АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
_____________________________________
Справа №755/9009/17
Апеляційне провадження
№ 22-ц/796/4264/2018
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 червня 2018 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду міста Києва у складі:

судді - доповідача Рейнарт І.М.

суддів Болотова Є.В., Кирилюк Г.М.

при секретарі Іванову В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 6 березня 2018 року (суддя Яровенко Н.О.) у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про визнання договору позики недійсним,

встановила:

у червні 2017р. позивач звернувся до суду з позовом про визнання недійсним договору позики, укладеного 1 березня 2016р. з відповідачем.

Мотивуючи позовні вимоги, позивач зазначав, що займається підприємницькою діяльністю та володіє низкою компаній в Україні, в одній з яких - ТОВ «Національна фактор-група ЛТД», з жовтня 2013р. на посаді директора працював відповідач, а з березня 2014р. - на посаді директора ПТ «Ломбард «Корисні гроші» ТОВ «ЕЙ ЕС Груп» і Компанія».

Позивач посилався на те, що в кінці 2015р. на пропозицію відповідача залучив його до діяльності у сфері фінансових послуг ТОВ «ЕЙ ВІ ГРУП», а відповідач переконав його у необхідності залучення до проекту в якості консультанта ПП «ФРОНТЕХ», з яким 15 грудня 2015р. ТОВ «ЕЙ ВІ ГРУП» уклало відповідний договір про надання послуг. З грудня 2015р. по січень 2016р. товариство займалося підготовкою до придбання права вимоги ПАТ «Златобанк» до ТОВ «Синельниківська селекційно-дослідна станція 2000» про стягнення боргу в розмірі понад 36 000 000грн. та врегулювання боргових питань з боржником, за результатами чого планувалося отримати значний прибуток.

Позивач стверджував, що на початку лютого 2016р. відповідач повідомив, що ТОВ «ЕЙ ВІ ГРУП» винне ПП «ФРОНТЕХ» 9 000 000грн. за консультаційні послуги в рамках вказаного проекту, та що кошти мають бути сплачені до проведення аукціону з придбання права вимоги за відповідним кредитним договором, який мав відбутися 11 лютого 2016р. Він, як директор ТОВ «ЕЙ ВІ ГРУП», не погодився із оголошеною відповідачем сумою та перерахував ПП «ФРОНТЕХ» 3 000 000грн., а також повідомив відповідача про його звільнення після завершення проекту.

За результатами аукціону товариство придбало право вимоги ПАТ «Златобанк» та уклало з ТОВ «Синельниківська селекційно-дослідна станція 2000» угоду про виконання та припинення зобов'язань за кредитним договором, отримавши більше 9 000 000грн. доходу від проведених господарських операцій.

Позивач зазначав, що не дивлячись на відмову, відповідач продовжував вимагати сплатити ПП «ФРОНТЕХ» 6 000 000грн., як залишок заборгованості за надані консультаційні послуги. 19 лютого 2016р. відповідача було звільнено з посади ПТ «Ломбард «Корисні гроші».

- 2 -

Позивач стверджував, що 30 червня 2016р. із застосуванням перцевого газу на нього напали невідомі, насильно відвезли в ліс біля м. Вишгорода Київської області та під погрозою вбивства примусили підписати договір позики та розписку про отримання коштів у ОСОБА_1 За фактом нападу, він 1 липня 2016р. звернувся до Оболонського управління поліції ГУ НП України в м. Києві із заявою про злочин.

Позивач вважав, що вказана угода ним укладена проти його справжньої волі, внаслідок застосування до нього фізичного насильства збоку невідомих осіб та під впливом психологічного тиску без фактичного отримання грошових коштів, тому є недійсною.

Рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 6 березня 2018 року позов задоволено, визнано недійсним договір позики від 1 березня 2016р., укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_3, вирішено питання судових витрат.

У поданій апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.

Представник відповідача посилається на неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, оскільки суд не надав оцінки розбіжностям у показах позивача, викладених у позовній заяві, та заяві про вчинення кримінального правопорушення.

Також представник відповідача стверджує, що укладення договору позики було встановлено судом при розгляді позовної заяви ОСОБА_1 про стягнення заборгованості з ОСОБА_3, і дії позивача направлені на затягування виконання рішення Оболонського районного суду м. Києва від 26 грудня 2016р. про стягнення з нього заборгованості за договором позики.

У поданому відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_3 - ОСОБА_4 просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, вважаючи її доводи безпідставними, так як відповідачем та його представником не наведено жодних заперечень щодо зазначених у позові та встановлених судом фактичних обставин, які мають істотне значення для справи. Зазначає, що позивачем не заперечується факт укладення договору позики, але укладення цього договору відбулося внаслідок застосування до позивача насильства, що є підставою для визнання такого договору недійсним.

У відповіді на відзив представник відповідача зазначає, що Оболонським районним судом м. Києва фактично встановлено факт укладення договору позики та підписання розписки, а також факт передачі 6 000 000грн позивачу 1 березня 2016р., тому представник відповідача вважає, що рішення Оболонського районного суду м. Києва від 26 грудня 2016р. має преюдиційний характер. Крім того, позивачем належним чином не підтверджено застосування до нього насильства при підписанні договору позики та розписки, а також не доведено взаємозв'язок між його побиттям 30 червня 2016р. та підписанням договору 1 березня 2016р.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника відповідача, який підтримав апеляційну скаргу, пояснення позивача та його представника, які просили залишити рішення суду без змін, вивчивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що вона підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Судом встановлено і матеріалами справи підтверджено, що 1 березня 2016р. між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 був укладений договір позики, за умовами якого ОСОБА_3 отримав безпроцентну позику у розмірі 6 000 000грн, яку зобов'язувався повернути одним платежем у такій же валюті у готівковій формі до 24 червня 2016р. (с.с. 6-8).

Отримання грошових коштів підтверджується розпискою ОСОБА_3 від 1 березня 2016р. (с.с.9).

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що договір позики був укладений під впливом насильства, а тому є недійсним.

Колегія суддів не погоджується з таким висновком суду першої інстанції з таких підстав.

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші

- 3 -

речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Частиною 2 статті 1047 ЦК України передбачено, що договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми.

Згідно ч. 1 ст. 231 ЦК України правочин, вчинений особою проти її справжньої волі внаслідок застосування до неї фізичного чи психічного тиску з боку другої сторони або з боку іншої особи, визнається судом недійсним.

У підтвердження своїх доводів, позивач посилався на те, що 30 червня 2016р. до нього невідомими особами було застосовано фізичне та психологічне насильство з метою примушення його підписати спірний договір, про що він 1 липня 2016р. подав відповідну заяву до органу поліції.

Разом з цим, з тексту договору та розписки про отримання грошових коштів вбачається, що вказані документи датовані 1 березня 2016р.

З протоколу про прийняття заяви про вчинення кримінального правопорушення від 1 липня 2016р. вбачається, що ОСОБА_3 повідомив про застосування до нього фізичного насильства 30 червня 2016р. з метою примушення його до виконання цивільно-правових зобов'язань, а саме повернути гроші ОСОБА_1 При цьому, у заяві не зазначається, що фізичне насильство невідомими особами було застосовано до ОСОБА_3 з метою примушення до підписання договору та розписки. Не містить таких посилань і постанова старшого слідчого Оболонського управління поліції Головного управління Національної поліції у місті Києві від 1 липня 2016р. про визнання ОСОБА_3 потерпілим.

Також суд першої інстанції не надав оцінки тим обставинам, що ОСОБА_3 звернувся до суду з даним позов тільки після ухвалення судового рішення про стягнення з нього заборгованості за договором позики.

Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 26 грудня 2016р. задоволено позов ОСОБА_1 та стягнуто на його користь з ОСОБА_3 8 903 606грн. 56коп. заборгованості за договором позики від 1 березня 2016р.

Вказане рішення залишено без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 13 вересня 2017р. та ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 9 листопада 2017р.

При цьому, з ухвали Апеляційного суду м. Києва від 13 вересня 2017р. вбачається, що заперечуючи проти позову ОСОБА_1, ОСОБА_6 стверджував, що не підписував договір позики та розписку про отримання грошових коштів від 1 березня 2016р., та не посилався на те, що вказаний договір був ним укладений внаслідок застосування до нього фізичного та психологічного насильства.

Відповідно до статті 18 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов'язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Згідно ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Під час розгляду справи про стягнення з ОСОБА_6 заборгованості за договором позики апеляційний суд встановив, що договір позики був укладений між сторонами саме 1 березня 2016р., тому заподіяння позивачу тілесних ушкоджень 30 червня 2016р. не визнав пов'язаними із укладенням договору.

Також судом був встановлений факт передачі грошових коштів за договором позики,

- 4 -

що стало підставою для стягнення з ОСОБА_6 заборгованості.

Вказані обставини не були враховані судом першої інстанції і їм не була надана відповідна правова оцінка.

Посилання суду першої інстанції на те, що твердження позивача підтверджуються наданими позивачем копіями протоколів загальних зборів учасників ТОВ «Національна фактор-група ЛТД», наказами про призначення ОСОБА_1 на посаду директора у різних товариствах, копією договору, укладеного між ТОВ «ЕЙ ВІ ГРУП» та ПП «ФРОНТЕХ», копією платіжного доручення про перерахування 3 000 000грн., копією договору про відступлення права вимоги, копією вироку Вінницького міського суду Вінницької області від 30 січня 2017 року та інше, колегія суддів вважає безпідставними, так як вказані документи не пов'язані із договором позики, який був укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_6, а також не містять інформації, що ОСОБА_1 діяв в інтересах ПП «ФРОНТЕХ» та примушував ОСОБА_3 до укладання спірного договору.

При цьому з копії протоколу загальних зборів ПТ «Ломбард «Корисні гроші» ТОВ «ЕЙ ВІ ГРУП» від 19 лютого 2016р. вбачається, що ОСОБА_1 був звільнений з роботи на підставі його заяви за власним бажанням, а не у зв'язку із обставинами, на які посилався ОСОБА_3 у позовній заяві.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що ОСОБА_3 не надано належних та достатніх доказів у підтвердження того, що застосоване до нього 30 червня 2016р. насильство пов'язано із підписанням ним 1 березня 2016р. договору позики та розписки про отримання грошових коштів.

Також колегія суддів вважає, що існування рішення суду про стягнення з ОСОБА_3 заборгованості за договором позики від 1 березня 2016р., яке набрало законної сили, підлягає обов'язковому виконанню, під час судового розгляду судом досліджувалися обставини укладання договору та отримання грошових коштів, які не підлягають доказуванню при розгляді інших справ за участю цих же осіб.

Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Судом першої інстанції неповно з'ясовані обставини справи, висновки суду першої інстанції не відповідають обставинам справи та наданим сторонами доказам, рішення ухвалено з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, тому колегія суддів скасовує рішення суду з ухваленням нового судового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 381-383 ЦПК України, колегія суддів

постановила:

апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 6 березня 2018 року скасувати, ухвалити нове судове рішення, яким у позові ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про визнання договору позики недійсним відмовити.

Постанова набирає законної сили з моменту прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено 26 червня 2018 року.

Суддя-доповідач Судді