.,

учасники справи:

позивач - Прокурор Сумського району Сумської області,

відповідачі: Шпилівська сільська рада Сумського району Сумської області, ОСОБА_4,

треті особи: Державна інспекція сільського господарства у Сумській області, Реєстраційна служба Сумського районного управління юстиції у Сумській області,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Сумського районного суду Сумської області від 01 серпня 2016 року у складі судді Моісеєнко О. М. та ухвалу Апеляційного суду Сумської області від 29 вересня 2016 року у складі колегії суддів: Левченко Т. А., Околота Г. М., Собини О. І.,

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2015 рокупрокурор Сумського району Сумської області звернувся до суду з позовом до Шпилівської сільської ради Сумського району Сумської області, ОСОБА_4, треті особи: Державна інспекція сільського господарства в Сумській області, Реєстраційна служба Сумського районного управління юстиції у Сумській області, про скасування рішення сільської ради та державної реєстрації права власності на земельну ділянку, повернення земельної ділянки.

Позовна заява мотивована тим, що Шпилівською сільською радою Сумського району Сумської області 28 травня 2015 року передано ОСОБА_4 у приватну власність земельну ділянку площею 0,25 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд на

АДРЕСА_1 за рахунок земель сільськогосподарського призначення, тобто всупереч нормам статей 38, 39 ЗК України, статей

1, 5, 8 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», частини другої, четвертої статті 48 Закону України «Про охорону земель», статтей

17, 21 Закону України «Про основи містобудування». Зазначає, що надана ОСОБА_4 земельна ділянка відноситься до земель запасу сільськогосподарського призначення, пасовища, та що, на ній фактично розташований фруктовий сад. Крім того, наявною містобудівною документацією с. Ополонське Шпилівської сільської ради не передбачено розміщення індивідуальних житлових будинків, господарських будівель і споруд на земельній ділянці на АДРЕСА_1.

Рішенням Сумського районного суду Сумської області від 01 серпня

2016 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Сумської області від 29 вересня 2016 року, позов задоволено.

Визнано незаконним і скасовано рішення 40 сесії 6 скликання Шпилівської сільської ради Сумського району від 28 травня 2015 року «Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд

ОСОБА_4

Скасовано державну реєстрацію права власності ОСОБА_4 на земельну ділянку з кадастровим номером НОМЕР_1 загальною площею 0,25 га для будівництва, осблуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), реєстраційний номер об'єкта нерухомого майна 47 від 8 липня 2015 року.

Повернуто у власність територіальної громади Шпилівської сільської ради земельну ділянку площею 0,25 га (кадастровий номер НОМЕР_1) на АДРЕСА_5

Вирішено питання щодо судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що надання ОСОБА_4 у власність вказаної земельної ділянки із земель сільськогосподарського призначення для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд Шпилівською сільською радою було здійснено всупереч вимогам законодавства. Зазначив, що спірна земельна ділянка не підлягала виділенню для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, а її державна реєстрація права власності відповідачем не є реалізованим ним правом, оскільки він не міг отримати таке право, виходячи з того, що Шпилівська сільська рада незаконно прийняла оспорюване рішення.

Ухвала апеляційного суду мотивована тим, що суд першої інстанції правильно визначився із характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягали застосуванню та дійшов обгрунтованого висновку стосовного того, що надання ОСОБА_4 у власність земельної ділянки із земель сільськогосподарського призначення для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд Шпилівською сільською радою здійснено всупереч нормам чинного на той час законодавства. Апеляційний суд також зазначив, що не може погодитися з доводами апеляційної скарги стосовно того, що надана ОСОБА_4 у власність земельна ділянка для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд здійснена у повній відповідності до містобудівної документації, генерального плану, оскільки такі доводи спростовуються повідомленням Сумської районної державної адміністрації від 13 липня 2015 року про відсутність генерального плану, а також про те, що в наявній містобудівній документації не показана перспектива забудови

с. Ополонське житловими та громадськими будівлями.

19 жовтня 2016 року ОСОБА_4 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову.

Касаційна скарга мотивована тим, що ОСОБА_5 було дотримано норми законодавства при оформленні права власності на спірну земельну ділянку. Вказує, що підстав для відмови у наданні йому дозволу на розроблення проекту землеустрою у Шпилівської сільської ради не було. Проект землеустрою було погоджено відповідними органами та Шпилівською сільською радою в межах її повноважень, були виконані приписи статті 20 ЗК України відносно зміницільового призначення земельної ділянки при передачі її у власність. Також зазначає, що надання йому у власність земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд було здійснено у відповідності до містобудівної документації - Схеми генерального плану, яка була погоджена Шпилівською сільською радою і головним архітектором Сумського району. Також зазначає, що ні територіальній громаді, із власності якої надавалась земельна ділянка, ні державі, ні іншим особам не було завдано шкоди внаслідок реалізації ним свого права на отримання у власність цієї земельної ділянки.

Заперечення на касаційну скаргу до суду не надходили.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII«Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

15 березня 2018 року справа передана до Верховного Суду.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню.

Судом установлено, що 17 вересня 2014 року ОСОБА_4 звернувся до сільського голови Шпилівської сільської ради ОСОБА_6 із заявою про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд орієнтовною площею 0,25 га в

с. АДРЕСА_3 на території Шпилівської сільської ради Сумського району Сумської області (а. с. 42).

Рішенням 34 сесії 6 скликання Шпилівської сільської ради Сумського району Сумської області від 23 жовтня 2014 року надано дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки ОСОБА_4 для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд за адресою: АДРЕСА_1, орієнтовною площею - 0,25 га із земель сільськогосподарського призначення (пасовища). Вирішено надати вказану земельну ділянку у власність (а. с. 43).

Відповідно до довідки Управління Держземагенства у Сумському районі Сумської області від 03 грудня 2014 року № 7638/01.23 форми № 6-зем, земельна ділянка, що відводиться ОСОБА_4, відноситься до земель запасу комунальної власності, є сільськогосподарськими угіддями (пасовища) (а. с. 28).

ТОВ «Координат БС» був розроблений проект землеустрою, земельній ділянці присвоєний кадастровий номер НОМЕР_2. Відповідно до проектної документації у завданні на виконання робіт зазначено цільове призначення земельної ділянки: для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (а. с. 130-166).

Рішенням Шпилівської сільської ради Сумського району Сумської області від 16 січня 2015 року ОСОБА_4 надано дозвіл на присвоєння поштової адреси на спірну земельну ділянку (а. с. 49), а рішенням від 28 травня

2015 року затверджено проект землеустрою щодо відведення спірної земельної ділянки у власність та надано йому цю земельну ділянку у приватну власність (а. с. 50).

08 липня 2015 року за ОСОБА_5 зареєстровано право власності на спірну земельну ділянку (а. с. 27).

Зі змісту листа Сумської районної державної адміністрації від 13 липня

2015 року вбачається, що генеральний план відсутній, а наявний лише опорний план с. Ополонське і текстова частина проекту планування тазабудови с. Шпилівка, с. Визирівка, с. Ополонське, с. Харківщина, яка є загальною до зазначених населених пунктів. Вказані документи є частиною містобудівної документації, яка розробляється на місцевому рівні. В наявній містобудівній документації не показана перспектива забудови с. Ополонське житловими та громадськими будівлями. На опорному плані земельні ділянки, які відведені ОСОБА_4, частково замальовані кружечками, що графічно відображає зелені насадження (а. с. 11-13).

Під час проведення прокуратурою Сумського району перевірки за фактом виділення земельних ділянок, голова Шпилівської сільської ради

ОСОБА_6 зверталася до прокурора району з проханням винести припис щодо виправлення технічної описки в рішенні сесій про надання дозволу на розроблення проектів землеустрою, зокрема ОСОБА_4, а саме «землі сільськогосподарського призначення (пасовища)» на «землі житлової та громадської забудови» (а. с. 14). Однак, рішення сільської ради про зміну цільового призначення земельних ділянок за період з грудня 2014 року по травень 2015 року не приймалось (а. с. 200).

Фактично на місці виділеної ОСОБА_4 земельної ділянки знаходяться насадження фруктових дерев - розбитий раніше колгоспний сад. Наявність насадження фруктових дерев на вказаній земельній ділянці підтверджується повідомленням сільського голови Шпилівської сільської ради

Семененка В. О., опорним планом с. Ополонське, схемою генерального плану групи земельних ділянок, схемою земель КСП «Шпилівське» 1995 року, відповідно до яких на спірній землі топографічно позначені насадження, а також фотографіями ділянки з фруктовими деревами (а. с. 180, 201).

Відповідно до статті 14 Конституції України право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.

Згідно із частинами першою, другою статті 18 ЗК України до земель України належать усі землі в межах її території, в тому числі острови та землі, зайняті водними об'єктами, які за основним цільовим призначенням поділяються на категорії. Категорії земель України мають особливий правовий режим.

У статті 19 ЗК України вказано, що землі України за основним цільовим призначенням поділяються на такі категорії: а) землі сільськогосподарського призначення; б) землі житлової та громадської забудови; в) землі природно-заповідного та іншого природоохоронного призначення; г) землі оздоровчого призначення; ґ) землі рекреаційного призначення; д) землі історико-культурного призначення; е) землі лісогосподарського призначення; є) землі водного фонду; ж) землі промисловості, транспорту, зв'язку, енергетики, оборони та іншого призначення.

Відповідно до статтей 38, 39 ЗК України до земель житлової та громадської забудови належать земельні ділянки в межах населених пунктів, які використовуються для розміщення житлової забудови, громадських будівель і споруд, інших об'єктів загального користування. Використання земель житлової та громадської забудови здійснюється відповідно до генерального плану населеного пункту, іншої містобудівної документації, плану земельно-господарського устрою з дотриманням будівельних норм, державних стандартів і норм.

Стаття 1 Закону України «Про землеустрій» містить визначення поняття «цільове призначення земельної ділянки», згідно з яким це є її використання за призначенням, визначеним на підставі документації із землеустрою у встановленому законодавством порядку.

Цільове призначення земель - це встановлені законодавством порядок, умови та межі використання земель для конкретних цілей відповідно до їх категорій, тобто цільове призначення конкретної земельної ділянки залежить від категорії земель, з яких її виділено, від планування та зонування території і є встановленою компетентним органом при наданні земельної ділянки можливістю її використання для конкретного призначення відповідно до затверджених планів розвитку території, зонуванням земель, а також правовим режимом відповідної категорії земель.

Таким чином, земельні ділянки віднесені до тієї чи іншої категорії мають використовуватися лише за тим цільовим призначенням, до якого вони віднесені відповідно до затвердженої документації із землеустрою.

Частиною другою статті 20 ЗК України передбачено, що зміна цільового призначення земельних ділянок державної або комунальної власності провадиться Верховною Радою Автономної Республіки Крим, Радою Міністрів Автономної Республіки Крим, органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування, які приймають рішення про затвердження проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок та передачу цих ділянок у власність або надання у користування відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу.

Тобто, земельний кодекс України передбачає зміну цільового призначення землі органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування, які приймають рішення про передачу цих земель у власність або надання у користування, вилучення (викуп) земель і затверджують проект землеустрою або приймають рішення про створення об'єктів для ведення фермерського господарства.

Обов'язковою умовою дотримання встановленої процедури зміни цільового призначення земельної ділянки є складання або перепогодження (у випадку якщо зміні цільового призначення підлягає вся земельна ділянка, а не її частина) проекту відведення земельної ділянки з місцевими органами виконавчої влади (районним (міським) органом земельних ресурсів, природоохоронним і санітарно-епідеміологічним органами, органом містобудування й архітектури та охорони культурної спадщини), а також підлягає державній землевпорядній експертизі.

Встановлення та зміна цільового призначення земельних ділянок може здійснюватись виключно відповідно до вимог закону та у встановленому порядку, порушення якого має наслідком скасування таких розпоряджень (стаття 21 ЗК України).

З аналізу вказаних норм законодавства вбачається, що землі України за своїм цільовим призначенням поділяються на відповідні категорії, та мають використовуватися лише за тим цільовим призначенням до якого вони віднесені, а зміна цільового призначення земельної ділянки тієї чи іншої категорії, можлива лише при дотриманні встановленої законодавством процедури.

Таким чином, судами обгрунтовано встановлено, що ОСОБА_4 передана у власність земельна ділянка для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд із категорії земель сільськогосподарського призначення (пасовища), без зміни її цільвого призначення, що підтверджується листом сільського голови Шпилівської сільської ради Сумського району Сумської області (а. с. 200).

Відповідно до абзацу 2 частини другої, частин третьої, четвертої статті

24 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» забудова земельної ділянки здійснюється в межах її цільового призначення, встановленого відповідно до законодавства. У разі відсутності плану зонування або детального плану території, затвердженого відповідно до вимог цього Закону, передача (надання) земельних ділянок із земель державної або комунальної власності у власність чи користування фізичним та юридичним особам для містобудівних потреб забороняється. Зміна цільового призначення земельної ділянки, яка не відповідає плану зонування території та/або детальному плану території, забороняється.

Зі змісту статті 23 ЗК України вбачається, що землі сільськогосподарського призначення є пріоритетними та повинні надавитися насамперед для сільськогосподарського використання.

Спірна земельна ділянка була надана у приватну власність ОСОБА_4 із земель сільськогосподарського призначення (пасовища) з порушенням порядку зміни цільового призначення, а саме: не для сільськогосподарського використання, а для її забудови, що суперечить вимогам земельного законодавства.

Таким чином, розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суди першої та апеляційної інстанцій правильно визначилися із характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідили наявні у справі докази і надали їм належну оцінку, правильно встановили обставини справи, внаслідок чого ухвалили законні й обґрунтовані судові рішення, які відповідають вимогам матеріального та процесуального права.

Наведені в касаційній скарзі доводи не спростовують висновків судів першої та апеляційної інстанцій, обґрунтовано викладених у мотивувальній частині рішення, та зводяться до переоцінки доказів та незгоди заявника з висновками судів щодо їх оцінки. Відповідно до статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не вправі встановлювати нові обставини та переоцінювати докази.

Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку про те, що судові рішення ухвалені без додержання норм матеріального і процесуального права.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи («Проніна проти України», № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Відповідно до частини другої статті 410 ЦПК України не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Частиною третьою статті 401 ЦПК України передбачено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення суду без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення апеляційного суду без змін.

Керуючись статтями 400, 401, 409, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Сумського районного суду Сумської області від 01 серпня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Сумської області від 29 вересня 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. С. Висоцька

Судді А. О. Лесько

С. Ю. Мартєв

В. В. Пророк

С. П. Штелик