Провадження № 22-ц/783/1290/18 Доповідач в 2-й інстанції: Мельничук О. Я.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 червня 2018 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного

суду Львівської області у складі:

головуючого - судді Мельничук О.Я.,

суддів Крайник Н.П. і Савуляк Р.В.

при секретарі Куцик І.Б.

з участю представника Львівської міської Ради Шевченко М.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Львові цивільну справу за апеляційною скаргою Львівської міської ради на рішення Галицького районного суду міста Львова від 11 грудня 2012 року у справі за позовом ОСОБА_4 до Відділу приватизації державного житлового фонду Галицького району м. Львова, Обласного комунального підприємства Львівської обласної ради "Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки" про визнання незаконним та скасування рішення, визнання права власності,-

В С Т А Н О В И Л А:

В листопаді 2012 року позивач звернулась до суду із позовом, в якому просить суд визнати незаконним та скасувати рішення №164 від 13.03.2009 року Львівської міської ради "Про оформлення права комунальної власності на нежитлові приміщення на АДРЕСА_1"; скасувати Свідоцтво про право власності НОМЕР_1 від 13.03.2009 року, видане відділом приватизації державного житлового фонду Галицького району м.Львова, на нежитлові приміщення площею 22,7 кв.м. в будинку АДРЕСА_1; скасувати реєстрацію права власності на нерухоме майно від 08.04.2009 року за територіальною громадою м. Львова, витяг про реєстрацію права власності на нерухоме майно №22418383 від 08.04.2009 року (реєстраційний №26987339) на нежитлові приміщення площею 22,7 кв.м. в будинку АДРЕСА_1; визнати за ОСОБА_4, право власності на нежитлові приміщення півпідвалу площею 22,7 кв.м., які знаходяться по АДРЕСА_1 та позначені на поверховому плані від 01.02.2008 року під індексами 2-1, площею 7,6 кв.м., 2-2 площею 11,6 кв.м., 2-3 площею 3,5 кв.м. та зобов'язати Обласне комунальне підприємство Львівської обласної ради "Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки" зареєструвати за ОСОБА_4 право власності на нежитлові приміщення півпідвалу площею 22,7 кв.м., які знаходяться на АДРЕСА_1 та позначені на поверховому плані від 01.02.2008 року під індексами 2-1, площею 7,6 кв.м., 2-2 площею 11,6 кв.м, 2-3 площею 3,5 кв.м.

В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що вона проживає в будинку АДРЕСА_1 та користується півпідвальним нежитловим приміщенням в цьому ж будинку площею 22,7 кв.м.

Згідно довідки ЛКП "Старий Львів" від 01.10.2012 року дане півпідвальне приміщення під індексами 2-1, 2-2, 2-3 закріплене за нею та використовується під господарські потреби, а всі мешканці будинку на АДРЕСА_1 підвальними приміщеннями для господарських потреб забезпечені. Крім того в довідці зазначено, що приміщення підтримуються нею в задовільному стані, сплачуються усі експлуатаційні внески. Факт користування вказаним приміщеннями підтверджується також і актом ЛКП "Старий Львів" від 04.10.2012 року.

У нормі ч.3 ст.19 Закону встановлено, що загальне майно перебуває у спільній частковій власності співвласників багатоквартирного будинку.

Проте, незважаючи на вищезазначене, рішенням міської ради від 13.03.2009 року №164 було оформлено право власності за територіальною громадою м. Львова, а відділом приватизації державного житлового фонду Галицького району видано свідоцтво про право власності НОМЕР_1 від 13.03.2009 року. Після чого ОКП ЛОР "БТІ та ЕО" видано витяг про реєстрацію права власності на нерухоме майно.

У відповідачів відсутні документи про те, що спірні приміщення є самостійним об'єктом цивільних правовідносин, є індивідуально визначеним майном і підлягають приватизації як об'єкти державної власності групи "А" згідно положень Закону України "Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)".

Відповідно до довідки ЖЕК у (ЛКП "Старий Львів") усі мешканці підвалами забезпечені, а отже скористалися своїм правом на їх приватизацію на відміну від позивача, яка таким правом не скористалася. Звернувшись у відділ приватизації державного житлового фонду Галицького району їй повідомили, що на підставі рішення Львівської міської ради від 13.03.2009 року №164 відділом видано відповідне свідоцтво про право власності за територіальною громадою м. Львова, а відтак не має можливості вчинити відповідні дії по приватизації спірного підвалу за нею. Відтак своїми незаконними рішеннями відповідачі позбавили її права на приватизацію спірного півпідвального приміщення.

Рішенням Галицького районного суду міста Львова від 11 грудня 2012 року позов ОСОБА_4 задоволено частково.

Визнано незаконним та скасовано рішення №164 від 13.03.2009 року Львівської міської ради "Про оформлення права комунальної власності на нежитлові приміщення по АДРЕСА_1" в м.Львові.

Скасовано свідоцтво про право власності НОМЕР_1 від 13.03.2009 року, видане відділом приватизації державного житлового фонду Галицького району м. Львова, на нежитлові приміщення площею 22,7 кв.м. в будинку АДРЕСА_1.

Скасовано реєстрацію права власності на нерухоме майно від 08.04.2009 року за територіальною громадою м. Львова, витяг про реєстрацію права власності на нерухоме майно №22418383 від 08.04.2009 року (реєстраційний №26987339) на нежитлові приміщення площею 22,7 в будинку АДРЕСА_1.

Визнано за ОСОБА_4, право власності на нежитлові приміщення підвалу площею 22,7 кв.м., які знаходяться на АДРЕСА_1 та позначені на поверховому плані від 01.02.2008 року під індексами 2-1, площею 7,6 кв.м., 2-2 площею 11,6 кв.м., 2-3 площею 3,5 кв.м.

В задоволенні решти вимог відмовлено

Вищезгадане рішення в апеляційному порядку оскаржила Львівська міська рада. Вважає рішення суду незаконним та таким, що ухвалене з порушенням норм матеріального і процесуального права, а висновки суду є такими, що не відповідають дійсним обставинам справи. Звертає увагу, що оскаржуваним рішення позбавлено територіальну громаду м. Львова в особі Львівської міської ради права власності на нежитлові приміщення загальною площею 22,7 кв.м. по АДРЕСА_1. В апеляційній скарзі просить рішення Галицького районного суду м. Львова від 11 грудня 2012 року скасувати та прийняти нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника скаржника, перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга Львівської міської ради підлягає до задоволення.

Відповідно до норм ЦПК України в редакції чинній на момент ухвалення оскаржуваного рішення, ст. ст.11,59, 60 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданих відповідно до вимог цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб які беруть участь у справі. При цьому кожна із сторін зобов"язана довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, а обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. У відповідності до вимог ст.213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обгрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з"ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень.

У відповідності до вимог ст. 263 ЦПК України в чинній редакції, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів вважає що рішення суду першої інстанції таким вимогам не відповідає.

Суд встановив, що під час розгляду справи в суді першої інстанції позивач - ОСОБА_4, проживала в квартирі №2 будинку АДРЕСА_1.

Згідно довідки ЛКП "Старий Львів" від 01.10.2012 року №242/01-10 нежитлове цокольне приміщення під індексами 2-1, 2-2, 2-3 згідно даних техпаспорту ОКП ЛОР "БТІ та ЕО" від 01.02.2008 року в будинку АДРЕСА_1 використовує ОСОБА_4 для господарських потреб. Інші мешканці будинку на АДРЕСА_1 підвальними приміщеннями для господарських потреб забезпечені (а.с.6).

Крім того, згідно даної довідки ЛКП, вказане приміщення підтримуються позивачем ОСОБА_4 в належному санітарно-технічному стані та повністю сплачуються усі витрати, пов'язані з його експлуатацією.

Рішенням виконавчого комітету Львівської міської Ради від 13.03.2009 року №164 було оформлено право власності за територіальною громадою м. Львова (а.с.11), а відділом приватизації державного житлового фонду Галицького району видано свідоцтво про право власності НОМЕР_1 від 13.03.2009 року (а.с.12).

08.04.2009 року ОКП ЛОР "БТІ та ЕО" видано витяг про реєстрацію права власності на нерухоме майно №22418383 з якого вбачається, що нежитлові приміщення загальною площею 22,7 кв.м., які знаходяться за адресою АДРЕСА_1 є у комунальній власності територіальної громади м.Львова в особі ЛМР (а.с.12).

Ухвалюючи оскаржуване рішення, суд виходив з тих обставин, що рішення №164 Львівської міської ради є незаконним, оскільки ним оформлено право власності на приміщення, які не є та не можуть бути комунальної власністю, усі інші документи, видані на підставі такого рішення є також незаконними. Також, суд прийшов до висновку, що немає необхідності у прийнятті окремого судового рішення щодо зобов'язання ОКП ЛОР "БТІ та ЕО" зареєструвати право власності позивача, який є користувачем нежитлових приміщень півпідвалу площею 22,7 кв.м., що знаходяться на АДРЕСА_1 та позначені на поверховому плані від 01.02.2008 року під індексами 2-1, площею 7,6 кв.м., 2-2 площею 11,6 кв.м., 2-3 площею 3,5 кв.м., оскільки саме рішення суду про визнання за позивачем права власності на вищевказані приміщення і буде тим правовстановлюючим документом на нерухоме майно, на підставі якого бюро технічної інвентаризації здійснює реєстрацію права власності. І в такому випадку позивачу для реєстрації свого права власності на будівлю достатньо звернутись у бюро технічної інвентаризації із відповідним рішенням суду про визнання права власності на дане нерухоме майно.

З такими висновками колегія суддів не погоджується з наступних обставин.

Відповідно до ст. 392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Таким чином, звернутися з позовом про захист права власності шляхом його визнання може саме власник цього майна, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою. І це право повинно підтверджуватися відповідними правовстановлюючими документами, на підставі яких у встановлених законом випадках здійснюється реєстрація права власності.

Верховний Суд України у справі № 6-244цс14, предметом якої був спір про визнання права власності на нежитлові приміщення, зробив правовий висновок про те, що частиною першою статті 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Таким чином, ураховуючи, що відповідно до статті 328 ЦК України набуття права власності - це певний юридичний склад, з яким закон пов'язує виникнення в особи суб'єктивного права власності на певні об'єкти, суд при застосуванні цієї норми повинен встановити, з яких саме передбачених законом підстав, чи у який передбачений законом спосіб позивач набув права власності на спірний об'єкт та чи підлягає це право захисту у порядку, передбаченому статтею 392 ЦК України.

При ухваленні оскаржуваного рішення, суд першої інстанції не з"ясував, на якій підставі позивач користувався спірним приміщенням, в той час як користування приміщенням відбувалося на підставі договору оренди №Г-7174-9 від 04.06.2009 року, укладеного між управлінням комунальної власності Львівської міської ради та ОСОБА_4 і така інформація була замовчана позивачем від суду. З 04.06.2009 року позивачу було відомо, хто є власником спірного приміщення, оскільки в орендодавця комунального майна - управління комунальної власності Львівської міської ради, позивач орендувала спірне приміщення.

Після закінчення договору оренди, згідно акту-прийняття-передачі від 01 грудня 2012 року ОСОБА_4 передала спірні приміщення його балансоутримувачу ЛКП "Старий Львів".

Суд першої інстанції покликався на норми ч.2 ст.382 ЦК України, ст.10 Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду", ст.19 Закону України "Про об"єднання співвласників багатоквартирних будинків", якими передбачено, що власники квартир багатоквартирних будинків є співвласниками допоміжних приміщень будинку; до допоміжних приміщень належать приміщення, призначені для забезпечення експлуатації будинку та побутового обслуговування мешканців будинку; допоміжні приміщення передаються у власність квартиронаймачів безоплатно і окремо приватизації не підлягають.

Суд першої інстанції неправильно застосував зазначені вище норми, які не підлягають застосуванню до спірних правовідносин.

В матеріалах справи відсутні будь-які належні та допустимі докази, які б вказували на те, що спірні приміщення є допоміжними, тобто призначені для забезпечення експлуатації будинку та побутового обслуговування мешканців будинку. Спірні приміщення були об"єктом оренди, використовувалися як індивідуально визначене майно, що виключає належність цих приміщень до допоміжних.

Також слід зазначити, що доводи позовної заяви не містять доводів, на підставі чого рішення виконавчого комітету від 13.03.2009 року №164 є незаконним.

Враховуючи вищенаведене, колегія суддів вважає позовні вимоги ОСОБА_4 безпідставними та недоведеними, оскільки такі вимоги суперечать вимогам чинного законодавства дійсним обставинам справи, в зв"язку з чим, апеляційна скарга Львівської міської ради підлягає задоволення, а рішення Галицького районного суду міста Львова від 11 грудня 2012 року скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_4.

Згідно ст. 141 ЦПК України передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У разі відмови в позові судовий збір покладається на позивача.

Оскільки суд приходить до висновку про безпідставність заявлених позовних вимог, судові витрати (судовий збір) в розмірі 482,85 грн. понесені скаржником, підлягає стягненню з позивача на його користь.

Керуючись ст.ст. 141, 367, 368, п.2 ч.1 ст. 374, ст.ст. 375, 381, 382, 384 ЦПК України, колегія суддів,

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу Львівської міської ради - задовольнити.

Рішення Галицького районного суду міста Львова від 11 грудня 2012 року скасувати.

В задоволенні позову ОСОБА_4 відмовити.

Стягнути з ОСОБА_4 в користь Львівської міської ради судові витрати в розмірі 482,85 грн.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складено 02 липня 2018 року.

Головуючий: О.Я.Мельничук

Судді: Н.П. Крайник

Р.В. Савуляк