Провадження № 2/200/4832/17
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
10 травня 2018 року Бабушкінський районний суд м. Дніпропетровська
в складі: головуючого-судді: Женеску Е.В.
за участю секретаря: Санжаровської Я.В.
розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Приватбанк», ОСОБА_2 про зобовязання вчинити дії та стягнення коштів,-
14 грудня 2017 року позивач ОСОБА_1 звернулася до Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська із зазначеним позовом.
Позовні вимоги позивач обґрунтовує наступним.
Ухвалою суду від 05 березня 2018 року визначено здійснювати судовий розгляд справи за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Приватбанк», ОСОБА_2 про зобовязання вчинити дії та стягнення коштів, за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін з призначенням судового засідання на 10 квітня 2018 року, встановлено відповідачу пятнадцятиденний строк з дня вручення даної ухвали для подання відзиву на позовну заяву.
Відповідач ПАТ КБ «Приватбанк» відзиву на позов не надав, в звязку з чим суд розглядає справу за наявними в ній доказами.
Суд, дослідивши наявні у справі докази, приходить до наступного висновку.
Відповідно до ст.ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Правилами ст. 12 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Відповідно до ч.1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Відповідно до ч. 5 ст. 81 ЦПК України, докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.
Згідно п.3 вказаного договору, в момент підписання договору дарувальник передав, а обдаровуваний прийняв свідоцтво про право на спадщину за заповідальним розпорядженням, видане 26.10.2017 року приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу ОСОБА_4, зареєстроване в реєстрі за № 1357, що відповідно до ч.4 ст.722 ЦК України вважається прийняттям дарунку обдаровуваним.
Зі свідоцтва про право на спадщину за заповідальним розпорядженням, виданого 26.10.2017 року приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу ОСОБА_4, яке зареєстроване в реєстрі за № 1357, вбачається, що ОСОБА_2 є спадкоємцем права на вклад ОСОБА_3, який помер 25 квітня 2017 року. Спадщина, на яку видане це свідоцтво, складається з:
Відповідно до ч.1 ст. 316 ЦК України Правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
Відповідно до ст.328 ЦК України Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.
Відповідно до ч.1 ст. 1216 ЦК України Спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).
Відповідно до ч.1 ст. 1217 ЦК України Спадкування здійснюється за заповітом або за законом.
Відповідно до ч.1 ст. 1228 ЦК УкраїниВкладник має право розпорядитися правом на вклад у банку (фінансовій установі) на випадок своєї смерті, склавши заповіт або зробивши відповідне розпорядження банку (фінансовій установі).
Відповідно до ч.1 ст. 717 ЦК УкраїниЗа договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.
Відповідно до ч.1 ст. 718 ЦК УкраїниДарунком можуть бути рухомі речі, в тому числі гроші та цінні папери, а також нерухомі речі.
Відповідно до ч.1 ст. 722 ЦК УкраїниПраво власності обдаровуваного на дарунок виникає з моменту його прийняття.
Відповідно до ч.4 ст. 722 ЦК УкраїниПрийняття обдаровуваним документів, які посвідчують право власності на річ, інших документів, які посвідчують належність дарувальникові предмета договору, або символів речі (ключів, макетів тощо) є прийняттям дарунка.
З матеріалів справи вбачається, що починаючи з 01 листопада 2017 року ОСОБА_1 неодноразово зверталася до ПАТ КБ «Приватбанк» з вимогою видати належні їй на праві власності грошові кошти.
Позивач стверджує, що грошові кошти видані їй не були.
Відповідач ПАТ КБ «Приватбанк» не спростував вказане твердження та не надав доказів, що кошти у названій сумі були виплачені позивачу.
Відповідно до вимог ст. 1060 ЦК України договір банківського вкладу укладається на умовах видачі вкладу на першу вимогу (вклад на вимогу) або на умовах повернення вкладу зі спливом встановленого договором строку (строковий вклад).
Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 512 ЦК України самостійною підставою заміни кредитора в зобовязанні є правонаступництво.
Відповідно до ч.1 ст. 317 ЦК України Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.
Відповідно до ч.1,2 ст. 319 ЦК України Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.
Відповідно до ч.1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що невидача відповідачем-1 грошових коштів на вимогу власника ОСОБА_1 порушує права позивача, в звязку з чим це право підлягає захисту в судовому порядку.
Згідно ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визнається право людини на доступ до правосуддя, а за її ст. 13 на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право предявити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення.
Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства, встановлені судом обставини справи дають змогу суду дійти до висновку, що обраний позивачем спосіб захисту відповідає змісту порушеного права та буде ефективним інструментом для його відновлення.
З огляду на викладене, позовні вимоги у цій частині є необґрунтованими, тому в їх задоволенні необхідно відмовити.
Стосовно позовних вимог про стягнення моральної шкоди суд зазначає наступне.
Відповідно до ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов'язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.
Відповідно до ч.1 ст.1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.
Відповідно до розяснень викладених в Постанові Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року № 4 „Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування моральної шкоди" під моральною шкодою слід розуміти витрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Крім того, у позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується.
При зясуванні питання щодо відшкодування моральної шкоди, суд повинен зясувати чим підтверджується факт заподіяння моральних страждань, або втрат немайнового характеру, за яких обставин вони заподіяні, в якій грошовій сумі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить.
Суд дослідив вказані докази та вважає, що вони не можуть служити належними, достатніми та достовірними доказами у розумінні ст..ст.77, 78, 80 ЦПК України для підтвердження розміру завданої їй моральної шкоди.
Так, фотографії могил бабусі та дідуся позивачки самі по собі ще не свідчать про намір позивачки на встановлення памятників на цих могилах; заборгованість за комунальні послуги, як вбачається з судового наказу, утворилася у позивачки ще з 2015 року, коли у банку ще не виник обовязок виплатити ОСОБА_1 кошти, судовий наказ теж винесений до виникнення спору між сторонами, до того ж обовязок споживача оплачувати надані комунальні послуги не повязується з рівнем та джерелами його доходів. Позивачка також не надала ніяких доказів щодо погіршення стану її здоровя у звязку з неможливістю своєчасно отримати грошові кошти в банку, та необхідністю в звязку з цим приймати ліки.
Разом з тим, суд вважає, що неправомірні дії відповідача-1, що виразилися в невиплаті коштів, які є власністю позивачки, завдали позивачці душевних хвилювань та страждань, примусили її вживати додаткових заходів для поновлення свого права та повернення належного їй майна, зокрема, неодноразового звернення до банківської установи, а в подальшому до суду, що не могло не викликати у позивачки негативних емоцій, а отже суд вважає доведеним факт завдання позивачці моральної шкоди. Разом з тим, суд вважає, що розмір моральної шкоди є надто завищеним, а тому вимога про стягнення грошової суми у якості відшкодування моральної шкоди підлягає задоволенню частково, а саме у розмірі 1000 грн.
Таким чином, оцінюючи належність, допустимість, достовірність і достатність кожного доказу окремо, а також взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, а також те, що в судовому засіданні знайшов підтвердження факт порушення відповідачем-1 прав позивача, суд приходить до висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню частково.
Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Враховуючи наведене, керуючись ст.ст. 12, 81, 133, 141, 258, 259, 263-268 ЦПК України, суд,-
Позовні вимоги ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Приватбанк», ОСОБА_2 про зобовязання вчинити дії та стягнення коштів задовольнити частково.
В іншій частині позовних вимог відмовити.
Стягнути з Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 1280 грн.
Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 цього Кодексу.
Пунктом 15.5 Перехідних положень ЦПК України передбачено, що апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу. У разі порушення порядку подання апеляційної чи касаційної скарги відповідний суд повертає таку скаргу без розгляду.
Головуючий-суддя: Е.В. Женеску