У Х В А Л А

09 липня 2018 року

м. Київ

Справа № 520/5338/14-ц

Провадження № 14-300цс18

Велика Палата Верховного Суду у складі:

судді-доповідача Ситнік О. М.,

суддів: Антонюк Н. О., Бакуліної С. В., Британчука В. В., Гудими Д. А., Данішевської В. І., Золотнікова О. С., Кібенко О. Р., Князєва В. С., Лобойка Л. М., Лященко Н. П., Прокопенка О. Б., Рогач Л. І., Саприкіної І. В., Ткачука О. С., Уркевича В. Ю., Яновської О. Г.,

перевірила дотримання порядку передачі на розгляд Великої Палати Верховного Суду

цивільної справи за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення грошових коштів

за касаційною скаргою представника ОСОБА_4 - ОСОБА_5на заочне рішення Київського районного суду м. Одеси від 17 вересня 2014 року в складі судді Прохорова П. А. та ухвалу Апеляційного суду Одеської області від 09 березня 2016 року в складі колегії суддів Артеменка І. А., Суворова В. О., Сватаненка В. І.,

УСТАНОВИЛА:

У травні 2014 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом, у якому зазначав, що 27 травня 2011 року між ним та ОСОБА_4 укладено попередній договір з приводу подальшого укладання договору купівлі-продажу нерухомого майна. На виконання зазначеного договору позивачем передано ОСОБА_4 грошові кошти у розмірі 119 700 грн, що за курсом Національного банку України (далі - НБУ) еквівалентно 15 000 доларам США. Згідно з умовами попереднього договору основний договір купівлі-продажу мав бути укладений сторонами не пізніше 20 липня 2011 року, а у випадку коли відповідач відмовиться продавати обумовлене майно, останній зобов'язаний повернути позивачу грошові кошти в гривневому еквіваленті за офіційним курсом НБУ на день розрахунку. 20 липня 2011 року договір купівлі-продажу сторони не уклали, однак відповідач ухиляється від повернення отриманих коштів.

З урахуванням уточнених позовних вимог ОСОБА_3 просив стягнути з відповідача грошові кошти у розмірі, еквівалентному 15 000 доларам США за курсом валют, встановленим на дату ухвалення рішення, компенсацію втрат від інфляції та три відсотки річних за прострочення виконання грошового зобов'язання.

Заочним рішенням Київського районного суду м. Одеси від 17 вересня 2014 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 09 березня 2016 року, позов ОСОБА_3 задоволено. Стягнуто зі ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 грошові кошти в розмірі 214 763,55 грн. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Суд першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, керувався тим, що оскільки між сторонами договір купівлі-продажу нерухомого майна не укладено, то передані ОСОБА_3 грошові кошти за попереднім договором підлягають поверненню. Також мають бути стягнуті три відсотка річних на підставі частини другої статті 625 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України).

У квітні 2016 року представник ОСОБА_4 - ОСОБА_5 звернувся з касаційною скаргою, у якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати рішення судів першої й апеляційної інстанцій та ухвалити нове рішення про відмову у позові.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 06 квітня 2016 року відкрито касаційне провадження у справі за вказаною касаційною скаргою, ухвалою від 31 жовтня 2016 року - справу призначено до судового розгляду.

15 грудня 2017 року розпочав роботу Верховний Суд і набрав чинності Закон України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», яким Цивільний процесуальний кодекс України (далі - ЦПК України) викладено в новій редакції.

Згідно із частиною третьою статті 3 ЦПК України в редакції цього Закону провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

15 березня 2018 року справу передано до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 червня 2018 року справу передано на розгляд Великої Палати Верховного Суду з посиланням на частину п'яту статті 403 ЦПК України, якою встановлено, що суд, який розглядає справу в касаційному порядку у складі колегії або палати, має право передати справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду, якщо дійде висновку, що справа містить виключну правову проблему і така передача необхідна для забезпечення розвитку права та формування єдиної правозастосовчої практики.

Згідно із частинами першою та четвертою статті 404 ЦПК України питання про передачу справи на розгляд палати, об'єднаної палати або Великої Палати Верховного Суду вирішується судом за власною ініціативою або за клопотанням учасника справи. Про передачу справи на розгляд палати, об'єднаної палати або Великої Палати Верховного Суду суд постановляє ухвалу, зокрема, з обґрунтуванням підстав, визначених у частині п'ятій статті 403 цього Кодексу.

Обґрунтовуючи зазначену підставу для передачі справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду, колегія суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду послалася на те, що за змістом частини другої статті 625 ЦК України нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов'язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов'язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Отже, положення зазначеної норми права передбачають, що зобов'язання можуть виникати безпосередньо з договорів та інших правочинів, передбачених законом, а також угод, які не передбачені законом, але йому не суперечать, а в окремих випадках встановлені актами цивільного законодавства цивільні права та обов'язки можуть виникати з рішення суду.

При цьому, вирішуючи спори за подібних обставин у справах Верховний Суд України приймав різні за змістом судові рішення.

Так, у постанові від 16 вересня 2014 року у справі № 3-90гс14 Верховний Суд України зробив висновок, що стягнення з відповідача суми попередньої оплати за договором не є наслідком порушення ним грошового зобов'язання, оскільки відповідні дії вчиняються не на виконання взятих на себе грошових зобов'язань, а з інших підстав - повернення сплаченого авансу. За своєю суттю обов'язок щодо повернення грошових коштів, отриманих як передоплата, не можна розцінювати як грошове зобов'язання в розумінні статті 625 ЦК України.

У постанові від 30 березня 2016 року в справі № 6-2168цс15 Верховний Суд України зазначив, що оскільки рішенням суду з відповідача стягнуто грошову суму авансу в розмірі 48 620 грн, то таке зобов'язання зводиться до сплати грошей, отже, є грошовим зобов'язанням, що дає підстави для застосування 625 ЦК України.

Отже, у судовій практиці України склалися різні правові позиції щодо застосування статті 625 ЦК України з приводу стягнення внесених коштів, які є авансованим платежем.

ВеликаПалата Верховного Суду вважає такі висновки про наявність підстав для передачі справи на розгляд згідно з частиною п'ятою статті 403 ЦПК України передчасними та недостатньо обґрунтованими.

Виключна правова проблема як така має оцінюватися з врахуванням кількісного та якісного вимірів. Кількісний вимір відбиває той факт, що вона наявна не в одній якійсь конкретній справі, а у невизначеній кількості справ, які або вже існують, або можуть виникнути з врахуванням правового питання щодо якого постає проблема невизначеності.

Європейський суд з прав людини дотримання принципу правової визначеності пов'язує з забезпеченням єдності судової практики. Однак він не наполягає на її незмінності, оскільки неспроможність забезпечити динамічний та еволюційний підхід у тлумаченні може призвести до ризику створення перепон при проведенні реформ або запровадженні покращень. Разом з тим наявність глибоких та довгострокових розходжень в судовій практиці, неспроможність правової системи держави подолати їх, все ж таки призводить до порушення права на справедливий судовий розгляд.

При визначенні того, чи наявність конфліктуючих судових рішень у подібних справах суперечить принципу правової визначеності відповідно до пункту першого статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року враховується: 1) наявність «глибоких та довгострокових розходжень» у відповідній судовій практиці національних судів; 2) чи передбачає національне законодавство механізми подолання таких розбіжностей та 3) чи були такі механізми запроваджений і, якщо так, то чи були вони ефективні.

В ухвалі Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 червня 2018 року відсутні посилання на кількісні показники, які б свідчили про те, що передача цієї справи до Великої Палати Верховного Суду необхідна для забезпечення розвитку права та формування єдиної правозастосовчої практики.

Із постанов Верховного Суду України від 30 березня 2016 року у справі № 6-2168цс15 та від 16 вересня 2014 року у справі № 3-90гс14, на які посилається колегія суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду, не вбачається, що правовідносини у справах є подібними до правовідносин у справі, що переглядається, і висновки Верховного Суду України не стосуються стягнення трьох відсотків річних на підставі частини другої статті 625 ЦК України у зв'язку з неповерненням грошових коштів за попереднім договором, який врегульовано статтею 635 ЦК України.

Зокрема, у постанові від 30 березня 2016 року в справі № 6-2168цс15 Верховний Суд України зробив висновок про необхідність застосування положення статті 625 ЦК України до зобов'язань, що виникають за рішенням суду; у постанові від 16 вересня 2014 року у справі № 3-90гс14 Верховний Суд України висловив правову позицію, що за своєю суттю обов'язок щодо повернення грошових коштів, отриманих як авансовий платіж за контрактом на закупівлю зерна (стаття 693 ЦК України), не можна розцінювати як грошове зобов'язання в розумінні статті 625 ЦК України. Тобто правовідносини не є подібними з правовідносинами у справі, що переглядається і посилання на них колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду є помилковими.

За викладених обставин Велика Палата Верховного Суду не вбачає підстав для прийняття справи до розгляду та повертає її на розгляд Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду.

Керуючись статями 403, 404 ЦПК України, Велика Палата Верховного Суду

УХВАЛИЛА:

Справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення грошових коштів за касаційною скаргою представника ОСОБА_4 - ОСОБА_5 на заочне рішення Київського районного суду м. Одеси від 17 вересня 2014 року та ухвалу Апеляційного суду Одеської області від 09 березня 2016 року - повернути на розгляд до Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду.

Надіслати учасникам справи копію цієї ухвали до відома.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання й оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідач О. М. Ситнік

Судді: Н. О. Антонюк Л. М. Лобойко

С. В. Бакуліна Н. П. Лященко

В. В. Британчук О. Б. Прокопенко

Д. А. Гудима Л. І. Рогач

В. І. Данішевська І. В. Саприкіна

О. С. Золотніков О. С. Ткачук

О. Р. Кібенко В. Ю. Уркевич

В. С. Князєв О. Г. Яновська