Постанова

Іменем України

26 червня 2018 року

м. Київ

справа № 761/46244/16-ц

провадження № 61-1291св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

Штелик С. П. (суддя-доповідач), Лесько А. О., Мартєва С. Ю.,

учасники справи:

позивач - публічне акціонерне товариство «Універсал Банк»,

представник позивача - адвокат Ткаченко Наталія Володимирівна,

відповідачі: ОСОБА_5, компанія «Роял Сявінгс ЛТД»,

розглянув у попередньому судовому засіданні в порядку письмового провадження касаційну скаргу представника публічного акціонерного товариства «Універсал Банк» - адвоката Ткаченко НаталіїВолодимирівни, на заочне рішення Шевченківського районного суду м. Києва в складі судді Савицького О. А. від 03 липня 2017 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва вскладі суддів: Мараєвої Н. Є., Андрієнко А. М., Заришняк Г. М., від 06 грудня 2017 року,

В С Т А Н О В И В :

В грудні 2016 року публічне акціонерне товариство «Універсал Банк» (далі - ПАТ «Універсал Банк») звернулося до суду із позовом до ОСОБА_5, компанії «Роял Сявінгс ЛТД» про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що 24 січня 2008 року між ВАТ «Універсал Банк», правонаступником якого є ПАТ «Універсал Банк», та ОСОБА_5 було укладено кредитний договір, відповідно до умов якого банк надав позичальнику кредитні кошти у розмірі 209 940 дол. США, а останній зобов'язався повернути наданий кредит у повному обсязі до 01 січня 2028 року згідно з графіком щомісячних платежів та сплатити за користування кредитом проценти у розмірі 13,45 процентів річних.

При цьому, з метою забезпечення виконання позичальником грошових зобов'язань за вказаним кредитним договором, 24 січня 2008 року між ВАТ «Універсал Банк», правонаступником якого є ПАТ «Універсал Банк», та ОСОБА_5 було укладено договір іпотеки, за умовами якого іпотекодавцем передано в іпотеку квартиру АДРЕСА_1, загальною площею 197,70 кв.м, житловою площею 84,40 кв.м, що належить йому на праві власності з березня 2007 року.

Через невиконання ОСОБА_5 його зобов'язань за кредитним договором, заочним рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 22 липня 2013 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду м. Києва від 26 червня 2014 року, з ОСОБА_5 та ОСОБА_7 стягнуто у солідарному порядку на користь ПАТ «Універсал Банк» суму заборгованості за кредитним договором від 24 січня 2008 року у розмірі 221 140 дол. США 46 центів, що складає 1 767 575 грн 70 коп., у відповідності до заочного рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 12 квітня 2016 року з ОСОБА_5 та ОСОБА_7 стягнуто у солідарному порядку на користь ПАТ «Універсал Банк» суму заборгованості за кредитним договором від 24 січня 2008 року в сумі 69 135 дол. США 98 центів.

Посилаючись на зазначене та вказуючи на невиконання відповідачем вказаних судових рішень, а також на те, що відповідно до ухвали Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 12 серпня 2014 року про затвердження мирової угоди власником частини спірної квартири є компанія «Роял Сявінгс ЛТД», позивач просив суд в рахунок погашення заборгованості ОСОБА_5 перед ПАТ «Універсал Банк» за кредитним договором від 24 січня 2008 року в сумі 357 386 дол. США 27 центів звернути стягнення на нерухоме майно, що є предметом іпотеки, а саме - квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 шляхом визнання за ПАТ «Універсал Банк» права власності на указаний предмет іпотеки, вартість якого становить 9 770 000 грн, а також стягнути з відповідача на користь позивача суму сплаченого судового збору.

Заочним рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 03 липня 2017 року відмовлено в задоволенні позову ПАТ «Універсал Банк» до ОСОБА_5, компанії «РоялСявінгс ЛТД» про звернення стягнення на предмет іпотеки, шляхом визнання права власності.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що порядок реалізації предмета іпотеки за рішенням суду врегульовано статтею 39 Закону України «Про іпотеку», якою передбачено, що у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначається, зокрема, спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону. Можливість виникнення права власності за рішенням суду передбачається лише у статтях 335 та 376 ЦК України. У всіх інших випадках право власності набувається з інших не заборонених законом підстав, зокрема із правочинів (частина перша статті 328 ЦК України). Стаття 392 ЦК України, у якій йдеться про визнання права власності, не породжує, а підтверджує наявне в позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, у тому випадку, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює наявне в позивача право власності, а також у разі втрати позивачем документа, який посвідчує його право власності. Застереження у спірному договорі іпотеки від 24 січня 2008 року про можливість звернення стягнення на предмет іпотеки стосується позасудового способу врегулювання спору між сторонами і може бути реалізовано лише шляхом укладення між сторонами та за їх погодженням окремого договору про таке врегулювання спору. Передача іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки на підставі статті 37 Закону України «Про іпотеку» є позасудовим способом врегулювання питання про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Ухвалою апеляційного суду м. Києва від 06 грудня 2017 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції мотивована тим, що висновки суду першої інстанції відповідають вимогам закону, обставини справи встановлені повно, а доводи апеляційної скарги не підтверджені належними та допустимими доказами і не спростовують висновків суду першої інстанції.

У касаційній скарзі, поданій у лютому 2018 рокудо Верховного Суду, представник ПАТ «Універсал Банк» - адвокат Ткаченко Н. В., посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржені судові рішення та ухвалити нове рішення, яким ….

Касаційна скарга мотивована тим, що боржник не виконав свої кредитні зобов'язання, а також судові рішення, яким з боржника та поручителя солідарно стягнуто заборгованість на користь банку, у зв'язку із чим позивач має право на задоволення своїх вимог шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Відповідачі своїми діями перешкоджають банку реалізувати передбачене договором право реалізувати предмет іпотеки. Скаржник зазначив, що згідно вимог пункту 5 договору іпотеки звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання на нього права власності є позасудовим способом стягнення на предмет іпотеки, однак іпотеко держатель не може його реалізувати у зв'язку із тим, що іпотекодавець неправомірно відчужив частину предмета іпотеки третім особам. Указано, що визнання права за статтею 16 ЦК України є способом захисту особистого немайнового або майнового права та інтересу. Тобто, у разі встановлення у договорі іпотеки такого звернення стягнення на предмет іпотеки, як визнання права власності на нього, іпотекодержатель на підставі статті 16 ЦК України має право вимагати застосування його судом. Відповідно до положень іпотечного договору задоволення вимог може здійснюватись шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки у рахунок виконання основного зобов'язання у порядку статті 37 Закону України «Про іпотеку».

Згідно частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

За частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню.

Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до статті 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Судами встановлено, що 24 січня 2008 року між ВАТ «Універсал Банк», правонаступником якого є ПАТ «Універсал Банк», та ОСОБА_5 було укладено кредитний договір, відповідно до умов якого банк надав позичальнику кредитні кошти у розмірі 209 940 дол. США, а останній зобов'язався повернути наданий кредит у повному обсязі до 01 січня 2028 року згідно з графіком щомісячних платежів та сплатити за користування кредитом проценти у розмірі 13,45 процентів річних.

24 січня 2008 року між ВАТ «Універсал Банк», правонаступником якого є ПАТ «Універсал Банк», та ОСОБА_5 було укладено договір іпотеки, за умовами якого іпотекодавцем передано в іпотеку квартиру АДРЕСА_3, загальною площею 197,70 кв.м, житловою площею 84,40 кв.м.

Заочним рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 22 липня 2013 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду м. Києва від 26 червня 2014 року, з ОСОБА_5 та ОСОБА_7 стягнуто у солідарному порядку на користь ПАТ «Універсал Банк» суму заборгованості за кредитним договором від 24 січня 2008 року у розмірі 221 140 дол. США 46 центів, що за курсом Національного банку України на день подання позову складає 1 767 575 грн 70 коп.,

Заочним рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 12 квітня 2016 року з ОСОБА_5 та ОСОБА_7 стягнуто у солідарному порядку на користь ПАТ «Універсал Банк» суму заборгованості за кредитним договором від 24 січня 2008 року в сумі 69 135 дол. США 98 центів.

Судами встановлено, що заборгованість за кредитним договором боржником не погашена.

Згідно з ухвалою Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 12 серпня 2014 року про затвердження мирової угоди новим власником частини квартири АДРЕСА_4, яка є предметом іпотеки за договором від від 24 січня 2008 року, є компанія «Роял Сявінг ЛТД».

Відповідно до пункту 4.1 договору іпотеки іпотекодержатель має право звернення стягнення на предмет іпотеки у наступних випадках: у разі порушення будь-якого основного зобов'язання, що забезпечене іпотекою за цим договором та/або будь-якого зобов'язання іпотекодавця за цим договором, та/або у разі смерті іпотекодавця та/або боржника, та/або в інших випадках відповідно до законодавства України.

Згідно із пунктом 4.2 договору іпотеки звернення стягнення здійснюється на підставі: рішення суду; виконавчого напису нотаріуса; застереження про задоволення вимог іпотекодержателя; за договором між іпотекодавцем та іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя.

У відповідно до пункту 4.5 договору іпотеки звернення стягнення на предмет іпотеки за рішенням суду та виконавчим написом нотаріуса здійснюється відповідно до чинного законодавства України.

Пунктом 5.1 договору іпотеки визначено, що сторони погодили можливість звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання. Позасудове врегулювання здійснюється відповідно до застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в цьому договорі. іпотекодержатель самостійно визначає один з наступних способів звернення стягнення на предмет іпотеки: передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання у порядку, встановленому Законом України «Про іпотеку»; право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому Законом України «Про іпотеку».

Пунктом 5.3 договору іпотеки зазначено, що у разі застосування передачі предмету іпотеки у власність іпотекодержателя як способу задоволення вимог іпотекодержателя, даний договір є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на предмет іпотеки.

Ухвалюючи рішення у даній справі, суди першої та апеляційної інстанції, виходили з того, що порядок реалізації предмета іпотеки за рішенням суду врегульовано статтею 39 Закону України «Про іпотеку», за положеннями якої у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки способами реалізації предмета іпотеки у рішенні суду зазначається: проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону. У зв'язку із тим, що звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності на предмет іпотеки за банком, що є предметом позовних вимог у даній справі, є позасудовим способом звернення стягнення на предмет іпотеки, суди дійшли висновку про відмову в позові ПАТ «Універсал Банк».

Такого висновку суди попередніх інстанцій дійшли на підставі повно та всебічно досліджених обставини справи, які перевірені доказами, що оцінені на предмет належності, допустимості, достовірності, достатності та взаємного зв'язку.

Відповідно до частини першої, другої, третьої та п'ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржені судові рішення відповідають зазначеним вимогам закону з огляду на наступне.

Підписавши іпотечний договір, сторони погодились щодо усіх його істотних умов, зокрема, вирішили питання щодо позасудового врегулювання спору і не передбачили можливості звернення до суду іпотекодержателя з позовом про визнання за ним права власності на предмет іпотеки, що спростовує відповідні доводи касаційної скарги в цій частині.

У частині першій статті 626 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно із частиною першою статті 627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Статтею 628 ЦК України визначено зміст договору, який становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

У статті 204 ЦК України закріплено презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов'язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили.

Таким чином, у разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а створені обов'язки підлягають виконанню.

Щодо можливості звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності на нього за іпотекодержателем слід зазначити наступне.

У статті 12 Закону України «Про іпотеку» вказано, що в разі порушення іпотекодавцем обов'язків, установлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов'язання, а в разі його невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом.

Стаття 33 цього Закону передбачає, що в разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, установлених статтею 12 цього Закону.

Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Тобто, законом передбачено чітко визначені способи звернення стягнення на предмет іпотеки в разі невиконання чи неналежного виконання забезпеченого іпотекою зобов'язання.

Згідно зі статтею 36 Закону України «Про іпотеку» сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем та іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати:

передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання в порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку»;

право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу в порядку, встановленому статтею 38 цього Закону.

Отже, сторони в договорі чи відповідному застереженні можуть передбачити як передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в позасудовому порядку, так і надання іпотекодержателю права від свого імені продати предмет іпотеки як за рішенням суду, так і на підставі відповідного застереження в договорі про задоволення вимог іпотекодержателя чи застереження в іпотечному договорі на підставі договору купівлі-продажу.

При цьому необхідно врахувати, що стаття 37 Закону України «Про іпотеку» не містить можливості визнання права власності на предмет іпотеки за іпотекодержателем за рішенням суду.

Відповідно до цієї статті іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання.

Рішення про реєстрацію права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки, може бути оскаржене іпотекодавцем у суді.

Можна констатувати, що чинним законодавством передбачене право оспорити в суді державну реєстрацію права власності на предмет іпотеки за іпотекодавцем, набутого в позасудовому порядку.

Разом з тим у частині першій статті 38 Закону України «Про іпотеку» право іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки будь-якій особі-покупцеві може бути передбачено в рішенні суду або договорі про задоволення вимог іпотекодержателя (відповідному застереженні в іпотечному договорі).

Можливість реалізації іпотекодержателем права на звернення стягнення шляхом набуття права власності на предмет іпотеки передбачена у статті 3 Закону України від 07 липня 2004 року № 1953-ІV «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», у якій визначено, що загальними засадами державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав) є:

1) гарантування державою об'єктивності, достовірності та повноти відомостей про зареєстровані права на нерухоме майно та їх обтяження;

2) обов'язковість державної реєстрації прав у Державному реєстрі прав;

3) публічність державної реєстрації прав;

4) внесення відомостей до Державного реєстру прав виключно на підставах та в порядку, визначених цим Законом;

5) відкритість та доступність відомостей Державного реєстру прав.

Речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації.

Статтею 18 вказаного Закону передбачений порядок проведення державної реєстрації прав.

Перелік документів, необхідних для державної реєстрації прав, та процедура державної реєстрації прав визначаються Кабінетом Міністрів України у Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень.

Державні реєстратори зобов'язані надавати до відома заявників інформацію про перелік документів, необхідних для державної реєстрації прав.

Згідно з пунктами 6, 9, 12, 18, 19, 57 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 року № 1127, державна реєстрація прав проводиться за заявою заявника шляхом звернення до суб'єкта державної реєстрації прав або нотаріуса, крім випадків, передбачених цим Порядком.

Разом із заявою заявник подає оригінали документів, необхідних для відповідної реєстрації, та документи, що підтверджують сплату адміністративного збору та/або внесення плати за надання інформації з Державного реєстру прав.

Розгляд заяви та документів, поданих для державної реєстрації прав, здійснюється державним реєстратором, який установлює черговість розгляду заяв, що зареєстровані в базі даних заяв на це саме майно, а також відповідність заявлених прав і поданих документів вимогам законодавства та відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами та їх обтяженнями.

За результатом розгляду заяви та документів, поданих для державної реєстрації прав, державний реєстратор приймає рішення щодо державної реєстрації прав або щодо відмови в такій реєстрації.

Державний реєстратор за результатом прийнятого рішення щодо державної реєстрації прав відкриває та/або закриває розділи в Державному реєстрі прав, вносить до відкритого розділу або спеціального розділу Державного реєстру прав відповідні відомості про речові права та їх обтяження, про об'єкти та суб'єктів цих прав.

Для державної реєстрації права власності на підставі договору іпотеки, що містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, також подаються:

1) копія письмової вимоги про усунення порушень, надісланої іпотекодержателем іпотекодавцеві та боржникові, якщо він є відмінним від іпотекодавця;

2) документ, що підтверджує наявність факту завершення 30-денного строку з моменту отримання іпотекодавцем та боржником, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмової вимоги іпотекодержателя в разі, коли більш тривалий строк не зазначений у відповідній письмовій вимозі;

3) заставна (якщо іпотечним договором передбачено її видачу).

Наявність зареєстрованої заборони відчуження майна, накладеної нотаріусом під час посвідчення договору іпотеки, на підставі якого набувається право власності на предмет іпотеки іпотекодержателем, а також зареєстрованих після державної реєстрації іпотеки інших речових прав, у тому числі іпотеки, на передане в іпотеку майно не є підставою для відмови в державній реєстрації права власності за іпотекодержателем.

Тобто для реалізації іпотекодержателем позасудового способу звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності на нього за загальним правилом необхідні тільки воля та вчинення дій з боку іпотекодержателя, якщо договором не передбачено іншого порядку.

При цьому позивач не позбавлений відповідно до статей 38, 39 ЦК України можливості звернутися до суду з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки в інший спосіб, який погоджений сторонами договору іпотеки та відповідатиме вимогам чинного законодавства.

Саме таке тлумачення норм статей 33, 36, 37 Закону України «Про іпотеку» викладене у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 березня 2018 року у справі 760/14438/15-ц (провадження № 14-38цс18).

З прийняттям указаної постанови внесена визначеність при застосуванні статей 33, 36, 37 Закону України «Про іпотеку» у взаємозв'язку із положеннями іпотечного договору, укладеного між іпотекодавцем та іпотекодержателем.

Відповідно до положень частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Враховуючи висновки постанови Великої Палати Верховного Суду від 21 березня 2018 року у справі у справі 760/14438/15-ц (провадження № 14-38цс18) про те, що суди не наділені повноваженнями звертати стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання право власності на нього за іпотекодержателем, якщо інше не передбачено умовами іпотечного договору, колегія суддів дійшла висновку щодо необґрунтованості доводів касаційної скарги.

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини (рішення у справах «Пономарьов проти України» та «Рябих проти Російської Федерації», у справі «Нєлюбін проти Російської Федерації») повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватися для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду, перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію. Повноваження вищих судів щодо скасування чи зміни тих судових рішень, які вступили в законну силу та підлягають виконанню, мають використовуватися для виправлення фундаментальних порушень.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що оскаржені рішення постановлено без додержання норм матеріального і процесуального права, у зв'язку з наведеним колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін.

Згідно із частиною третьою статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

З урахуванням викладеного та керуючись статтями 401, 415 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу представника публічного акціонерного товариства «Універсал Банк» - адвоката Ткаченко НаталіїВолодимирівни, залишити без задоволення.

Заочне рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 03 липня 2017 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 06 грудня 2017 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді: С. П. Штелик

А. О. Лесько

С. Ю. Мартєв