Постанова

Іменем України

25 червня 2018 року

м. Київ

справа № 515/826/15-ц

провадження № 61-12295св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Антоненко Н. О. (суддя-доповідач), Журавель В. І., Крата В. І.,

учасники справи:

позивачі: ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6,

відповідач - публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Татарбунарського районного суду Одеської області від 14 листопада 2016 року у складі судді Семенюк Л. А. та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 01 лютого 2017 року у складі колегії суддів: Журавльова О. Г., Заїкіна А. П., Кравця Ю. І.,

ВСТАНОВИВ:

У травні 2015 року ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 звернулися до суду з позовом до публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») про визнання договору іпотеки недійсним.

В обґрунтування заявлених вимог посилалися на те, що 23 квітня 2008 року між ОСОБА_6 та ПАТ КБ «ПриватБанк» укладено кредитний договір № ODTOGA00000035 (далі - кредитний договір), в забезпечення виконання якого 27 травня 2008 року між ОСОБА_4 та банком укладено договір іпотеки будинку АДРЕСА_1 (далі - договір іпотеки), який є спільною сумісною власністю ОСОБА_6 та ОСОБА_4, оскільки придбаний за спільні кошти в період шлюбу, хоча право власності зареєстровано за ОСОБА_4

Під час шлюбу у ОСОБА_4 та ОСОБА_6 народилося двоє доньок, одна з яких - ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, на час укладення договору іпотеки була неповнолітньою.

Зазначаючи про те, що укладений договір іпотеки як такий, що впливає на майнові права ОСОБА_5 (право користування житлом), потребував обов'язкової згоди органу опіки та піклування, а також про відсутність нотаріально завіреної згоди ОСОБА_6 на укладення цього договору, позивачі просили визнати договір іпотеки недійсним.

Рішенням Татарбунарського районного суду Одеської області від 14 листопада 2016 року в задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що укладання договору іпотеки не призвело до звуження обсягу, зменшення чи обмеження існуючого права користування житлом малолітньої на час укладання договору ОСОБА_5, цей договір було укладено зі згоди ОСОБА_6, а тому підстави для задоволення позовних вимог відсутні.

Ухвалою апеляційного суду Одеської області від 01 лютого 2017 року рішення Татарбунарського районного суду Одеської області від 14 листопада 2016 року залишено без змін.

Ухвала апеляційного суду мотивована тим, що суд першої інстанції, вирішуючи спір, повно та всебічно дослідив обставини справи, оцінив надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює.

У квітні 2017 року ОСОБА_4 звернулася до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ з касаційною скаргою на рішення Татарбунарського районного суду Одеської області від 14 листопада 2016 року та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 01 лютого 2017 року, просила їх скасувати і ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.

Касаційна скарга обґрунтована тим, що оскаржувані судові рішення є незаконними, оскільки ухвалені з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права. Укладений договір іпотеки потребував згоди органу опіки та піклування, оскільки він впливає на майнові права ОСОБА_5 та укладений без нотаріально посвідченої згоди ОСОБА_6

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 29 травня 2017 рокувідкрито касаційне провадження у цій справі та витребувано її матеріали з Татарбунарського районного суду Одеської області.

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідні положення ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

02 березня 2018 року вказану справу передано до Верховного Суду.

Станом на час розгляду справи Верховним Судом відзиви на касаційну скаргу не надійшли.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, вирішення справи.

Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суди встановили, що 23 квітня 2008 року між ОСОБА_6 та ПАТ КБ «ПриватБанк» укладено кредитний договір № ODTOGA00000035.

В забезпечення виконання зобов'язання за кредитним договором 27 травня 2008 року між ОСОБА_4 та ПАТ КБ «ПриватБанк» укладено договір іпотеки будинку АДРЕСА_1, посвідчений державним нотаріусом Татарбунарської державної нотаріальної контори Одеської області, зареєстрований в реєстрі за № 2603.

10 листопада 1983 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_4 зареєстровано шлюб.

Згідно з пунктом 35.11 договору іпотеки ОСОБА_6 надав свою згоду на укладення цього договору, викладену окремою заявою, яка зберігається в справах нотаріальної контори.

Під час шлюбу у позивачів народилося двоє дітей: донька - ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_2 та донька - ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, яка на дату укладення договору іпотеки дому, була неповнолітньою - ІНФОРМАЦІЯ_3.

В провадженні Татарбунарського районного суду Одеської області знаходиться цивільна справа № 515/527/15-ц за позовною заявою ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_4, третя особа - ОСОБА_6, про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Статтею 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян та безпритульних дітей» передбачено, що держава охороняє і захищає права та інтереси дітей під час вчинення правочинів щодо нерухомого майна. Неприпустиме зменшення або обмеження прав та інтересів дітей під час вчинення будь-яких правочинів щодо жилих приміщень. Органи опіки та піклування здійснюють контроль за дотриманням батьками та особами, які їх замінюють, житлових прав і охоронюваних законом інтересів дітей відповідно до закону. Для вчинення будь-яких правочинів щодо нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, необхідний попередній дозвіл органів опіки та піклування, що надається відповідно до закону.

За змістом цієї норми Закону, а також статей 17, 18 Закону України «Про охорону дитинства» в редакції чинній на момент укладення оспорюваного договору, статті 177 СК України дбати про збереження та використання майна дитини в її інтересах - обов'язок батьків. З метою гарантування декларованого державою пріоритету інтересів дитини закон передбачає додаткові засоби контролю з боку держави за належним виконанням батьками своїх обов'язків, установлюючи заборону для батьків малолітньої дитини вчиняти певні правочини щодо її майнових прав без попереднього дозволу органу опіки та піклування.

Згідно з частинами четвертою та п'ятою статті 177 СК України орган опіки та піклування проводить перевірку заяви про вчинення правочину щодо нерухомого майна дитини та надає відповідний дозвіл, якщо в результаті вчинення правочину буде гарантоване збереження права дитини на житло.

За змістом частини 6 статті 203, частини 1 статті 215 ЦК України правочин, що вчинений батьками (усиновлювачами) і суперечить правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей, може бути визнаний судом недійсним. Такий правочин є оспорюваним.

За таких обставин вчинення батьками малолітньої дитини певного правочину за відсутності попереднього дозволу органу опіки та піклування порушує установлену статті 177 СК України заборону. Проте сам по собі цей факт не є безумовним підтвердженням наявності підстав для визнання правочину недійсним. Правочин може бути визнаний недійсним, якщо його вчинення батьками без попереднього дозволу органу опіки та піклування призвело до порушення права особи, в інтересах якої пред'явлений позов, тобто до звуження обсягу існуючих майнових прав дитини та/або порушення охоронюваних законом інтересів дитини, зменшення або обмеження прав та інтересів дитини щодо жилого приміщення.

Відповідно до статті 9 Закону України «Про іпотеку» іпотекодавець обмежується в розпорядженні предметом іпотеки, однак має право володіти та користуватись предметом іпотеки відповідно до його цільового призначення, якщо інше не встановлено цим Законом.

При цьому ЦК України, як і Закон України «Про іпотеку» не містять норм, які б зменшували або обмежували право членів сім'ї власника житла на користування жилим приміщенням у разі передання його в іпотеку.

Відмовляючи у задоволенні позову суди на підставі доказів, поданих сторонами, що належним чином оцінені, дійшли правильного висновку про те, що права ОСОБА_5 оспорюваним правочином не порушені.

Порушення ОСОБА_6 умов кредитного договору та у зв'язку з цим звернення банку до суду з позовом до ОСОБА_4 про звернення стягнення на переданий в іпотеку будинок не може слугувати достатньою підставою для висновку про необхідність захисту шляхом визнання недійсним іпотечного договору права на теперішній час повнолітньої ОСОБА_5 на збереження саме цього житлового будинку як місця її проживання.

Доводи ОСОБА_4 про те, що оспорюваним договором іпотеки порушено право на житло її доньки, яка була на час укладенні договору іпотеки неповнолітньою, та про ненадання згоди ОСОБА_6 на укладення договору іпотеки, є необґрунтованими та спростовуються встановленими у справі обставинами.

Інші наведені у касаційній скарзі доводи зводяться до незгоди з висновками суду стосовно установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судами першої та апеляційної інстанцій, які їх обґрунтовано спростували. В силу вимог вищенаведеної статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не вправі встановлювати нові обставини та переоцінювати докази.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують.

Оскільки оскаржувані судові рішення залишено без змін, а скарга без задоволення, то судовий збір за подання касаційної скарги покладається на особу, яка подала касаційну скаргу.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ :

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Татарбунарського районного суду Одеської області від 14 листопада 2016 року та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 01 лютого 2017 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді: Н. О. Антоненко

В. І. Журавель

В. І. Крат