Справа № 521/7148/17
Провадження № 2/521/245/18
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 червня 2018 року Малиновський районний суд м. Одеси у складі:

головуючого судді Мазун І.А.,

за участю секретаря судового засідання Кіліян О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання договору дарування недійсним, скасування державної реєстрації права власності та визнання права власності, -

В С Т А Н О В И В:

До Малиновського районного суду м. Одеси звернувся ОСОБА_1 з позовом до ОСОБА_2 про визнання договору дарування недійсним, скасування державної реєстрації права власності та визнання права власності.

Позовні вимоги позивач вмотивовує тим, що 14.06.2011р. між ним та відповідачем було укладено договір дарування квартири АДРЕСА_1, дана квартири являється єдиним його житлом. Угода укладалася з ініціативи відповідача ОСОБА_2, оскільки з грудня 1994 року, отримавши травму на виробництві, позивач мешкав один, допомоги його рідні йому не надавали в повному обсязі та відповідачка запропонувала укласти нотаріально засвідчену угоду, згідно якої обіцяла ним опікуватися, допомагати по господарству, купувати продукти харчування та ліки, деякий час після укладеної угоди так і відбувалося, однак в квітні 2017 року, відповідачка запропонувала йому виселитися з квартири, мотивуючи це тим, що він більше не являється її власником а квартира належить їй на підставі договору дарування. На підставі викладеного, вважає, що договір дарування слід визнати недійсним, оскільки він не відповідає його внутрішній волі, так як він мав намір укласти договір довічного утримання, зазначивши при цьому, що являється інвалідом І групи за втратою зору, після отриманої черепно-мозкової травми погано чує на вуха. Про те, що укладений договір дарування не є договором довічного утримання дізнався у квітні 2017 року.

Посилаючись на викладене, позивач просить суд, згідно останніх уточнень, визнати недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_1, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_1, від 14.06.2011р., посвідчений державним нотаріусом Пятої Одеської державної нотаріальної контори, ОСОБА_3; скасувати реєстрацію права власності відповідача на квартиру АДРЕСА_1; визнати за ОСОБА_1 право приватної власності на квартиру АДРЕСА_1.

Позивач та його представник у судовому засіданні заявлені уточнені вимоги підтримали в повному обсязі та просили їх задовольнити.

Представник відповідача в судовому засіданні заперечував проти задоволення вимог позивача, надавши при цьому свої письмові заперечення, що наявні в матеріалах справи, зазначивши, що позивач на момент укладення правочину знав і розумів, що ним було укладено договір дарування спірної квартири. (а.с. 78-79)

Розглянувши матеріали справи, вислухавши пояснення сторін, допитавши свідків, суд прийшов до висновку, що даний позов підлягає задоволенню з наступних підстав.

На підставі ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до ст.ст. 317, 319 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Судом встановлено, що 30.09.1992р. позивач та відповідач зареєструвати шлюб, що підтверджується відміткою, зробленою в паспорті позивача. (а.с.7)

22.12.1994р. з позивачем стався нещасний випадок на виробництві, внаслідок чого позивач отримав травму голови та ока, що підтверджується актом про нещасний випадок на виробництві (а.с.18)

Згідно довідки Одеської МСЕК від 25.04.1996р. позивачу присвоєно другу групу інвалідності, причина інвалідності - трудове каліцтво.

Відповідно до наказу АНПО «Одесахолод» №118 від 22.05.1995р. позивач на підставі висновку ВТЕК №127782 від 25.04.1995р. в рахунок відшкодування шкоди, спричиненої здоровю каліцтвом, отримував по 2370000крб. щомісячно з 01.05.1995р. по 25.04.1996р. (а.с.9)

30.08.1995р. позивачу, як інваліду другої групи, видано ордер на кімнату №608 будинку №10 по вул. Моісеєнко (нині вул. Мельницька) в м. Одесі на склад сімї - 3 особи, а саме до складу сімї входили - ОСОБА_4 (жінка) та ОСОБА_5 (син). (а.с.8)

На підставі розпорядження органу приватизації №179347 від 30.08.2003р. позивач 30.08.2003р. отримав свідоцтво про право власності на житло, а саме на квартиру АДРЕСА_2, про що свідчать копії вказаних документів. (а.с.123-124).

Згідно витягу з реєстрації прав власності на нерухоме майно від 09.06.2011р. право власності на вказану квартиру було зареєстроване у встановленому законом порядку. (а.с.122)

14.06.2011 року між ОСОБА_1, як Дарувальником, та ОСОБА_2, як Обдарованою, укладено договір дарування квартири АДРЕСА_1, який посвідчений 14.06.2011 р., державним нотаріусом Пятої Одеської державної нотаріальної контори ОСОБА_3, зареєстрованого в реєстрі за № 3-645. Пунктом 7 цього договору передбачено, що право власності обдаровуваній на дарунок виникає з моменту його прийняття. Прийняттям дарунка вважається одержанням нею примірника цього договору, після його нотаріального посвідчення, передача дарувальником ключів, технічної документації на квартиру, книжок по оплаті комунальних послуг та електропостачання є фактом прийняття дарунка обдаровуваною. (а.с. 6)

Відповідно до довідки № 260702 від 27.03.2017р., встановлено, що ОСОБА_1, являється інвалідом І групи по зору внаслідок трудового каліцтва, потребує постійної сторонньої дороги та побутового догляду, рекомендовано слухопротезування, втрата професійної працездатності 90%. (а.с. 15)

В судовому засіданні позивач пояснив, що до підписання спірного договору йому не було відомо про те, що відповідачка згідно рішення Іллічівського районного суду м. Одеси від 21.11.2000р., в якому зазначено, що він в судове засідання не зявився, розірвала з ним шлюб, про що також свідчить і копія його паспорта, в якому відсутній штамп про розірвання шлюбу. (а.с.59)

Крім того, згідно запису про розірвання шлюбу від 14.06.2001р. позивач отримав копію свідоцтва про розірвання шлюбу лише 13.07.2017р., про що свідчить його підпис у вказаному записі. (а.с.75)

Судом встановлено, що ключі від спірної квартири позивач відповідачу не передавав, після укладення договору продовжував самостійно сплачувати комунальні послуги, про що свідчать копії наданих представником позивача квитанцій. (а.с.146-155)

З наданого представником відповідача рахунку-повідомлення вбачається, що по квартирі АДРЕСА_3 мається борг за надані послуги водопостачання, вивіз сміття та опалення. (а.с.156)

Судом також встановлено, що позивач підписав спірний Договір дарування не прочитавши його зміст, оскільки дуже погано бачить та чує, оскільки довіряв відповідачу та вважав, що між ними укладено договір довічного утримання, за яким ОСОБА_2 зобовязується забезпечувати позивача утриманням та (або) доглядом довічно, іншого житла, окрім спірної квартири у нього немає, в квартирі він зареєстрований та мешкає, про що свідчить довідка про склад сімї та реєстрацію від 11.05.2017р., має невелику пенсію.(а.с. 10)

Допитані в судовому засіданні свідки позивача ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_4 та ОСОБА_8 підтвердили, що відповідач дійсно якийсь час робила позивачу уколи, носила йому продукти та ліки, доглядала за ним, а потім перестала це робити. Також вказані свідки пояснювали, що позивач у звязку зі станом свого здоровя збирався укладати саме договір довічного утримання.

Свідок позивача ОСОБА_9, яка є соціальним працівником підтвердила, що коли вона почала доглядати за позивачем, він їй розповідав, що раніше його доглядала відповідач, а потім припинила і сказала, щоб він виселявся зі своєї квартири.

Відповідач, яка також була допитана в якості свідка, та свідок відповідача ОСОБА_10 вказували на те, що позивач захотів подарувати спірну квартиру своєму сину ОСОБА_10 (попереднє прізвище ОСОБА_4), однак, оскільки той був неповнолітнім на час укладання спірного договору, позивач, розуміючи, що це договір дарування, підписав його, подарувавши зазначену квартиру відповідачу.

Суд критично ставиться до пояснень відповідача та свідка відповідача, оскільки їх свідчення спростовуються іншими доказами, які є в матеріалах справи, а саме довідками про стан здоровя позивача та допитаними в судовому засіданні показаннями свідків позивача.

Згідно з ч. 3 ст. 203 ЦК України, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (частина перша статті 229 ЦК України).

Пленум Верховного Суду України в п. 19 постанови «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними» від 6 листопада 2009 року № 9 роз'яснив, що правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

Відповідно до ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Виходячи зі змісту ст. ст. 203,717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повну уяву не лише про предмет договору, а й досягли згоди про всі його істотні умови.

Договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди.

Враховуючи викладене, особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які вказують на помилку - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, дійсно було і має істотне значення. Такими обставинами є: вік позивача, його стан здоров'я та потреба у зв'язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарування дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування.

Отже, наявність чи відсутність помилки - неправильного сприйняття позивачем фактичних обставин правочину, що вплинуло на волевиявлення особи під час укладення договору дарування замість договору довічного утримання, суд визначає не тільки за фактом прочитання сторонами тексту оспорюваного договору дарування та роз'яснення нотаріусом суті договору, а й за такими обставинами, як: вік позивача, його стан здоров'я та потреба у зв'язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарування дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування.

Лише в разі встановлення цих обставин норми частини першої ст. 229 та ст. ст. 203 і 717 ЦК України у сукупності вважаються правильно застосованими.

Саме така правова позиція викладена Верховним Судом України у постанові від 16 березня 2016 року по справі № 6-93цс16. Згідно зі ст. 360-7 ЦПК України, висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої статті 355 цього Кодексу, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Оцінюючи встановлені в судовому засіданні обставини у їх сукупності, суд приходить до висновку, що оспорюваний договір порушує права позивача, наявність у позивача спірного житла як єдиного, той факт, що фактично у власність відповідача спірна квартира передана так і не була, а угода укладена під умовою постійного догляду, відсутність матеріальної допомоги з боку відповідача позивачу, укладений договір не відповідав внутрішній волі позивача щодо правової природи і змісту правочину, і те, що ОСОБА_1 помилився відносно обставин, що мають істотне значення, а саме вважав, що укладає договір довічного утримання, тому такий договір є недійсним.

Згідно ст.ст. 257, 267 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Що стосується заяви відповідача про застосування строку позовної давності суд, проаналізувавши клопотання позивача про поновлення йому строку на оскарження договору дарування, беручи до уваги вік позивача, стан його здоров`я, наявні вади зору, що в певній мірі унеможливило позивача власноруч прочитати та ознайомитися з умовами та видом укладеного договору, прийшов до висновку про поновлення позивачу строку на оскарження договору дарування від 14.06.2011р.

Керуючись, ст..ст.15,16, 202-203, 207, 215-216, ч.1 ст. 229, 256-257, 261, 267, 316, 319, 328, 717-720 ЦК України , ст.ст.76-78, 81, 83, 258-259, 263-265, 268, 352, 354 ЦПК України суд -

У Х В А Л И В :

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання договору дарування недійсним, скасування державної реєстрації права власності та визнання права власності - задовольнити.

Поновити ОСОБА_1 строк на оскарження договору дарування квартири АДРЕСА_4 від 14 червня 2011 року.

Визнати договір дарування квартири АДРЕСА_4, укладений 14 червня 2011 року між ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, ІПН НОМЕР_1 та ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, ІПН 1, посвідчений державним нотаріусом Пятої Одеської державної нотаріальної контори ОСОБА_3, недійсним.

Скасувати державну реєстрацію права власності ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, ІПН 1, на квартиру АДРЕСА_4.

Визнати за ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, ІПН НОМЕР_1, право власності на квартиру АДРЕСА_4, житловою площею 11,60кв.м., загальною площею 20,9кв.м..

Рішення суду може бути оскаржене в апеляційному порядку до Апеляційного суду Одеської області через суд першої інстанції на протязі тридцяти днів з дня його проголошення.

Головуючий І.А.Мазун