Постанова

Іменем України

09 липня 2018 року

м. Київ

справа № 725/1570/16-ц

провадження № 61-22923св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Хопти С. Ф. (суддя-доповідач), Білоконь О. В., Синельникова Є. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

представник позивача - ОСОБА_5,

відповідач - ОСОБА_6,

представник відповідача - ОСОБА_7,

третя особа - ОСОБА_8,

представник третьої особи - ОСОБА_9,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_6 на рішення Першотравневого районного суду м. Чернівці у складі судді Галичанського О. І. від 01 березня 2017 року та рішення апеляційного суду Чернівецької області у складі колегії суддів: Височанської Н. К., Литвинюк І. М., Перепелюк І. Б. від 08 червня 2017 року

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2016 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_6, третя особа - ОСОБА_8, про усунення перешкод у користуванні власністю.

Позовна заява мотивована тим, що йому на праві власності належить 23/100 ідеальних часток у житловому будинку з господарськими будівлями і спорудами на АДРЕСА_1. Іншими співвласниками вказаного будинковолодіння є його сестра ОСОБА_8, якій належить 23/100 ідеальних частки, а також ОСОБА_6, якій належить 54/100 ідеальних частки.

ОСОБА_6 одноосібно проживає в указаному будинку і не впускає його до будинку, не надає доступу до допоміжних будівель і споруд, чим чинить йому перешкоди у володінні та користуванні належною йому часткою в нерухомому майні.

З огляду на викладене просив суд усунути перешкоди, які чинить ОСОБА_6 в користуванні нерухомим майном, шляхом його вселення до зазначеного житлового будинку та передачі ОСОБА_6 йому дублікатів ключів від усіх житлових та нежитлових приміщень.

У червні 2016 року ОСОБА_6 звернулась до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_4, ОСОБА_8 про припинення права власності на частку у спільному майні.

Зустрічна позовна заява мотивована тим, що з ОСОБА_4 і ОСОБА_8 у неї склалися неприязнені стосунки, житловий будинок на АДРЕСА_1 є неподільним. ОСОБА_4 та ОСОБА_8 у ньому не проживають. ОСОБА_4 проживає та зареєстрований з 2002 року в квартирі АДРЕСА_2. ОСОБА_8 з 2000 року постійно перебуває за кордоном та лише періодично приїжджає до України. Їхні частки є незначними, вони забезпечені іншим житлом і припинення права власності не завдасть істотної шкоди їх правам та інтересам.

У зв'язку з викладеним просила суд припинити право власності ОСОБА_4 і ОСОБА_8 на належні їм частки у житловому будинку з господарськими будівлями і спорудами на АДРЕСА_1 з виплатою грошової компенсації.

Рішенням Першотравневого районного суду м. Чернівці від 01 березня 2017 року позов ОСОБА_4 задоволено.

Усунуто перешкоди, які чинить ОСОБА_6 в користуванні нерухомим майном шляхом вселення ОСОБА_4 до житлового будинку на АДРЕСА_1 та передачі ОСОБА_6 ОСОБА_4 дублікатів ключів від усіх житлових та нежитлових приміщень у вказному житловому будинку з приналежними до нього господарськими будівлями і спорудами, а також заборони ОСОБА_6 перешкоджати ОСОБА_4 у користуванні зазначеним житловим будинком з господарськими будівлями і спорудами.

Стягнуто з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_4 судові витрати в сумі 551 грн 20 коп.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_6 відмовлено.

Внесені ОСОБА_6 на депозитний рахунок ТУ ДСА України в Чернівецькій області кошти в сумі 309 тис. 715 грн 47 коп. відповідно до квитанції від 01 березня 2017 року № 0.0.717461020.1 і 309 тис. 715 грн 47 коп. відповідно до квитанції від 01 березня 2017 року № 0.0.717457780.1 після набрання рішенням законної сили повернуто ОСОБА_6

Задовольняючи позов ОСОБА_4, суд першої інстанції виходив із того, що він є співвласником житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами, розташованими на АДРЕСА_1 і відповідно до вимог статті 319 ЦК України має право володіння, користування та розпорядження свої майном. ОСОБА_6 чинить йому перешкоди в користуванні майном, тому згідно зі статтею 391 ЦК України він вправі вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження майном.

Відмовляючи в задоволенні зустрічного позову ОСОБА_6, суд першої інстанції виходив із того, що припинення права на частку у спільному майні з підстав, передбачених статтею 365 ЦК України, завдасть істотної шкоди інтересам ОСОБА_4 і ОСОБА_8, оскільки іншого житла на праві власності вони не мають.

Рішенням апеляційного суду Чернівецької області від 08 червня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_6 задоволено частково. Рішення Першотравневого районного суду м. Чернівці від 01 березня 2017 року в частині стягнення з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_4 судових витрат у сумі 551 грн 20 коп. скасовано. В решті рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Змінюючи рішення суду першої інстнації, суд апеляційної інстанції погодився з висновками районного суду про наявність підстав для усунення перешкод, які чинить ОСОБА_6 в користуванні нерухомим майном ОСОБА_4, та відсутності підстав для припинення права власності ОСОБА_4 і ОСОБА_8 у спільному майні, оскільки це завдасть їм істотної шкоди.

Разом з тим, оскільки ОСОБА_6 є інвалідом ІІ групи, то з неї не підлягає стягненню судовий збір.

У касаційній скарзі, поданій у липні 2017 року, ОСОБА_6 просить скасувати судові рішення й ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову ОСОБА_4 та задоволення її зустрічного позову, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що припинення права власності на частку у спільному майні допускається за наявності будь-якої з обставин, передбачених у пунктах 1-3 частини першої статті 365 ЦК України. При цьому вона надала суду належні та достатні докази на підтвердження наявності підстав для задоволення її зустрічного позову, зокрема протиправної поведінки ОСОБА_4, який забезпечений іншим житлом. Крім того, ОСОБА_8 виїхала до Португалії, де проживає з іншою сім'єю.

05 травня 2018 року справа надійшла до Верховного Суду.

У пункті 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 3 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» передбачено, що касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Касаційна скарга задоволенню не підлягає.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частин першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що оскаржуване судове рішення ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Судами встановлено, що рішенням апеляційного суду Чернівецької області від 17 лютого 2016 року ОСОБА_6 є власником 54/100 частин житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами, що знаходиться на АДРЕСА_1, а ОСОБА_4 і ОСОБА_8 кожний є власниками по 23/100 частин зазначеного будинку.

Між ОСОБА_6 та ОСОБА_4 часто виникають конфлікти щодо порядку користування спірним майном, що підтверджується листом від 25 березня 2016 року та висновками від 24 липня, 20 вересня та 18 листопада 2013 року, 18 березня 2016 року Першотравневого районний відділ Управління Міністерства внутрішніх справ України в Чернівецькій області, у яких вказано, що ОСОБА_6 зверталась в органи національної поліції з приводу погроз неприємностями та образ зі сторони ОСОБА_4, а він у свою чергу звертався до працівників поліції з приводу перешкод у користуванні його часткою в житловому будинку на АДРЕСА_1.

ОСОБА_4 зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_2, що належить його дружині, та в Реєстрі прав власності на нерухоме майно відсутні відомості щодо належності йому на праві власності будь-якого іншого житла.

Заочним рішенням Першотравневого районного суду м. Чернівці від 03 червня 2015 року визнано ОСОБА_8 такою, що втратила право користування житловим приміщенням, а саме будинковолодінням АДРЕСА_3 у зв`язку з відсутністю у вказаному будинковолодінню з 2002 року та припиненням родинних відносин з його власником.

ОСОБА_8 перебуває за кордоном, але є громадянкою України та має намір у майбутньому повернутися до України. Будь-яких доказів того, що у її власності перебуває будь-яке інше нерухоме майно та вона забезпечена житлом на території України матеріали справи не містять.

Спірний житловий будинок належав на праві власності членам родини ОСОБА_4 і ОСОБА_8, з ОСОБА_6 вони не перебувають у родинних відносинах.

Згідно із частиною першою статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Згідно статті 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Якщо договір між співвласниками про порядок володіння та користування спільним майном відповідно до їхніх часток у праві спільної часткової власності посвідчений нотаріально, він є обов'язковим і для особи, яка придбає згодом частку в праві спільної часткової власності на це майно.

Частиною першою статті 365 ЦК України передбачені підстави, за наявності яких суд може задовольнити позов про припинення права особи на частку у спільному майні: частка є незначною і не може бути виділена в натурі, річ є неподільною, спільне володіння і користування майном є неможливим, таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім'ї.

Аналіз цієї норми свідчить про те, що для припинення права особи на частку у спільному майні необхідно встановити наявність будь-якої із обставин, передбачених пунктами 1 - 3 частини першої статті 365 ЦК України за умови, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім'ї.

Відповідна правова позиція висловлена у постановах Верховного Суду України від 16 січня 2012 року № 6-81цс11, від 02 липня 2014 року № 6-68цс14, від 15 травня 2013 року у справі № 6-37цс13.

За таких обставин, суди першої та апеляційної інстанцій, належним чином дослідивши наявні у матеріалах справи докази, дійшли обґрунтованого висновку, що 23/100 частки, що належать кожному з відповідачів у спірному майні, а разом 46/100, не можна вважати незначною часткою. До того ж, ОСОБА_4 та ОСОБА_8 не мають у своїй власності іншого нерухомого майна придатного для проживання, спірний житловий будинок належав на праві власності членам їх родини, з ОСОБА_6 вони не перебувають у родинних відносинах, також вони є співвласниками земельної ділянки на якій розташоване спірне будинковолодіння, а тому позбавлення їх права на частку у спірному майні може завдати істотної шкоди їх інтересах.

Таким чином, доводи касаційної скарги висновків судів першої та апеляційної інстанцій не спростовують, на законність судових рішень не впливають, а стосуються переоцінки доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

Отже, рішення суду першої інстанції в незміненій рішенням суду апеляційної інстанції частині та рішення суду апеляційної інстанції, які просить скасувати ОСОБА_6, ухвалені з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій - без змін.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу ОСОБА_6 залишити без задоволення.

Рішення Першотравневого районного суду м. Чернівці від 01 березня 2017 року в незміненій при апеляційному перегляді частині та рішення апеляційного суду Чернівецької області від 08 червня 2017 року залишити без змін.

Постанова оскарженню не підлягає.

Судді: С.Ф. Хопта

О.В.Білоконь

Є.В.Синельников