Справа № 493/1236/18
Провадження № 2/493/554/18
25 червня 2018 року
Балтський районний суд Одеської області в складі:
головуючого-судді БОДАШКО Л.І.,
за участю секретаря судових засідань ОСОБА_1,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Балті Одеської області цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, Балтської міської ради Одеської області про визнання права власності на ? частину житлового будинку з господарськими будівлями в порядку спадкування,
Позивач звернулася до суду з позовом, в якому просить визнати угоду купівлі-продажу ? частини житлового будинку з господарськими будівлями, укладену між нею і відповідачем ОСОБА_3, дійсною, такою, що відбулася, та визнати за нею право власності на ? частину житлового будинку (на плані позначено літ. А), загальною площею 115,7 кв. м., житловою площею 76,6 кв. м., з сіньми (на плані позначено літ. а), верандою (літ. а1), незавершеною будівництвом прибудовою (літ. а2), господарськими будівлями сараями (літ. В, Е, Д, К), вбиральнями (літ. Г, З, О), огородженням №№ 2, 3, розташованого на земельній ділянці площею 408 кв. м. по вул. Вишнева (до перейменування Дячишина), 25 в м. Балті Одеської області, яка раніше на праві приватної власності належала ОСОБА_4, померлій 08.05.1996 року, стверджуючи, що 03.04.2018 року вона уклала з відповідачем ОСОБА_3 угоду купівлі-продажу ? частини вище вказаного житлового будинку з господарськими будівлями, згідно якої сплатила відповідачу ОСОБА_3 вартість ? частини житлового будинку у сумі 55 тис. грн., про що складена відповідна розписка, а відповідач передала їй технічний паспорт на житловий будинок з господарськими будівлями, саму ? частину житлового будинку з господарськими будівлями, але, оформити у нотаріуса угоду позивач не змогла, оскільки відповідач жодного разу не зявилася до нотаріуса і повідомила позивача, що робити цього вона не має наміру.
Вказані вище обставини позбавили позивача права володіти, користуватися, розпоряджатися придбаним нерухомим майном, з приводу чого вона змушена звернутися до суду з позовом, надала суду заяву, в якій свої заявлені вимоги підтримала в повному обсязі, просить розглянути справу без її участі.
Відповідач ОСОБА_3 до судового засідання не зявилася, але надіслала на адресу суду заяву, в якій позов визнала в повному обсязі, підтвердила викладені в позові обставини, в тому числі і небажання зявитися до нотаріуса для оформлення договору купівлі-продажу, просить справу розглянути за її відсутності.
Представник відповідача Балтської міської ради Одеської області, до судового засідання не зявився, але надіслав на адресу суду заяву, в якій не заперечує проти задоволення заявлених вимог, просить розглянути справу за його відсутності у відповідності з вимогами чинного законодавства України.
Вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню в повному обсязі з наступних підстав.
У судовому засіданні встановлено, що ОСОБА_4 на праві приватної власності згідно договору купівлі-продажу від 21.01.1975 року, посвідченого Балтською державною нотаріальною конторою, реєстр № 223, належала ? частина житлового будинку з господарськими будівлями, розташованого на земельній ділянці площею 408 кв. м. по вул. Дячишина, 25 в м. Балті Одеської області, відповідно до розпорядження Балтської міської ради Одеської області № 28 від 18.02.2016 року вулиця «Дячишина» перейменована у вулицю «Вишнева», після смерті ОСОБА_4, померлої 08.05.1996 року, спадщину у вигляді ? частини вище вказаного житлового будинку з господарськими будівлями, як спадкоємець за заповітом (заповіт від 03.06.1995 року, посвідчений державним нотаріусом Балтської державної нотаріальної контори ОСОБА_5, заповіт ніким не змінено і не скасовано) фактично прийняла мати відповідача ОСОБА_3 ОСОБА_6, але, спадщину належним чином вона не оформила і померла 07.02.2016 року, після її смерті, спадщину, як спадкоємець першої черги за законом, фактично прийняла її дочка відповідач ОСОБА_3, але, свідоцтво про право на спадщину за законом у вигляді вище вказаного нерухомого майна вона встановленим порядком не отримала, крім неї інших спадкоємців першої черги за законом, які б претендували на спадщину, судом не встановлено, що 03.04.2018 року сторони уклали між собою договір купівлі-продажу ? частини вище вказаного житлового будинку з господарськими будівлями, згідно якого відповідач ОСОБА_3 продала, а позивач придбала ? частину вище вказаного житлового будинку за 55 тис. грн. і по акту прийому-передачі від 03.04.2018 року відповідач ОСОБА_3 передала, а позивач прийняла ? частину житлового будинку, що відповідно до розписки, складеної відповідачем ОСОБА_3, вона отримала від позивача вище вказану суму грошей і взяла на себе зобовязання оформити угоду належним чином у нотаріуса.
Згідно ст. ст. 1216, 1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обовязків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців), до складу спадщини входять усі права та обовязки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.
Судом зясовано, що відповідно до ст. 657 ЦК України (із змінами, внесеними згідно із Законами № 1878-VI (1878-17) від 11.02.2010, № 2756-VI (2756-17) від 02.12.2010 договір купівлі-продажу житлового будинку або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває у податковій заставі.
Що стосується визнання права власності на нерухоме майно, то як встановлено ч. 3 ст. 334 ЦК України, право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним.
Нині діючі та діючі на момент укладання договору купівлі-продажу між сторонами статті 334, 640, 657 ЦК України вимог щодо обовязкової державної реєстрації таких правочинів не містять та не повязують момент вчинення таких правочинів з державною реєстрацією.
Відповідно до ст. 4 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», встановлена державна реєстрація саме речових прав на нерухоме майно, а не самих правочинів, з яких набувається це право, а ст.19 цього ж Закону договори та рішення суду зазначає лише як підставу для реєстрації прав, а не як обєкт державної реєстрації.
В даному випадку не можна застосовувати положення ч. 1 ст. 210 ЦК України, так як вимоги державної реєстрації укладеного між сторонами договору купівлі-продажу законодавство України не передбачає, хоча раніше (до моменту укладення цього договору купівлі-продажу) таку вимогу містили положення ст. ст. 334, 557, 640 ЦК України, які повязували момент вчинення таких правочинів з державною реєстрацією, та про які йдеться мова в п. 13 Постанови Пленуму Верховного суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», однак ці положення є вже недіючі у звязку зі змінами, внесеними із Законами України № 1878-VІ (1878-17) від 11.02.2010 року, № 2756-VІ (2756-17) від 02.12.2010 року.
Суд констатує, що вирішуючи спори про визнання правочинів дійсними, судам необхідно враховувати, що з 1 січня 2013 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень» та інших законодавчих актів України», яким ч. 3 ст. 640 ЦК викладено в новій редакції, а саме: «договір, що підлягає нотаріальному посвідченню, є укладеним з дня такого посвідчення», і таким чином, до правочинів, укладених після 1 січня 2013 року абзац 3 п. 13 ППВСУ №9 у прямому своєму розумінні не може бути застосований.
Відповідно до ч. 2 ст. 220 ЦК України якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але, одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається.
В судовому засіданні встановлено, що неможливо посвідчити договір купівлі-продажу в нотаріальному порядку, оскільки відповідач не зявляється до нотаріуса для посвідчення вище вказаного договору, а відтак, втрачена можливість посвідчення договору у нотаріуса, також встановлено, що інших підстав нікчемності правочину в даному випадку немає.
За таких обставин суд вважає за можливе застосувати до спірних правовідносин між сторонами вимог ч. 2 ст. 220 ЦК України, оскільки сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, відбулося повне виконання умов договору, тому суд може визнати дійсним договір купівлі-продажу, укладений між ОСОБА_2 і ОСОБА_3
Згідно ч. 1 ст. 120 ЗК України, у разі набуття права власності на житловий будинок, будівлю, або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці обєкти. До особи, яка набула право власності на житловий будинок, будівлю, або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення.
Відповідно до ч. 2 ст. 377 ЦК України розмір та кадастровий номер земельної ділянки, право на яку переходить у звязку з переходом права власності на житловий будинок, будівлю або споруду, є істотними умовами договору, який передбачає набуття права власності на ці обєкти (крім багатоквартирних будинків).
Таким чином, вище зазначені норми законів приводять суд до висновку про те, що земельна ділянка, на якій розташований вище вказаний житловий будинок, повинна перебувати у власності відчужувача цього житлового будинку і лише в цьому випадку власник земельної ділянки зобовязаний отримувати її кадастровий номер, тобто позивач повинна була бути власником земельної ділянки, на якій розміщений будинок. Позивач власником земельної ділянки, на якій розташований житловий будинок, не є, а тому, на думку суду, вона не повинна вживати заходів до отримання кадастрового номеру, що її право користування земельною ділянкою переходить разом із правом власності на ? частину житлового будинку з господарськими будівлями.
На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 220, 334, 640, 657, 1216, 1218, 1233, 1258, 1261, 1268 ЦК України, ч. 1 ст. 120 Земельного Кодексу України, ст. ст. 10-13, 141, 259, 263 ЦПК України, суд
Позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_3, Балтської міської ради Одеської області про визнання права власності на ? частину житлового будинку з господарськими будівлями в порядку спадкування - задовольнити в повному обсязі.
Визнати дійсною і такою, що відбулася угоду купівлі-продажу ? частини житлового будинку з господарськими будівлями, розташованого на земельній ділянці площею 408 кв. м. по вул. Вишнева (до перейменування Дячишина), 25 в м. Балті Одеської області, укладену між ОСОБА_2 і ОСОБА_3.
Визнати за ОСОБА_2 право власності на ? частину житлового будинку (на плані позначено літ. А), загальною площею 115,7 кв. м., житловою площею 76,6 кв. м., з сіньми (на плані позначено літ. а), верандою (літ. а1), незавершеною будівництвом прибудовою (літ. а2), господарськими будівлями сараями (літ. В, Е, Д, К), вбиральнями (літ. Г, З, О), огородженням №№ 2, 3, розташованого на земельній ділянці площею 408 кв. м. по вул. Вишнева (до перейменування Дячишина), 25 в м. Балті Одеської області, яка раніше на праві приватної власності належала ОСОБА_4, померлій 8 травня 1996 року.
Рішення може бути оскаржено до апеляційного суду Одеської області відповідно до ч. 1 п. 15.5) Перехідних положень ЦПК України через суд першої інстанції протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення суду.

СУДДЯ