Постанова

Іменем України

30 травня 2018 року

м. Київ

справа № 205/990/15-ц

провадження № 61-15179св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

ХоптиС. Ф. (суддя-доповідач), Білоконь О. В., Синельникова Є. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк»,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження справу за позовом ОСОБА_4 до публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» про визнання неправомірною відмову у наданні інформації та зобов'язання вчинити певні дії за касаційною скаргою публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» на рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровськавід 31 травня 2016 року у складі судді Басової Н. В. та ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 28 лютого 2017 року у складі колегії суддів: Красвітної Т. П., Свистунової О. В., Єлізаренко І. А.,

ВСТАНОВИВ:

У лютому 2015 року ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом до публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» (далі - ПАТ «УкрСиббанк») про визнання неправомірною відмову у наданні інформації та зобов'язання вчинити певні дії.

Позовна заява мотивована тим, що згідно договору про надання споживчого кредиту від 18 липня 2007 року вона є клієнтом

ПАТ «УкрСиббанк». Згідно пункту 7.6 кредитного договору, листування між сторонами здійснюється шляхом направлення або надання однією стороною відповідних повідомлень іншій стороні на її адресу, що визначена як адреса для листування у розділі «Адреси, банківські реквізити та підписи сторін». Згідно пункту 8.1. договору «Адреси, банківські реквізити та підписи сторін» адресою відповідача зазначено: відділення № 605, вул. Панікахи, 7, м. Дніпропетровськ. У зв'язку з закриттям відділення його функція представлення банківського продукту та листування перейшла до відділення № 804, про що вона повідомила банк заявами від 07 липня

2014 року, 22 липня 2014 року та 22 серпня 2014 року та просила повідомити її про розрахунок заборгованості за кредитним договором від 18 липня

2007 року. Своє листування позивач здійснювала виключно за умовами договору, які регламентують порядок листування між сторонами, однак відповіді на звернення відповідач не надав.

З урахуванням викладеного позивач просила визнати дії ПАТ «УкрСиббанк» щодо ненадання письмових відповідей на офіційні звернення щодо дії та виконання договору про надання споживчого кредиту від 18 липня

2007 року неправомірними; зобов'язати відповідача надати письмові відповіді на звернення від 07 липня 2014 року, 22 липня 2014 року та

22 серпня 2014 року.

Рішенням Ленінського районного суду Дніпропетровської області

від 31 травня 2016 року позов ОСОБА_4 задоволено, визнано неправомірними дії ПАТ «УкрСиббанк» щодо ненадання у встановлений законом строк відповіді на звернення ОСОБА_4 від 07 липня 2014 року, 22 липня 2014 року та 22 серпня 2014 року, зобов'язано ПАТ «УкрСиббанк» надати ОСОБА_4 письмові відповіді на звернення. Вирішено питання про стягнення судового збору.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_4, суд першої інстанції виходив із того, що банк неправомірно проігнорував зазначені звернення позивачки та знехтував обов'язком, покладеним нормами Закону «Про банки і банківську діяльність» щодо надання інформації, не направивши на адресу ОСОБА_4 належним чином оформленого вмотивованого письмового листа з відповідною інформацією.

Ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 28 лютого

2017 року апеляційну скаргу ПАТ «УкрСиббанк» відхилено. Рішення Ленінського районного суду Дніпропетровської області від 31 травня

2016 року залишено без змін.

Апеляційний суд, залишаючи рішення суду першої інстанції без змін, виходив із того, що рішення районного суду є обґрунтованим та таким, що відповідає обставинам справи, оскільки банком ні на адресу, зазначену у пункті 8.2 кредитного договору, ні на адресу, яка зазначалась при подачі позивачкою заяв про надання інформації, жодної відповіді направлено не було. Також не було направлено копії відповідної вмотивованої постанови, згідно статті 19 Закону України «Про звернення громадян», складеної у разі прийняття рішення про обмеження доступу позивачки до відповідної інформації при розгляді її заяви.

У касаційній скарзі ПАТ «УкрСиббанк», посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права й порушення норм процесуального права, просило скасувати вказані судові рішення та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_4

Касаційна скарга мотивована тим, що судові рішення є незаконними, необґрунтованими й таким, що ухвалено з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права. Крім того, суди неповно з'ясував усі фактичні обставини справи та не звернули уваги на те, що звернення ОСОБА_4 не містять адреси проживання і відповідно, в силу статті 8 Закону України «Про звернення громадян» не підлягають розгляду, що виключає надання відповіді на них.

27 березня 2018 року справа надійшла до Верховного Суду.

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Касаційна скарга задоволенню не підлягає.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частин першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Законом України «Про звернення громадян» передбачено, що громадяни України мають право звернутися до органів державної влади, місцевого самоврядування, об'єднань громадян, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, засобів масової інформації, посадових осіб відповідно до їх функціональних обов'язків із зауваженнями, скаргами та пропозиціями, що стосуються їх статутної діяльності, заявою або клопотанням щодо реалізації своїх соціально-економічних, політичних та особистих прав і законних інтересів та скаргою про їх порушення (частина перша статті 1 Закону).

Згідно зі статтею 19 Закону України «Про звернення громадян» органи державної влади і місцевого самоврядування, підприємства, установи, організації незалежно від форм власності, об'єднання громадян, засоби масової інформації, їх керівники та інші посадові особи в межах своїх повноважень зобов'язані, зокрема, об'єктивно, всебічно і вчасно перевіряти заяви чи скарги; у разі прийняття рішення про обмеження доступу громадянина до відповідної інформації при розгляді заяви чи скарги скласти про це мотивовану постанову; письмово повідомляти громадянина про результати перевірки заяви чи скарги і суть прийнятого рішення; у разі визнання заяви чи скарги необгрунтованою роз'яснити порядок оскарження прийнятого за нею рішення; у разі необхідності та за наявності можливостей розгляд звернень громадян покладається на посадову особу чи підрозділ службового апарату, спеціально уповноважені здійснювати цю роботу, в межах бюджетних асигнувань.

Відповідно до статті 20 Закону України «Про звернення громадян» звернення розглядаються і вирішуються у термін не більше одного місяця від дня їх надходження, а ті, які не потребують додаткового вивчення, - невідкладно, але не пізніше п'ятнадцяти днів від дня їх отримання. Якщо в місячний термін вирішити порушені у зверненні питання неможливо, керівник відповідного органу, підприємства, установи, організації або його заступник встановлюють необхідний термін для його розгляду, про що повідомляється особі, яка подала звернення. При цьому загальний термін вирішення питань, порушених у зверненні, не може перевищувати сорока п'яти днів. На обґрунтовану письмову вимогу громадянина термін розгляду може бути скорочено від встановленого цією статтею терміну. Звернення громадян, які мають встановлені законодавством пільги, розглядаються у першочерговому порядку.

Згідно частини першої статті 11 Закону України «Про інформацію» кожному забезпечується вільний доступ до інформації, яка стосується його особисто, крім випадків передбачених законом.

Відповідно до частини другої та третьої статті 45 Закону України «Про інформацію» ніхто не може обмежувати права особи у виборі форм і джерел одержання інформації, за винятком випадків, передбачених законом. Суб'єкт права на інформацію може вимагати усунення будь-яких порушень його права.

Також, згідно статті 56 Закону України «Про банки і банківську діяльність»клієнт має право доступу до інформації щодо діяльності банку, банки зобов'язані на вимогу клієнта надати таку інформацію: 1) відомості, які підлягають обов'язковій публікації, про фінансові показники діяльності банку та його економічний стан; 2) перелік керівників банку та його відокремлених підрозділів, а також фізичних та юридичних осіб, які мають істотну участь у банку; 3) перелік послуг, що надаються банком; 4) ціну банківських послуг; 5) іншу інформацію та консультації з питань надання банківських послуг; 6) щодо кількості акцій (паїв) банку, які знаходяться у власності членів виконавчого органу банку, та інформацію в обсязі, визначеному банком України, про осіб, частки яких у статутному капіталі банку перевищують 5 відсотків. Банк зобов'язаний на постійній основі розміщувати на веб-сайті банку актуалізовану інформацію про власників істотної участі у банку в обсязі, визначеному банком України.

Судом установлено, що 07 липня 2014 року ОСОБА_4 на адресу

ПАТ «УкрСиббанк» у відділенні № 804 у м. Дніпро було подано заяву про роз'яснення суми заборгованості за кредитним договором, механізму начислення заборгованості, яка була 07 липня 2014 року отримана представником відповідача, згідно з відміткою на вхідному штемпелі банку (а. с. 52-53).

22 липня 2014 року ОСОБА_4 звернулася до банку із заявою про зміну адреси для отримання кореспонденції (АДРЕСА_1) та просила надати письмову відповідь на її звернення (а. с. 54).

22 серпня 2014 року ОСОБА_4 повторно звернулася до банку з заявою про надання письмової інформації, на підставі Закону України «Про звернення громадян», яка була отримана банком 22 серпня 2014 року

(а. с. 55-56).

На вказані звернення ОСОБА_4 від 07 липня 2014 року, 22 липня

2014 року та від 22 серпня 2014 року відповідачем не було надано жодної відповіді у належній письмовій формі.

Таким чином, вирішуючи спір, суди з дотриманням вимог статей 212-214, 315 ЦПК України 2004 року повно та всебічно з'ясували обставини справи, дійшли обґрунтованого висновку про задоволення позовних вимог ОСОБА_4, оскільки банк неправомірно проігнорував зазначені звернення позивача та знехтував обов'язком, покладеним переліченими вище нормами Закону щодо надання інформації, не направивши на адресу ОСОБА_4 належним чином оформленого вмотивованого письмового листа з відповідною інформацією.

При цьому ПАТ «УкрСиббанк» не було направлено копії відповідної вмотивованої постанови, згідно статті 19 Закону України «Про звернення громадян», складеної у разі прийняття рішення про обмеження доступу позивачки до відповідної інформації при розгляді її заяви. Також

ПАТ «УкрСиббанк» письмово не повідомив ОСОБА_4 про результати перевірки заяви і суть прийнятого рішення, а у випадку визнання її заяви необґрунтованою, не роз'яснив порядок оскарження прийнятого за такою заявою рішення; не запропонував з'явитися до відділення банку для ідентифікації особи за документами для отримання запитуваної інформації.

Отже, висновки судів першої та апеляційної інстанцій відповідають обставинам справи, які встановлені відповідно до вимог процесуального закону.

Доводи касаційної скарги не дають правових підстав для встановлення неправильного застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, не спростовують висновків суду. При вирішенні вказаної справи апеляційним судом правильно визначено характер правовідносин між сторонами, вірно застосовано закон, що їх регулює.

Касаційна скарга висновків судів не спростовує, на законність судових рішень не впливає.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Керуючись статтями 400, 401, 416, 418, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» залишити без задоволення.

Рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровськавід 31 травня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області

від 28 лютого 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: С. Ф. Хопта

О. В.Білоконь

Є. В.Синельников