Постанова

Іменем України

04 липня 2018 року

м. Київ

справа № 751/4935/17

провадження № 61-12921св18

Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Кузнєцова В. О. (суддя-доповідач), Олійник А. С., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідачі: ОСОБА_5, Управління адміністративних послуг Чернігівської міської ради, Головне територіальне управління юстиції у Чернігівській області,

третя особа - ОСОБА_6,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Новозаводського районного суду м. Чернігова від 23 листопада 2017 року у складі судді Цибенко І.В. та постанову Апеляційного суду Чернігівської області від 16 січня 2018 року у складі суддів: Страшного М. М., Євстафіїва О. К., Бечка Є. М.,

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2017 року ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_5, Управління адміністративних послуг Чернігівської міської ради, Головного територіального управління юстиції у Чернігівській області про визнання незаконним та скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, визнання недійсним свідоцтва про право власності на нерухоме майно.

Позовна заява мотивована тим, що на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 03 червня 1997 року їй та ОСОБА_6 на праві власності належить по ? частині будинку АДРЕСА_2 а ? частина вказаного будинку належить відповідачу ОСОБА_5 04 листопада 2015 року ОСОБА_5 зареєструвала право власності на ? частину вказаного будинку та отримала свідоцтво про право власності на нерухоме майно.

Посилаючись на те, що прийняття рішення про реєстрацію права власності відповідача на частину жилого будинку та видача свідоцтва про право власності проведені без подання усіх необхідних документів для реєстрації права власності, визначених законом, у свідоцтві про право власності на ? частину жилого будинку не зазначено конкретних приміщень, якими користуються сторони, що порушує її права як співвласника, ОСОБА_4 просила визнати незаконним та скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 25840414 від 04 листопада 2015 року та визнати недійсним свідоцтво про право власності на нерухоме майно індексний номер 46916736 від 04 листопада 2015 року.

Рішенням Новозаводського районного суду м. Чернігова від 23 листопада 2017 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що при винесенні державним реєстратором рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень та видачі спірного свідоцтва були дотримані вимоги чинного на той час законодавства, за наявності усіх необхідних документів. Реєстрація права власності за відповідачем на ? частину жилого будинку не порушує прав позивача.

Постановою Апеляційного суду Чернігівської області від 16 січня 2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 залишено без задоволення, а рішення Новозаводського районного суду м. Чернігова від 23 листопада 2017 року залишено без змін.

Залишаючи рішення суду першої інстанції без змін, апеляційний суд погодився з його висновками, зазначивши про відповідність рішення суду нормам матеріального та процесуального права.

01 березня 2018 року ОСОБА_4 подала до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить ухвалені у справі судові рішення скасувати і ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог.

Касаційна скарга мотивована тим, що судами залишено поза увагою те, що реєстрація права власності відповідача на ? частину будинку проведена без наявності усіх необхідних документів, подані відповідачем документи суперечать один одному; свідоцтво про право власності видане відповідачу без зазначення конкретних жилих приміщень, чим порушуються права позивача; державний реєстратор мав би зареєструвати право власності відповідача із зазначенням конкретних приміщень у свідоцтві про право власності, або відмовити у реєстрації такого права, оскільки подані документи відповідачем суперечать один одному.

Ухвалою Верховного Суду у складі судді Касаційного цивільного суду від 23 березня 2018 року відкрито касаційне провадження у вказаній справі.

08 травня 2018 року до Верховного Суду надійшов відзив на касаційну скаргу, у якому Головне територіальне управління юстиції у Чернігівській області просить касаційну скаргу залишити без задоволення, оскаржувані судові рішення - без змін, посилаючись на їх відповідність нормам матеріального та процесуального права.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду дійшла висновку про залишення касаційної скарги ОСОБА_4 без задоволення, а судових рішень - без змін.

Згідно з частиною першою статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Відповідно до частини першої статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Згідно з частиною першою статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд (частина перша статті 319 ЦК України).

Судами встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 року помер ОСОБА_7, після смерті якого відкрилася спадщина на незакінчений будівництвом жилий будинок з господарськими спорудами АДРЕСА_2

Згідно свідоцтва про право на спадщину за законом від 03 червня 1997 року спадщину після смерті ОСОБА_7 прийняли його мати ОСОБА_5 на ? частину спадкового майна, його дружина ОСОБА_4 та син на ? частину спадкового майна кожний.

27 грудня 2004 року квартира АДРЕСА_1, яка належала за фактичним користуванням ОСОБА_4 та ОСОБА_6, та квартира № 2 у вказаному будинку, яка за фактичним користуванням належала ОСОБА_5, були комісійно прийняті в експлуатацію, що підтверджується відповідними актами.

21 березня 2012 року ОСОБА_5 отримала державний акт серії НОМЕР_1 про право власності на земельну ділянку площею 0, 0452 га, що розташовано у АДРЕСА_2

04 листопада 2015 року проведено державну реєстрацію права власності ОСОБА_5 на ? частину будинку № АДРЕСА_2 та видано відповідачу свідоцтво про право власності на нерухоме майно.

Відповідно до листа Управління адміністративних послуг Чернігівської міської ради № 2289 від 26 вересня 2017 року ОСОБА_5 для здійснення державної реєстрації права власності на нерухомість та отримання відповідного свідоцтва були подані такі документи, на підставі яких було прийнято рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) індексний номер 25840414 від 04 листопада 2015 року та видане свідоцтво про право власності на нерухоме майно від 04 листопада 2015 року, а саме: акт № НОМЕР_2 від 27 грудня 2004 року, виданий виконавчим комітетом Новозаводської у м. Чернігові ради; технічний паспорт від 18 березня 2015 року; витяг з рішення № 133 від 18 травня 2015 року, виданий Чернігівською міською радою; свідоцтво про право на спадщину № 724 від 03 червня 1997 року.

Згідно з частиною першою статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав) - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних записів до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Статтею 11 цього Закону передбачено, що державний реєстратор самостійно приймає рішення за результатом розгляду заяв про державну реєстрацію прав та їх обтяжень.

Свідоцтво про право власності на нерухоме майно, що підтверджує виникнення права власності при здійсненні державної реєстрації прав на нерухоме майно, видається фізичним та юридичним особам на новозбудовані, реконструйовані об'єкти нерухомого майна; (пункт 1 частини першої статті 18 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»).

Відповідно до статті 19 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» підставою для державної реєстрації прав, що посвідчують виникнення, перехід, припинення речових прав на нерухоме майно, обмежень цих прав, є, зокрема, акти прийому нерухомого майна до експлуатації.

Підстави для відмови у державній реєстрації прав та їх обтяжень, передбачені статтею 24 цього Закону.

За правилами статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» записи до Державного реєстру прав вносяться на підставі прийнятого рішення про державну реєстрацію прав. Подання та отримання документів за заявою про внесення змін до записів Державного реєстру прав здійснюються у порядку, передбаченому для державної реєстрації прав.

У пункті 20 Постанови Кабінету Міністрів України «Про затвердження Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 17 жовтня 2013 року № 868 (далі - Порядок) указано, що за результатами розгляду заяви та документів, необхідних для проведення державної реєстрації прав, державний реєстратор приймає рішення про державну реєстрацію прав або рішення про відмову в такій реєстрації.

Згідно з пунктом 24 Порядку у випадках, установлених законом, державний реєстратор органу державної реєстрації прав після прийняття рішення про державну реєстрацію права власності, відкриття відповідного розділу Державного реєстру прав та/або внесення записів до зазначеного Реєстру формує свідоцтво про право власності на нерухоме майно, оформляє його у двох примірниках, які підписує і засвідчує печаткою.

Перелік документів, які подає заявник для проведення державної реєстрації права власності з видачею свідоцтва на новозбудований об'єкт нерухомого майна, наведено у пункті 49 Порядку.

Зважаючи на викладене, суди першої та апеляційної інстанцій, установивши характер спірних правовідносин та дослідивши наявні у справі докази, дійшли обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позову з огляду на те, що ОСОБА_4 не довела, що прийняттям відповідного рішення та оформленням свідоцтва про право власності відповідача на належну їй на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом ? частину жилого будинку, які проведено із дотримання вимог чинного на той час законодавства, було порушено її права.

Також є вірним висновок судів про відсутність у реєстратора підстав для реєстрації за відповідачем конкретних приміщень будинку, оскільки відповідно до свідоцтва про право на спадщину ОСОБА_5 є власником ? частини будинку АДРЕСА_2 реального поділу якого проведено не було та виділу частки із спільної власності не здійснено.

Доводи касаційної скарги ОСОБА_4 про те, що реєстрація права власності відповідача на ? частину будинку проведена без наявності усіх необхідних документів, а подані відповідачем документи суперечать один одному, не дають підстав для скасування оскаржуваних рішень суду, так як зводяться до переоцінки доказів, такі доводи були предметом розгляду суду першої та апеляційної інстанцій і не знайшли свого підтвердження.

Посилання у касаційній скарзі на те, що свідоцтво про право власності видане відповідачу без зазначення конкретних жилих приміщень не може бути підставою для скасування судових рішень, оскільки кожному із співвласників належить не частка у спільному майні, а частка у праві власності на це майно. Визнання за кожним з співвласників права на конкретну частину майна в натурі спричинить припинення спільної власності. Поняття ж реальної частки використовується при поділі спільного майна в натурі у разі припинення його спільного правового режиму, а також може застосовуватися відповідно до частини третьої статті 358 ЦК України при встановленні співвласниками порядку користування спільним майном в натурі згідно з розмірами належних їм часток. При цьому, в провадженні Новозаводського районного суду м. Чернігова знаходиться справа № 751/3062/17 за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_4, ОСОБА_6 про виділ частки в натурі зі спільної часткової власності, розгляд якої зупинено до вирішення даного спору.

Інші доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Таким чином, висновки судів першої та апеляційної інстанцій відповідають обставинам справи, які встановлені відповідно до вимог процесуального закону, доказам у справі надана належна правова оцінка.

Європейський суд з прав людини вказав, що пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу залишити без задоволення, а рішення судів першої та апеляційної інстанцій без змін.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Новозаводського районного суду м. Чернігова від 23 листопада 2017 року та постанову Апеляційного суду Чернігівської області від 16 січня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: В. О. Кузнєцов
А. С. Олійник
Г. І. Усик