Справа № 462/553/17 Головуючий у 1 інстанції: Румілова Н.М.
Провадження № 22-ц/783/1735/18 Доповідач в 2-й інстанції: Ванівський О. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 червня 2018 року м. Львів

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області у складі: головуючого судді: Ванівського О.М.,

суддів: Цяцяка Р.П., Шеремети Н.О.,

секретаря: Жукровської Х.І.,

за участю: представника апелянта ОСОБА_2 - адвоката ОСОБА_3,

представника третьої особи ЗРА ЛМР Новосельської М.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові в залі суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на заочне рішення Залізничного районного суду м. Львова від 06 липня 2017 року та на додаткове рішення Залізничного районного суду м. Львова від 03 січня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_5, третя особа Залізнична районна адміністрація Львівської міської ради, як орган опіки та піклування про надання дозволу на виїзд дітей за кордон без дозволу батька,-

в с т а н о в и л а:

В січні 2017 року ОСОБА_2 звернулась в суд із позовом до ОСОБА_5, третя особа Залізнична районна адміністрація Львівської міської ради, як орган опіки та піклування про надання дозволу на виїзд дітей за кордон без дозволу батька.

В обґрунтування позову зазначала, що вона з 23 березня 2007 року знаходилась у шлюбі з відповідачем ОСОБА_5, від шлюбу має двох дітей: доньку ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, та сина ОСОБА_7.20 вересня 2016 року шлюб з відповідачем розірваний за рішенням суду, також з відповідача стягуються аліменти на утримання дітей. З відповідачем вони проживають окремо, діти проживають з нею. Відповідач не приймає участі у вихованні дітей, вона має намір забезпечити повноцінний відпочинок дітей, покращити їх розвиток. Діти відвідують різні секції, мають право відвідувати міжнародні змагання. Вона декілька разів зверталась до відповідача з проханням надати дозвіл на виїзд дітей за кордон, однак її прохання залишались без відповіді. Просила суд надати їй дозвіл на виїзд дітей за кордон до їх повноліття, а також дозволити їй, або її представнику без згоди відповідача оформлювати документи для тимчасового виїзду дітей до країн ближнього та дальнього зарубіжжя до досягнення повноліття.

РішеннямЗалізничного районного суду м. Львова від 06 липня 2017 року у задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_5, третя особа Залізнична районна адміністрація Львівської міської ради, як орган опіки та піклування про надання дозволу на виїзд дітей за кордон без дозволу батька - відмовлено.

Ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 11 грудня 2017 року дану справу було знято з апеляційного розгляду для ухвалення додаткового рішення.

Додатковим рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 03 січня 2018 року у позові ОСОБА_2 до ОСОБА_5, третя особа Залізнична районна адміністрація Львівської міської ради, як орган опіки та піклування про надання дозволу їй, або її представнику без згоди відповідача оформлювати документи для тимчасового виїзду дітей до країн ближнього та дальнього зарубіжжя до досягнення повноліття відмовлено.

Рішення та додаткове рішення суду оскаржила позивач ОСОБА_2

В апеляційній скарзі зазначає, що оскаржуване рішення є незаконним та не обґрунтованим, прийнятим з порушенням норм матеріального і процесуального права. Покликається на те, що батьки зобов'язані брати участь у вихованні своїх дітей, яке зводиться не тільки до особистих побачень із дитиною, але й до забезпечення всебічного розвитку власної дитини, закладення основ здоров'я, нормального відношення дитини до основних життєвих засад, розвитку інтелектуальних, творчих здібностей. Таким чином, виїзди дітей за кордон з усним узгодженням із батьком основних позицій кожної такої поїздки, що я постійна і намагаюся здійснити, жодним чином не порушать право батька на участь у вихованні власних дітей, оскільки мають за мету перш за все захист прав дітей. Вона та її діти є громадянами України, мають постійне місце проживання в Україні, у неї є місце роботи, її батьки проживають в Україні, діти знаходиться на утриманні у неї, доступ батька до дітей не обмежений, вона бере на себе всю відповідальність за доньку і сина під час їхніх поїздок за кордон. Також зазначає, що в судовому засіданні її представником було повідомлено про країни куди планується виїжджати на відпочинок та можливі змагання, а саме Єгипет, Туреччина та країни Європейського союзу. Відтак, вважає посилання суду на ту обставину, що нею не зазначенні країни виїзду є неправильним. Більше того, третя особа Залізнична районна адміністрація Львівської міської ради, як орган опіки та піклування не заперечувала щодо позову, а мали зауваження та висловили його щодо періоду перебування дітей за межами України. Вона не вказувала період, оскільки процедура отримання дозволу в судовому порядку дуже клопітка, а відповідач по справі взагалі ігнорує її прохання вирішити спір в добровільному порядку.

Із врахуванням вищенаведеного просить скасувати оскаржувані рішення та ухвалити нове, яким задовольнити її позовні вимоги в повному обсязі.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника апелянта ОСОБА_2 - адвоката ОСОБА_3 на підтримання апеляційної скарги, що аналогічні її доводам, представника третьої особи ЗРА ЛМР Новосельської М.О., яка в вирішенні даної справи посилається на розсуд суду, дослідивши матеріали справи, оцінивши доводи осіб, що беруть участь у справі в межах доводів апеляційної скарги колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з таких підстав.

Із змісту оскаржуваного рішення вбачається, що суд першої інстанції посилаючись, зокрема, на ст. 150, ч. 1, 2 ст. 155 СК України, ч. 2 ст. 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України», Правила перетинання державного кордону громадянами України, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 року № 57, Правила оформлення і видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон і проїзного документа дитини, їх тимчасового затримання та вилучення, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 31.03.1995 року № 231 та відмовляючи в задоволенні позовних вимог виходив з того, що висуваючи свої вимоги , позивач не зазначила конкретну країну, до якої дозволяється виїзд дитини без згоди батька , не зазначила час виїзду, тобто не врахувала визначених вимог.

Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

На підставі ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в Постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що висновки суду першої інстанції в цілому відповідають обставинам, що мають значення для справи та вимогам закону, однак у певній частині судом допущено неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи та не враховано обставину, що має істотне значення, а тому оскаржуване рішення та додаткове рішення суду підлягають скасуванню.

Матеріалами справи встановлено, що ОСОБА_2 та ОСОБА_5 перебували у шлюбі з 23 березня 2007 року, який рішенням Залізничного районного суду м.Львова від 20 вересня 2016 року між ними розірвано.

Від шлюбу сторони мають доньку ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, та сина ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_2, що підтверджується свідоцтвами про народження.

Встановлено, що діти зареєстровані та проживають за місцем реєстрації та фактичного проживання позивачки, відповідач надає матеріальну допомогу за рішенням суду.

При вирішенні цього спору колегія суддів виходить з інтересів малолітніх дітей, положень та принципів Загальної декларації прав людини, прийнятої і проголошеної резолюцією Генеральної Асамблеї ООН від 10 грудня 1948 року, Декларації прав дитини, проголошеної Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, Конвенції ООН про права дитини, прийнятої та відкритої для підписання, ратифікації та приєднання 20 листопада 1989 року, яка набрала чинності для України з 27 вересня 1991 року, Європейської соціальної хартії, яка вступила в силу 1 липня 1999 року, Конституції України, Закону України «Про охорону дитинства» від 26 квітня 2001 року, Сімейного кодексу України, згідно з якими дитина внаслідок її фізичної і розумової незрілості потребує спеціальної охорони і піклування, особливої уваги, має право на особливий захист і допомогу для її благополуччя та гармонійного розвитку.

Згідно з ч. 1, 2 ст. 27 Європейської Конвенції «Про права дитини» держави - учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Статтею 7 СК України визначено, що сімейні відносини регулюються лише в тій частині, у якій це є допустимим і можливим з точки зору інтересів їх учасників та інтересів суспільства. Регулювання сімейних відносин здійснюється з максимально можливим урахуванням інтересів дитини.

Відповідно до ст. 33 Конституції України, кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлені законом.

Згідно ст. 141 СК України, мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини.

За приписами ст. 150 СК України, батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Форми та методи виховання, крім тих, які суперечать закону, моральним засадам суспільства, батьки, відповідно до положень ст. 151 СК України, вправі обирати самі.

Згідно вимог ст. ст. 154, 155 СК України, батьки мають право звернутися до суду за захистом прав та інтересів дитини; здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

Частиною 3 статті 313 ЦК України визначено, що фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними.

Статтею 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» встановлено, що оформлення проїзного документу дитини для виїзду за кордон проводиться на підставі нотаріально засвідченого клопотання батьків, а за відсутності згоди одного з батьків, виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. Аналогічне положення міститься у п.п. 4-2 Правил перетинання державного кордону громадянами України.

За змістом п.2 Правил перетинання державного кордону громадянами України, проїзний документ дитини є документом, який дає право на виїзд з України і в'їзд в Україну дитини - громадянина України в пунктах пропуску через державний кордон та пунктах контролю. Згідно п.4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, виїзд з України громадян, які не досягли 16-річногго віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків, за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску, а також без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків, зокрема, у разі пред'явлення рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16 - річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Відтак, наявність проїзного документу не надає права перетинання державного кордону України особою, яка не досягла 16-річного віку, без дотримання описаної вище процедури (зокрема, за відсутності згоди одного з батьків).

Відповідно до п.1 Правил оформлення і видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон і проїзного документа дитини, їх тимчасового затримання та вилучення, затверджених постановою Кабінету Міністрів України №231 від 31 березня 1995 року, проїзний документ дитини є документом, який посвідчує особу і підтверджує громадянство України особи, на яку вони оформлені і дають право цій особі на виїзд з України і в'їзд в Україну при дотриманні інших умов (наявності згоди). Пунктом 18 Правил оформлення і видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон і проїзного документа дитини, їх тимчасового затримання та вилучення, визначено, що оформлення проїзного документа здійснюється на підставі заяви батьків (законних представників батьків чи дітей), а у разі, коли батьки не перебувають у шлюбі між собою, - того з них, з ким проживає дитина, справжність підпису яких засвідчена нотаріально. За наявності заперечень одного з батьків документ може бути оформлено на підставі рішення суду. Для дітей віком від 14 до 18 років у заяві зазначається відсутність обставин, що обмежують згідно із законодавством право їх виїзду за кордон.

Відтак, колегія суддів вважає, що внаслідок виготовлення проїзного документу для дітей сторін без згоди батька не будуть порушені права дітей та їх батьків, а тому позовні вимоги в цій частині підлягають до задоволення.

Разом з тим колегія суддів звертає увагу на наступне.

Законодавством України передбачена можливість вивезення дитини за кордон без надання згоди одного з батьків на підставі рішення суду лише за умови зазначення конкретної держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, зазначення осіб, які супроводжують дитину.

Виходячи з положень зазначених норм матеріального права дозвіл на виїзд малолітньої дитини за межі України в супроводі одного з батьків за відсутності згоди другого з батьків на підставі рішення суду може бути наданий на конкретний одноразовий виїзд з визначенням його початку й закінчення.

Колегія суддів виходить з того, що при наданні такого дозволу в рішенні суду має бути зазначена держава прямування та відповідний часовий проміжок перебування у цій державі, а отже вказані обставини є предметом доведення у справі.

Як вбачається з змісту позовної заяви, звертаючись до суду ОСОБА_2 не зазначила конкретну країну, до якої просить надати дозвіл на виїзд дітей без згоди батька, не зазначила часового проміжку поїздки та її тривалості, а також конкретизації осіб, що супроводжуватимуть дітей.

Враховуючи зазначені вище обставини та положення діючого в Україні законодавства, що регулює правовідносини, що виникли між сторонами, колегія суддів вважає, що у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_5, третя особа Залізнична районна адміністрація Львівської міської ради, як орган опіки та піклування про надання дозволу на виїзд дітей за кордон без дозволу батька слід відмовити.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно п.2 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Частина 1 ст. 376 ЦПК України передбачає, що підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм матеріального та процесуального права.

З наведених вище мотивів та за встановлених обставин справи оскаржуване рішення суду підлягає скасуванню на підставі ч.1 ст. 376 ЦПК України з ухваленням апеляційним судом нового рішення про часткове задоволення позову та надання дозволу ОСОБА_2 або її офіційному представникові, без згоди батька ОСОБА_5, оформляти документи для тимчасового виїзду або супроводу неповнолітньої ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_2 за межі України до країн ближнього та дальнього зарубіжжя до досягнення ними повноліття.

В задоволенні інших позовних вимог слід відмовити.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п.2 ч.1 ст.374, 376, 381 - 384 ЦПК України, колегія суддів, -

п о с т а н о в и л а :

апеляційну скаргу ОСОБА_2 - задовольнити частково.

Заочне рішення Залізничного районного суду м. Львова від 06 липня 2017 року та додаткове рішення Залізничного районного суду м. Львова від 03 січня 2018 року - скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позов ОСОБА_2 задовольнити частково.

Дозволити ОСОБА_2 або її офіційному представникові, без згоди батька ОСОБА_5, оформляти документи для тимчасового виїзду або супроводу неповнолітньої ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_2 за межі України до країн ближнього та дальнього зарубіжжя до досягнення ними повноліття.

В задоволенні інших позовних вимог відмовити.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складено 26.06.2018 року.

Головуючий: О.М. Ванівський

Судді: Р.П. Цяцяк

Н.О. Шеремета