Справа № 498/1120/17
Провадження по справі № 2/498/212/18
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 червня 2018 року смт. Велика Михайлівка Одеської області

Великомихайлівский районний суд Одеської області у складі:

головуючої судді Ткачук О.Л.

при секретарі судового засідання - Козачінській Л.Г.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в порядку ч.2 ст.247 ЦПК України, в залі суду в смт. Велика Михайлівка, цивільну справу за позовом ОСОБА_1 управління Пенсійного фонду України в Одеській області, треті особи: Головне управління Державної казначейської служби України в Одеській області, Національний університет «Одеська юридична академія» до ОСОБА_2 про стягнення коштів,-

ВСТАНОВИВ:

Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області, треті особи: Головне управління Державної казначейської служби України в Одеській області, Національний університет «Одеська юридична академія» звернулось з позовом до ОСОБА_2 про стягнення коштів, мотивуючи свої позовні вимоги тим, що ОСОБА_2 за направленням ОСОБА_1 управління Пенсійного фонду України в Одеській області навчалась в Національному університеті «Одеська юридична академія» в період з 2010 по 2015 роки на соціально-правовому факультеті. 05.08.2010 року між Академією, ОСОБА_1 управлінням та студентом ОСОБА_2 був укладений договір за №26(10) про підготовку студента, як фахівця з вищою освітою згідно з навчальними планами та програмами та вимогами кваліфікаційних характеристик фахівця за напрямом підготовки 0304 «Право», спеціальність «Правознавство» на соціально-правовому факультеті освітньо-кваліфікаційного рівня «бакалавра» (а після здобуття ОКР бакалавра за спеціальністю «Правознавство» освітньо-кваліфікаційного рівня спеціаліста або за спеціальністю «Правознавство» освітньо-кваліфікаційного рівня магістра) для роботи в органах Пенсійного фонду України. Згідно пп. 1.1.2 п.1.1 Договору Університет зобовязується після успішного закінчення студентом навчання видати йому документ про освіту державного зразка. Відповідно до пп.1.2.1 п.1.1 Головне управління зобовязується надати Студенту роботу відповідно до отриманої спеціальності і рівня кваліфікації з окладом згідно зі штатним розкладом та забезпечити пільгами відповідно до Порядку. Студент відповідно до пп.1.3.2 п.1.3 Договору та п.6 Порядку зобовязаний прибути після закінчення Університету до ОСОБА_1 управління не пізніше 1 серпня року закінчення навчання і відпрацювати у нього не менше трьох років. Згідно з вимогами Порядку та Договору головним управлінням було направлено ОСОБА_2 на роботу до управління пенсійного фонду України в Київському районі м.Одеси (направлення №05/2015 від 07.09.2015). Відповідно до наказу №08-ос від 20.01.2016 року ОСОБА_2 було призначено на тимчасово вільну посаду головного спеціаліста-юрисконсульта юридичного відділу до управління Пенсійного фонду України у Малиновському районі м.Одеси (Управління) за переведенням з управління пенсійного фонду України в Київському районі м.Одеси. Однак, відповідно до наказу №103-ос від 20.07.2016 року ОСОБА_2 була звільнена із займаної посади за власним бажанням 02.08.2017 року. ОСОБА_2 при звільнені та у подальшому в приватному порядку неодноразово було попереджено про відповідальність, передбачену п.14 Порядку та пп.1.3.4. п.1.3. Договору : відшкодування у встановленому порядку до державного бюджету вартість навчання та компенсувати замовникові всі витрати, а також про можливість звернення головного управління до суду з позовом у разі невиконання своїх зобовязань. ОСОБА_2 не було зроблено жодних дій, які б свідчили про небажання настання відповідних наслідків. Відповідно до довідки про доходи №919 від 26.08.2016 року, наданої Університетом, зазначено загальну суму доходу (стипендії), отриману ОСОБА_2 під час навчання в Академії за рахунок коштів Державного бюджету України, 45670,49 грн. Тому, просить суд стягнути з ОСОБА_2 на користь Держави суму витрат за період з 2009 по 2014 роки навчання в Національному університеті «Одеська юридична академія» в сумі 45670,49 грн.

Ухвалою судді Великомихайлівського районного суду Одеської області Ткачук О.Л. від 10.05.2018 року відкрито провадження у зазначеній справі.

Представник позивача ОСОБА_1 управління Пенсійного фонду України в Одеській області в судове засідання не зявився, надав заяву про уточнення позовних вимог, в якій просив стягнути з ОСОБА_2 на користь Держави суму витрат за період з 2010 по 2015 роки навчання в Національному університеті «Одеська юридична академія» в сумі 45670, 49 грн., крім того просив розгляд справи провести без його участі у звязку з відсутністю коштів на відрядження.

Відповідач ОСОБА_2 позов не визнала, у його задоволенні просить відмовити, оскільки такий є безпідставним та необґрунтованим. Надала відзив на позов, в якому пояснила, що на сьогоднішній день не існує правового механізму для розрахунку вартості навчання для відшкодування випускником вищого навчального закладу, вважає, що вимоги позивача щодо обовязку відпрацювати три роки порушують її конституційні права, так як право громадян України на працю, включає право на вільний вибір професії, роду занять і роботи, забезпечується державою. Крім того, відповідно до ст.1215 Цивільного кодексу України від 16.01.2003 року №435-IV стипендії, надані фізичній особі, як засіб до існування, якщо їх виплата проведена фізичною або юридичною особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача не підлягає поверненню. Таким чином, з позовними вимогами не погоджується в повному обсязі та вважає їх такими, що не відповідають нормам чинного законодавства та порушують її конституційні права. Просить справу розглянути за її відсутності.

Представник третьої особи ОСОБА_1 управління Державної казначейської служби України в судове засідання не зявився, надав суду заяву, в якій просив справу розглянути у його відсутність. Письмових пояснень не надали.

Третя особа Національний університет «Одеська юридична академія» участь свого представника в судове засідання не забезпечила, будучи належним чином повідомленими про дату, час та місце його проведення. Письмових пояснень не надали.

Суд, вивчивши матеріали справи, зясувавши обставини справи та перевіривши їх доказами, вважає необхідним відмовити у задоволенні позову, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що 05 серпня 2010 року між Одеською національною юридичною академією (виконавець), ОСОБА_1 управлінням Пенсійного фонду України в Одеській області (замовник) та ОСОБА_2 (студент) був укладений договір № 26 (10) про підготовку фахівця.

Згідно п.1.1 предметом договору є підготовка фахівця з вищою освітою згідно з навчальними планами та програмами та вимогами кваліфікаційних характеристик фахівця за напрямом підготовки 0304 «Право», спеціальністю «Правознавство» на соціально-правовий факультет освітньо-кваліфікаційного рівня бакалавра для роботи в органах Пенсійного фонду України.

Згідно п.1.2.1 замовник зобовязується надати студенту, який отримав в Академії за цим договором документ про освіту державного зразка, роботу відповідно до отриманої спеціальності і рівня кваліфікації з окладом згідно зі штатним розписом та забезпечити пільгами відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України від 22 серпня 1996 року №992 «Про порядок працівлаштування випускників вищих навчальних закладів, підготовка яких здійснювалась за державним замовленням».

П.1.3.2 передбачено, що студент зобовязується прибути після закінчення Академії до замовника не пізніше 1 серпня року закінчення навчання і відпрацювати у нього не менше трьох років.

Згідно п.1.3.4 у разі разі відмови їхати за призначенням і працювати протягом трьох років у замовника студент зобовязується відшкодувати до державного бюджету повну вартість навчання в установленому порядку.

07.09.2015 року Національним університетом «Одеська юридична академія» ОСОБА_2 було видано направлення на роботу №05/2015, відповідно до якого вона закінчила Національний університет «Одеська юридична академія» в 2015 році за спеціальністю «правознавство», направляється в розпорядження до управління Пенсійного фонду України у Київському районі м.Одеса, 65121 м.Одеса, вул..Ільфа і Петрова, 4а згідно із направленням на роботу ПФУ №36 для роботи на посаді спеціаліста з місячним окладом згідно штатного розпису, житлом забезпечена.

Тобто, згідно п. 3.4. Договору від 05.08.2010 року № 26 (10) передбачено, що договір набуває чинності з моменту підписання всіма сторонами і діє до повного виконання ними взятих на себе зобовязань, даний Договір припинив свою дію 07.09.2015 року у зв'язку з видачею диплому та направлення на роботу.

Інші договори, спрямовані на продовження строку дії цього Договору, позивач, відповідач і Національний університет «Одеська юридична академія» не укладали.

Відповідно до копії наказу начальника управління Пенсійного фонду України у Малиновському районі м.Одеси №08-ос від 20.01.2016 року «Про призначення ОСОБА_2І.», призначено ОСОБА_2 на тимчасово вільну посаду головного спеціаліста-юрисконсульта юридичного відділу (VII категорія посад державних службовців) на період соціальної відпустки основного працівника ОСОБА_3, як особу, яка успішно пройшла стажування на зазначеній посаді з посадовим окладом згідно штатного розпису з 21 січня 2016, за переведенням з управління Пенсійного фонду України у Київському районі м.Одеси.

Відповідно до копії наказу начальника управління Пенсійного фонду України у Малиновському районі м.Одеси №103-ос від 20.07.2016 року «Про звільнення ОСОБА_2І.», звільнено ОСОБА_2, головного спеціаліста-юрисконсульта юридичного відділу, із займаної посади за власним бажанням 02 серпня 2016 року, відповідно статті 38 КЗпП України, статті 86 Закону України «Про державну службу».

В листі Національного університету«Одеська юридична академія» від 26.08.2017 року №16/3-5 зазначено, що ОСОБА_2 закінчила навчання в НУ «ОЮА» у 2015 році. 26.06.2015 року ОСОБА_2 особисто отримала на руки направлення на роботу (форма №2) №328/36.

Відповідно до довідки про доходи №919, виданої 26.08.2016 року Національного університету«Одеська юридична академія», ОСОБА_2 дійсно навчалась з 01.09.2010 року по 30.06.2015 року у Національному університеті «Одеська юридична академія», ВНЗ 3 та 4 рівня акредитації, форма навчання: безплатна, стаціонар, факультет соціально-правовий, група СОЦП-5М, загальна сума доходу за період з 01.09.2010 року по 30.06.2015 року становить 45670,49 грн.

У пунктах 18, 19, 24 Порядку працевлаштування випускників вищих навчальних закладів, підготовка яких здійснювалась за державним замовленням, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 22 серпня 1996 р. № 922 і діючого на момент закінчення ОСОБА_2 навчання, зазначено:

«18. Керівництво вищого навчального закладу не пізніше ніж за рік до закінчення навчання пропонує випускнику посаду відповідно до укладеної угоди. При цьому вищим навчальним закладом оформляється картка працевлаштування випускника (додаток № 2) у двох примірниках на кожну особу. Перший примірник зберігається у вищому навчальному закладі, другий - надсилається замовникові.

Замовник не пізніше ніж за два місяці до закінчення навчання на підставі одержаної картки працевлаштування підтверджує вищому навчальному закладу достовірність надісланого ним переліку місць працевлаштування випускників.

19. Вручення випускникові диплома про закінчення вищого навчального закладу, направлення на роботу (додаток № 3) та видача належних йому коштів, які перераховані до вищого навчального закладу замовником, здійснюється протягом семи днів після закінчення ним вищого навчального закладу. Оформлене замовником або вищим навчальним закладом (за домовленістю із замовником) направлення на роботу є підставою для укладання трудового договору між молодим фахівцем і замовником.

24. Молодим фахівцям, які одержали направлення на роботу після закінчення вищого навчального закладу, надається відпустка тривалістю 30 календарних днів. За час відпустки молодим фахівцям виплачується допомога у розмірі академічної або соціальної стипендії, що вони отримували в останній місяць навчання у вищому навчальному закладі (крім додаткової соціальної стипендії, що виплачується особам, які постраждали від Чорнобильської катастрофи) за рахунок замовника. Після укладення трудового договору на молодих фахівців поширюються усі види соціального захисту, передбачені колективним договором працівників підприємства, установи, організації».

Відповідно до ч. 2 ст. 43, ч. 2 ст. 95 Конституції України держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб. Виключно законом про Державний бюджет України визначаються будь-які видатки держави на загальносуспільні потреби, розмір і цільове спрямування цих видатків. Тому обсяги фінансування вищих державних і комунальних навчальних закладів за рахунок бюджетних коштів пов'язані передусім з підготовкою такої кількості фахівців з вищою освітою, яка визначається щорічно у державному замовленні.

Згідно з ч. 2 ст. 44 Закону України "Про освіту" від 23 травня 1991 року № 1060-ХІІ (в редакції на час виникнення спірних правовідносин) вищі навчальні заклади здійснюють свою діяльність за державним контрактом (замовленням) та угодами як основною формою регулювання відносин між: навчальними закладами та підприємствами, установами, організаціями, громадянами.

Відповідно ч. 2 ст. 52 Закону України «Про освіту» від 23 травня 1991 року № 1060-ХІІ (в редакції на час виникнення спірних правовідносин) визначено, що випускники вищих навчальних закладів, які здобули освіту за кошти державного або місцевого бюджетів, направляються на роботу і зобов'язані відпрацювати за направленням і в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Положеннями статті 56 Закону України "Про вищу освіту" від 17 січня 2002 року № 2984-ІІІ (в редакції на час виникнення спірних правовідносин) передбачено, що випускники вищих навчальних закладів вільні у виборі місця роботи. Випускник вищого навчального закладу, який навчався за державним замовленням і якому присвоєно кваліфікацію фахівця з вищою освітою певного освітньо-кваліфікаційного рівня, працевлаштовується на підставі направлення на роботу відповідно до угоди, укладеної між замовником, керівником вищого навчального закладу та випускником. Якщо випускник вищого навчального закладу навчався за кошти третьої особи, його працевлаштування здійснюється відповідно до укладеної між ними угоди.

Відповідно до ст. 52 Закону України "Про освіту", на виконання Указу Президента України від 23 січня 1996 року № 77 "Про заходи щодо реформування системи підготовки спеціалістів та працевлаштування випускників вищих навчальних закладів", в редакції Указу Президента України від 16 травня 1996 року № 342 та ст. 197 Кодексу законів про працю України розроблено Порядок працевлаштування випускників вищих навчальних закладів, підготовка яких здійснювалась за державним замовленням, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 22 серпня 1996 року № 992.

У преамбулі Порядку працевлаштування випускників вищих навчальних закладів, підготовка яких здійснювалась за державним замовленням (постановою Кабінету Міністрів України № 992) вказано, що метою прийняття даного акта є забезпечення реалізації права на роботу за фахом випускниками вищих навчальних закладів.

Відповідно до пунктів 4, 8 Постанови № 992 (в редакції на час виникнення спірних правовідносин) керівники вищих навчальних закладів після зарахування осіб на навчання за державним замовленням укладають з ними угоду. Випускники, які уклали угоду з вищим навчальним закладом після зарахування на навчання, повинні відпрацювати за місцем призначення не менше трьох років.

Виходячи з вищевикладеного надання державою особі безоплатної освіти передбачає виникнення права держави на результати трудової діяльності особи, яка здобула вищу освіту за державним замовленням, а у випускника виникнення обовязку відпрацювати три роки з моменту укладення угоди з вищим навчальним закладом. Перелік випадків, коли випускник зобовязаний відшкодувати до державного бюджету вартість навчання та компенсувати замовнику всі витрати, наведений у п. 14 Порядку.

Делеговане законодавство - система актів, прийнятих органами виконавчої влади (урядом, міністерствами, відомствами) на основі повноважень, наданих їм парламентом, з питань законодавчого регулювання.

Між тим положення Закону України «Про освіту» від 23 травня 1991 року № 1060-ХІІ та Закону України "Про вищу освіту" від 17 січня 2002 року № 2984-ІІІ не містять зобовязальних норм права щодо відшкодування випускником до державного бюджету вартості навчання у випадку, встановленому у п. 14 Порядку, як і не містять делегованої норми права на прийняття Кабінетом Міністрів України положень про відшкодувати вартості навчання.

Відсутність у вказаних законах обовязку про відшкодування випускником вартості навчання є логічним виконанням положень ч.2 ст.53 Конституції України, якою встановлено, що держава забезпечує доступність і безоплатність дошкільної, повної загальної середньої, професійно-технічної, вищої освіти в державних і комунальних навчальних закладах; розвиток дошкільної, повної загальної середньої, позашкільної, професійно-технічної, вищої і післядипломної освіти, різних форм навчання; надання державних стипендій та пільг учням і студентам.

Отже, в обсязі встановлених у цій справі фактичних обставин, зважаючи на їхній зміст та юридичну природу, суд дійшов висновку про те, що Постанова № 992 не є тим нормативним актом, що встановлює обов'язок для випускників вищих навчальних закладів, які навчаються за кошти державного бюджету, відшкодувати вартість навчання, оскільки Законами № 2984-ІІІ і № 1060-ХІІ такого обов'язку не передбачено. На виконання цього ж порядку Кабінет Міністрів України не розробив і не затвердив Порядок визначення та відшкодування випускниками вартості навчання у разі порушення ними умов про працевлаштування. Відсутність Порядку визначення та відшкодування випускниками вартості навчання у разі порушення ними умов про працевлаштування унеможливлює визначення розміру вартості навчання, методологію встановлення сум, які можуть бути відшкодовані до державного бюджету, які витрати компенсувати замовникові, а відтак виключає можливість застосування до цих відносин положення Закону № 1060-ХІІ та Постанови № 992 в частині відшкодування вартості навчання та витрат.

Наведені висновки узгоджуються із діями законодавця, який Законом України від 01 липня 2014 року № 1556-VII вніс зміни у Закон України «Про освіту» № 1060-ХІІ. Зокрема, ч. 2. ст. 52, якою визначався обовязок відпрацювати три роки, виключено, чим усунено розбіжності в законодавстві щодо обовязку відпрацювати за направленням.

Тому підстав задоволення позову на підставі нормативних актів суд не вбачає. Укладена між сторонами угода про підготовку фахівця підпадає під ознаки договору і домовленістю трьох сторін, спрямовану на становлення, зміну або припинення цивільних прав та обовязків, згідно ст. 626 ЦК України.

За змістом укладеної угоди, Національний університет «Одеська юридична академія», зобовязався забезпечити якісну теоретичну і практичну підготовку фахівця з вищою освітою та після закінчення навчання працевлаштувати фахівця в державному секторі в органах Пенсійного фонду України, де він зобовязаний відпрацювати не менше 3-х років, студент зобовязаний оволодіти всіма видами професійної діяльності, прибути після закінчення вищого навчального закладу на місце направлення та відпрацювати не менше 3-х років, а в разі відмови їхати за призначенням відшкодувати до державного бюджету повну вартість навчання в установленому порядку. Вказана угода не передбачає самого порядку та термінів виконання грошового зобовязання.

Окрім того суд приймає до уваги, що на підставі Закону N 1556-VII ( 1556-18 ) від 01.07.2014 ч.2 ст. 52 Закону України « Про освіту», яким передбачено 3-х річний обовязок відпрацювання за направленням виключено.

Згідно ч.2 ст. 5 ЦК України, акт цивільного законодавства не має зворотної дії в часі крім випадків, коли він помякшує або скасовує цивільну відповідальність особи.

Отже, внесення змін до ст. 52 Закону України «Про освіту» має зворотну дію і скасовує цивільну відповідальність ОСОБА_2.

Окрім того, слід зазначити, що положення ст. 52 закону України «Про освіту» (в редакції, що існувала на час укладення угоди між сторонами.), порушували конституційне право громадянина на вільний вибір праці (в тому числі і місця роботи), яке закріплено в статті 43 Конституції України, яка є нормою прямої дії.

Отже, оцінивши допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, суд дійшов висновку, що позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Оскільки позивач звільнений від сплати судового збору при подачі даного позову, в задоволенні позову відмовлено, тому судові витрати зі сплати судового збору компенсуються за рахунок держави.

Керуючись статтями 12, 81, 263 - 265, 268 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

У задоволені позову ОСОБА_1 управління Пенсійного фонду України в Одеській області, треті особи: Головне управління Державної казначейської служби України в Одеській області, Національний університет «Одеська юридична академія» до ОСОБА_2 про стягнення коштів відмовити.

Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Одеської області через Великомихайлівський районний суд шляхом подачі апеляційної скарги у 30-денний строк з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не були вручені у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Позивач: Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області, місцезнаходження: 65107 м.Одеса вул.Канатна, 83, .

Відповідач: ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, РНОКПП: НОМЕР_1, місце реєстрації: АДРЕСА_1.

Треті особи: Головне управління Державної казначейської служби України в Одеській області, місцезнаходження: 65023 м.Одеса вул.Садова, 1а; Національний університет «Одеська юридична академія», місцезнаходження: 65009 м.Одеса вул.Фонтанська дорога, 23.

Повний текст рішення складено та підписано 04 липня 2018 року.

Суддя О.Л.Ткачук