Справа № 265/4428/18
Провадження № 6/265/126/18
У Х В А Л А

02 липня 2018 року місто Маріуполь

Орджонікідзевський районний суд міста Маріуполя Донецької області у складі: головуючого судді Вайновського А. М., при секретарі Злидіній Г.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у місті Маріуполі заяву ОСОБА_1 про визнання судового наказу таким, що не підлягає виконанню, -

В С Т А Н О В И В :

Наказом Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 01 червня 2018 року з ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, РНОКПП НОМЕР_1, яка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1, на користь ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_3, РНОКПП НОМЕР_2, який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2, на утримання ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_5, було стягнуто аліменти у розмірі 1/4 частки від усіх видів заробітку (доходу), але не менше 50 % прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, щомісячно, починаючи з 21 травня 2018 року і до досягнення дитиною повноліття.

15 червня 2018 року боржник ОСОБА_1 звернулася до суду із заявою про визнання вказаного судового наказу таким, що не підлягає виконанню, посилаючись на те, що фактично неповнолітній ОСОБА_3 постійно проживає з нею та знаходиться на її утриманні, а тому ОСОБА_2 не має права на отримання аліментів.

Боржник ОСОБА_1 в судовому засіданні вимоги та доводи заяви підтримала, пояснила, що неповнолітній ОСОБА_3 постійно проживає спільно із нею, час від часу вона приводить дитину гостювати до батька, ОСОБА_2, та його батьків. Крім того, пояснила, що за судовими рішеннями з ОСОБА_2 присуджено стягнення аліменти на її користь та утримання до досягнення дитиною трирічного віку, а також на утримання самої дитини, тому звернення ОСОБА_2 із заявою про видачу судового наказу та отримання ним аліментів є безпідставним.

Заявник-стягувач ОСОБА_2 в судовому засіданні заперечував проти визнання судового наказу таким, що не підлягає задоволенню, що вмотивовував у письмових запереченнях.

Так, згідно із письмовими запереченнями, ОСОБА_2 вважає, що підстав для припинення стягнення аліментів на його користь з ОСОБА_1 чинними положеннями Сімейного кодексу України та чинного законодавства не передбачено, а її посилання на відсутність у нього права на отримання аліментів є хибним тлумаченням норм матеріального права. Зареєстрованим місцем проживання неповнолітньої дитини є саме його адреса проживання, що ОСОБА_2 безпосередньо пов'язує із своїм правом на отримання аліментів. При цьому зазначає, що дитина проживає у нього близько двох тижнів на місяць. Також, на думку ОСОБА_2, посилання боржника на перебування дитини на її утримання не відповідають дійсності, оскільки вона не має власного заробітку, а дитини знаходиться виключно та повністю на його утриманні. Докази, надані ОСОБА_1, вважає неналежними, недостовірними та недопустимими. З цих підстав просив відмовити у задоволенні заяви за безпідставністю.

Заслухавши пояснення сторін, дослідивши їх доводи та перевіривши наданими доказами і матеріалами наказного провадження, суд приходить до наступних висновків.

Відповідно до ст. 160 ЦПК України судовий наказ є особливою формою судового рішення, що видається судом за результатами розгляду вимог, передбачених статтею 161 цього Кодексу. Із заявою про видачу судового наказу може звернутися особа, які належить право вимоги, а також органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду і інтересах інших осіб. Судовий наказ підлягає виконанню за правилами, встановленими для виконання судових рішень у порядку, встановленому законом.

У відповідності ст. 3 Закону України «Про виконавче провадження» судовий наказ є виконавчим документом, який підлягає примусовому виконання у порядку, встановленому цим Законом.

Згідно із п. 4 ч. 1 ст. 161 ЦПК України судовий наказ може бути видано, зокрема, якщо заявлено вимогу про стягнення аліментів у розмірі на одну дитину - одної чверті, на двох дітей - однієї третини, на трьох і більше дітей - половини заробітку (доходу) платника аліментів, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку на кожну дитину, якщо ця вимога не пов'язана із встановленням чи оспорюванням батьківства (материнства) та необхідністю залучення інших заінтересованих осіб.

Згідно із ст. 180 Сімейного кодексу України батьки зобов'язані утримувати своїх дітей до досягнення ними повноліття.

Відповідно до ч. 1 ст. 181 СК України способи виконання батьками обов'язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними.

У відповідності до ч. 2, 3 ст. 181 СК України за домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.

В сенсі наведених норм право на отримання аліментів, тобто право такої вимоги, про яке йдеться у ст. 160 ЦПК України, належить тому з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.

Поняття «місце проживання фізичної особи» розкрито змістом ст. 29 Цивільного кодексу України, ст. 3 ЗУ «Про свободу пересування і вільний вибір місця проживання в Україні».

Відповідно до ч. 1 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово.

Відповідно до ч. 3 ст. 3 ЗУ «Про свободу пересування і вільний вибір місця проживання в Україні» місце проживання - житло, розташоване на території адміністративно-територіальної одиниці, в якому особа проживає, а також спеціалізовані соціальні установи, заклади соціального обслуговування та соціального захисту, військові частини.

Статтею 6 ЗУ «Про свободу пересування і вільний вибір місця проживання в Україні» встановлено обов'язок громадян України, а також іноземців чи осіб без громадянства, які постійно або тимчасово проживають в Україні, протягом тридцяти календарних днів після зняття з реєстрації місця проживання та прибуття до нового місця проживання зареєструвати своє місце проживання. Батьки або інші законні представники зобов'язані зареєструвати місце проживання новонародженої дитини протягом трьох місяців з дня державної реєстрації її народження.

Реєстрацією місця проживання є внесення інформації до реєстру територіальної громади, документів, до яких вносяться відомості про місце проживання/перебування особи, із зазначенням адреси житла/місця перебування із подальшим внесенням відповідної інформації до Єдиного державного демографічного реєстру в установленому Кабінетом Міністрів України порядку, що також закріплено ст. 3 ЗУ «Про свободу пересування і вільний вибір місця проживання в Україні».

Згідно ж із ч. 5 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я, в якому вона проживає.

При цьому ч. 6 ст. 29 ЦК України встановлено, що фізична особа може мати кілька місць проживання.

Таким чином, в розумінні наведених норм законодавства зареєстрованим місцем проживання фізичної особи є єдине житло, розташоване на території певної адміністративно-територіальної одиниці, проте, воно може бути відмінним від дійсного, фактичного місця проживання фізичної особи.

Встановлено, що ОСОБА_2 та ОСОБА_1 у період з 23 лютого 2016 року перебували у зареєстрованому шлюбі та рішенням Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 13 липня 2017 року, яке набрало чинності 07 серпня 2017 року, шлюб між ними розірвано.

Згідно зі свідоцтвом про народження серії НОМЕР_3 виданим Іллічівським відділом ДРАЦС Маріупольського МУЮ від 11.02.2016, ОСОБА_3 народився 06 лютого 2016 року, про що вчинено актовий запис № 79. В графі «Батьки» зазначені: батьком - ОСОБА_2, матір'ю - ОСОБА_1.

В ході вирішення справи про розірвання шлюбу питання про визначення місця проживання дитини судом не вирішувалося і про наявність такого спору сторонами не заявлялося.

21 травня 2018 року ОСОБА_2 звернувся до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення з ОСОБА_1 на свою користь аліментів на утримання неповнолітнього ОСОБА_3 у розмірі 1/4 частки доходу боржника щомісячно і до повноліття дитини.

До вказаної заяви стягувачем ОСОБА_2 було долучено свідоцтво про народження дитини, копію судового рішення про розірвання шлюбу, копії паспортів та довідок РНОКПП сторін, а також довідку за № 02126-715/1, видану відділом реєстрації місця проживання фізичних осіб Департаменту адміністративних послуг Маріупольської міської ради від 21.05.2018, якою засвідчено факт реєстрації місця проживання неповнолітнього ОСОБА_3 за адресою: АДРЕСА_3.

Наказом Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 01 червня 2018 року з ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, РНОКПП НОМЕР_1, яка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1, на користь ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_3, РНОКПП НОМЕР_2, який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2, на утримання ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_5, було стягнуто аліменти у розмірі 1/4 частки від усіх видів заробітку (доходу), але не менше 50 % прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, щомісячно, починаючи з 21 травня 2018 року і до досягнення дитиною повноліття.

Відповідно до ч. 1 ст. 432 ЦПК України суд, який видав виконавчий документ, може за заявою стягувача або боржника виправити помилку, допущену при його оформленні або видачі, чи визнати виконавчий документ таким, що не підлягає виконанню.

Згідно із ч. 2 ст. 432 ЦПК України суд визнає виконавчий документ таким, що не підлягає виконанню повністю або частково, якщо його було видано помилково або якщо обов'язок боржника відсутній повністю або частково у зв'язку з його припиненням, добровільним виконанням боржником чи іншою особою або з інших причин.

Так, на підтвердження своїх доводів, викладених у пред'явленій заяві, боржником ОСОБА_1 надано довідки за № б/н, видані Виноградненською сільською радою міста Маріуполя від 06.09.2016 та від 02.04.2018, з яких вбачається, що неповнолітній ОСОБА_3 без реєстрації проживає спільно із ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_4 а також іншими членами родини: ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 та ОСОБА_7

Дану обставину також засвідчено довідкою про склад сім'ї за № 203, виданою Виноградненською сільською радою міста Маріуполя від 11.06.2018.

Крім того, боржником представлено на огляд рішення судів, зокрема, рішення Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 26 жовтня 2016 року, яким з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 стягнуто аліменти на утримання неповнолітнього ОСОБА_3 у розмірі 1/4 частки від усіх видів заробітку щомісячно, починаючи з 06 вересня 2016 року і до повноліття дитини, а також рішення цього ж суду від 13 квітня 2017 року, яким з ОСОБА_2 на користь та утримання ОСОБА_1 стягнуто аліменти у розмірі 1/8 частки від усіх видів його заробітку щомісячно, починаючи з 15 лютого 2017 року, до досягнення ОСОБА_3 трирічного віку.

Встановленими та доведеними обставинами за вказаними судовими рішеннями є те, що неповнолітній ОСОБА_3 станом на день розгляду справ проживав спільно із матір'ю, ОСОБА_1, за адресою: АДРЕСА_5. При цьому в обох судових процесах ОСОБА_2 безпосередньої участі не приймав, надавши заяви про визнання пред'явлених позовів і розгляд справ у його відсутність.

Суд не виключає можливості того, що за період часу, який минув з дня встановлення вказаними судовими рішеннями обставин, на сьогодення дані обставини, зокрема, дійсне місце проживання дитини, могли певним чином змінитись внаслідок домовленості чи за рішеннями компетентних органів або суду. Проте, суд не може залишити поза увагою той факт, що станом на сьогодення між сторонами фактично наявний спір про визначення місця проживання їх неповнолітньої дитини, однак безпосередньо заінтересованою особою у цьому питанні ОСОБА_2 такий спір у порядку, визначеному ст. 161 СК України, взагалі не порушувався.

В ході судового засідання у даній справі ОСОБА_2 пояснив, що про наявність вказаних судових рішень, яким з нього стягнуто аліменти, знав, однак не повідомив про них суд при зверненні за видачею судового наказу, оскільки вважав ці питання не пов'язаними між собою, а тому рахував це не важливим.

Натомість, на переконання суду, стягувач ОСОБА_2, зловживаючи своїми процесуальними правами та нехтуючи обов'язками, визначеними ст. 43 ЦПК України, умисно приховав вказані судові рішення, що призвело до неповного і необ'єктивного встановлення обставин справи в ході вирішення питання про видачу судового наказу.

Поряд із цим у межах наказного провадження суд був позбавлений можливості самостійно з'ясувати такі обставини, зважаючи на те, що розгляд питання про видачу судового наказу здійснюється у скорочені терміни, без проведення судового засідання і повідомлення сторін, на підставі наданих стягувачем документів.

Таким чином, сукупністю досліджених в судовому засіданні доказів та наданими сторонами поясненнями суд вважає спростованим факт постійного проживання неповнолітнього ОСОБА_3 спільно із ОСОБА_2 за адресою реєстрації: АДРЕСА_3, що у свою чергу в сенсі положень ст.ст. 180, 181 СК України, ст.ст. 160 ЦПК України свідчить про відсутність у стягувача ОСОБА_2 права вимоги до ОСОБА_1, передбаченої п. 4 ч. 1 ст. 161 ЦПК України, та відсутність її обов'язку як боржника взагалі.

При цьому суд не приймає до уваги посилання ОСОБА_2 на відсутність заробітку у ОСОБА_1, оскільки, по-перше, станом на сьогодення остання вважається непрацездатною внаслідок догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку; по-друге, поняття утримання дитини має більш широке тлумачення, визначене положеннями чинного Сімейного кодексу України, і не обмежується виключно матеріальною складовою.

Інші заперечення ОСОБА_2 суд також до уваги не приймає, вважаючи їх надуманими та необґрунтованими.

Таким чином, суд приходить до висновку про обґрунтованість заяви ОСОБА_1, а тому визнає судовий наказ, виданий судом від 01 червня 2018 року за заявою ОСОБА_2, таким, що не підлягає виконанню.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 12, 13, 81, 141, 206, 223, 259, 263-265 ЦПК України, суд -

У Х В А Л И В :

Заяву ОСОБА_1 про визнання судового наказу таким, що не підлягає виконанню - задовольнити.

Наказ Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 01 червня 2018 року (справа № 265/4428/18, провадження № 2-н/265/188/18) про стягнення з ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, РНОКПП НОМЕР_1, яка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1, на користь ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_3, РНОКПП НОМЕР_2, який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2, на утримання ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_5, аліментів у розмірі 1/4 частки від усіх видів заробітку (доходу), але не менше 50 % прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, щомісячно, починаючи з 21 травня 2018 року і до досягнення дитиною повноліття - визнати таким, що не підлягає виконанню.

Ухвала суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги ухвала, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закритті апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на ухвалу суду подається протягом п'ятнадцяти днів з дня її проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини ухвали або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного тексту ухвали.

Повний текст ухвали суду складено 06 липня 2018 року.

Суддя ________________________________