АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 червня 2018 року м. Київ

Справа № 22-5197 Головуючий у судді 1-ї інстанції - Гуменюк А.І.

Унікальний № 761/13926/15-ц Доповідач - Гаращенко Д.Р.

Апеляційний суд міста Києва. Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ у складі:

головуючого Гаращенка Д.Р.

суддів Невідомої Т.О., Пікуль А.А.

за участю секретаря Телятник І.М.

розглянувши у судовому засіданні справу, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 15 серпня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію банку Валендюка Владислава Сергійовича про стягнення пені за договором депозитного вкладу в порядку захисту прав споживачів,

ВСТАНОВИЛА:

Відповідно до ч.6 ст. 147 Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII &qu№ ;Про судоустрій і статус суддів&q?та; у разі ліквідації суду, що здійснює правосуддя на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці (відповідних адміністративно-територіальних одиниць), та утворення нового суду, який забезпечує здійснення правосуддя на цій території, суд, що ліквідується, припиняє здійснення правосуддя з дня опублікування в газеті &q?ня;Голос України&q?ло; повідомлення голови новоутвореного суду про початок роботи новоутвореного суду.

Відповідно до п. 3 розділу XII &quро;Прикінцеві та перехідні положення&q?і ; Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII &qu№ ;Про судоустрій і статус суддів&q?та; апеляційні суди, утворені до набрання чинності цим Законом, продовжують здійснювати свої повноваження до утворення апеляційних судів у відповідних апеляційних округах.

Підпунктом 8) п. 1 Розділу XIII &q?оз;Перехідні положення&q?ні; ЦПК України (в редакції Закону № 2147-VIII від 03.10.2017) установлено, що до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

У лютому 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» про захист прав споживача та стягнення банківського вкладу.

Заочним рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 03.08.2015 р., яке залишено без змін ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 16.09.2015 р., позов був задоволений частково. Стягнуто з ПАТ &q?гн;Банк &q? &;Фінанси та Кредит&q?си; на користь ОСОБА_1 кошти за договором заяви № 3000937/76217/5-14 про банківський строковий вклад (депозит) &q?д ; Стандарт" в розмірі 1714,00 доларів США., 3 % річних в сумі 12,68 доларів США. В задоволені решти позовних вимог відмовлено. Вирішено питання відносно відшкодування судових витрат.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 02.10.2015 р. у відкритті касаційного провадження у справі було відмовлено.

Постановою Верховного Суду України від 01.06.2016 р. ухвалу Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 02.10.2015 р., ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 16.09.2015 р. та заочне рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 03.08.2015 р. в частині стягнення 3% пені скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 15.08.2017 р. в задоволенні позову ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію банку Валендюка ВладиславаСергійовича було відмовлено у повному обсязі.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на його незаконність та необґрунтованість, порушення норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду першої інстанції обставинам справи, просив рішення скасувати та ухвалити нове яким позов задовольнити.

В обґрунтування апеляційних вимог, посилався на те, що висновки суду першої інстанції про звільнення відповідача від відповідальності у зв'язку з віднесенням банку до категорії неплатоспроможних та запровадження тимчасової адміністрації, суперечать положенням чинного законодавства.

Відповідачем не було надано належних і допустимих доказів відсутності його вини в порушенні зобов'язання та вжиття всіх належних заходів спрямованих на повернення вкладу.

Апелянт наполягав, що обов'язок відповідача по виплаті неустойки виникає не з рішення суду, а внаслідок порушення договірних зобов'язань.

Вказані судом першої інстанції підстави звільнення від відповідальності відсутні у визначеному законодавцем переліку таких підстав та не можуть бути покладені в основу рішення суду.

Право вкладника як споживача фінансових послуг, на їх належне надання банком, та відповідальність останнього в разі порушення взятих на себе зобов'язань у вигляді пені в розмірі 3% вартості послуги за кожний день прострочення, підтверджено правовими висновками Верховного Суду України від 01.06.2016 р. №6-2558цс15, від 28.09.2016 р. №6-1699цс16, від 11.05.2016 р. №6-37цс16 та від 13.03.2017 р. №6-2128цс16.

Дані обставини судом першої інстанції не взяті до уваги та мотиви відступу від наведених правових позицій в рішенні суду не наведені.

Правова позиція покладена судом першої інстанції в основу рішення не вказує на необхідність відмови у позові, а лише встановлює відповідний спосіб стягнення коштів з неплатоспроможного банку вимогам спеціального закону.

Судом першої інстанції не було враховано, що частково скасоване рішення від 03.08.2015 р. було ухвалене до введення тимчасової адміністрації.

Окремо наполягав на відсутності правових підстав для визначення судом першої інстанції учасником справи уповноважену особу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб Валендюка В.С., який судом не залучався та участі в справі не приймав.

Апелянт в судовому засіданні апеляційну скаргу підтримав та просив її задовольнити.

Представник Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію банку в судове засідання проти апеляційної скарги заперечував, просив ії залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Вислухавши доповідь судді-доповідача, пояснення сторін та їх представників, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів прийшла до наступного.

Судом першої інстанції було вірно встановлено, що 05 грудня 2014 року між ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» та ОСОБА_1 було укладено договір-заяву №300937/76217/5-14 про банківський строковий вклад (депозит) «Стандарт» на 5 місяців в іноземній валюті з правом поповнення на початкову суму 195,00 доларів США, за ставкою 11 % річних строком до 05 травня 2015 року.

Заочним рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 03.80.2015 р. позовні вимоги задоволено частково, стягнуто з ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» на користь позивача кошти в сумі 1 714,00 доларів США та 3% річних у сумі 12,68 доларів США. В задоволенні решти позовних вимог - відмовлено.

Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 16.09.2015 р. заочне рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 03.08.2015 р. залишено без змін.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 02.10.2015 р. у відкритті касаційного провадження за позовом ОСОБА_1 до ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» - відмовлено.

Постановою Верховного суду України від 01.06.2016 р. заочне рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 03.08.2015 р., ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 26.09.2015 р., ухвалу Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 02.10.2015 р. скасовано в частині стягнення 3% пені, справу в цій частині направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.

Судом першої інстанції встановлено, що 05.12.2014 р. між сторонами був укладений договір №300937/76217/5-14 про банківський строковий вклад «Стандарт» (надалі - Договір) відповідно до якого банк прийняв від позивача на депозитний рахунок №2630.1.180673.002 у сумі 195,00 доларів США строком по 05.05.2015 р. із виплатою відсотків в розмірі ставок за різні періоди, передбачені п.1.1 Договору згідно ставок, визначених п.1.2 Договору.

Позивач звертався до Відповідача з вимогою про повернення грошових коштів, але відповідач належним чином взяті на себе зобов'язання не виконав, кошти у передбачені Договором строки не повернув.

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції зазначив, що в ПАТ Банк &q?в,;Фінанси та Кредит&q?ін; триває процедура ліквідації. У відповідності до Закону України &q? З;Про систему гарантування вкладів фізичних осіб&q?ді; передбачено спеціальний порядок погашення заборгованості перед кредиторами, а тому позовні вимоги позивача не підлягають задоволенню.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції з наступних підстав.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

При ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог.

За положеннями статті 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

За пунктом 4.1 вказаного договору банківського вкладу у випадку невиконання або неналежного виконання умов цього договору сторони несуть відповідальність відповідно до чинного законодавства України.

Згідно із ч. 3 ст. 549 ЦК України пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Пеня є особливим видом відповідальності за неналежне виконання зобов'язання, яка, крім відшкодування збитків після вчиненого порушення щодо виконання зобов'язання, передбачає додаткову стимулюючу функцію для добросовісного виконання зобов'язання.

За положеннями ст. 1 Закону України «Про захист прав споживачів» споживач - це фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов'язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов'язків найманого працівника; продукція - це будь-які виріб (товар), робота чи послуга, що виготовляються, виконуються чи надаються для задоволення суспільних потреб; послугою є діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором з матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб; виконавець - це суб'єкт господарювання, який виконує роботи або надає послуги.

Відповідно до ч. 5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів» у разі коли виконавець не може виконати (прострочує виконання) роботу (надання послуги) згідно з договором, за кожний день (кожну годину, якщо тривалість виконання визначено у годинах) прострочення споживачеві сплачується пеня у розмірі трьох відсотків вартості роботи (послуги), якщо інше не передбачено законодавством.

У разі коли вартість роботи (послуги) не визначено, виконавець сплачує споживачеві неустойку в розмірі трьох відсотків загальної вартості замовлення.

Сплата виконавцем неустойки (пені), встановленої в разі невиконання, прострочення виконання або іншого неналежного виконання зобов'язання, не звільняє його від виконання зобов'язання в натурі.

Аналіз зазначених норм матеріального права свідчить про те, що вкладник за договором банківського вкладу (депозиту) є споживачем фінансових послуг, а банк - їх виконавцем і несе відповідальність за неналежне надання цих послуг, передбачену ч. 5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів», а саме сплату пені в розмірі 3% вартості послуги за кожен день прострочення.

З наведеного вбачається, що Відповідач несе відповідальність за неналежне виконання Депозитного договору.

Разом з тим, згідно з матеріалами справи судом першої інстанції встановлено, що 17.09.2015 р. на підставі постанови Національного банку України № 612 «Про віднесення Публічного Акціонерного Товариства «БАНК «ФІНАНСИ ТА КРЕДИТ» до категорії неплатоспроможних» виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб (далі - Фонд гарантування) 17.09.2015 р. прийнято рішення № 171 про запровадження тимчасової адміністрації строком на 3 місяці з 18.09.2015 р. по 17.12.2015 р. (включно).

17.12.2015 р. правлінням Національного банку України прийнято Постанову № 898 «Про відкликання банківської ліцензії Публічного Акціонерного Товариства «БАНК «ФІНАНСИ ТА КРЕДИТ», а 18.12.2015 р. на підставі рішення Виконавчої дирекції Фону гарантування вкладів фізичних осіб № 230 у Відповідача розпочато процедуру ліквідації з 18.12.2015 р. по 17.12.2017 р., включно.

ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит&quФі; здійснює свою діяльність на підставі Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», ч.1 ст.1 якого встановлено правові, фінансові та організаційні засади функціонування системи гарантування вкладів фізичних осіб, повноваження Фонду гарантування вкладів фізичних осіб (далі - Фонд), порядок виплати Фондом відшкодування за вкладами, а також регулюються відносини між Фондом, банками, Національним банком України, визначаються повноваження та функції Фонду щодо виведення неплатоспроможних банків з ринку і ліквідації банків.

Положеннями ч. 5 ст. 35 вказаного Закону визначено, що під час тимчасової адміністрації Фонд має повне і виняткове право управляти банком відповідно до цього Закону, нормативно-правових актів Фонду та вживати дії, передбачені планом врегулювання.

Ст. 36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» визначено, що з дня призначення уповноваженої особи Фонду призупиняються всі повноваження органів управління банку (загальних зборів, спостережної ради і правління (ради директорів) та органів контролю (ревізійної комісії та внутрішнього аудиту). Уповноважена особа Фонду від імені Фонду набуває всі повноваження органів управління банку та органів контролю з дня початку тимчасової адміністрації і до її припинення.

Відповідно до ст. 26 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» фонд гарантує кожному вкладнику банку відшкодування коштів за його вкладом. Фонд відшкодовує кошти в розмірі вкладу, включаючи відсотки, нараховані на день початку процедури виведення Фондом банку з ринку, але не більше суми граничного розміру відшкодування коштів за вкладами, встановленого на дату прийняття такого рішення, незалежно від кількості вкладів в одному банку. Сума граничного розміру відшкодування коштів за вкладами не може бути меншою 200000 гривень. Адміністративна рада Фонду не має права приймати рішення про зменшення граничної суми відшкодування коштів за вкладами.

Виплата відшкодування здійснюється з урахуванням сум, сплачених вкладнику протягом дії тимчасової адміністрації у банку.

Порядок визначення вкладників, які мають право на відшкодування коштів за вкладами, передбачений ст. 27 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

Відповідно до п. 1,3 ч. 5 ст. 36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» під час тимчасової адміністрації не здійснюється задоволення вимог вкладників та інших кредиторів банку, нарахування неустойки (штрафів, пені), інших фінансових (економічних) санкцій за невиконання чи неналежне виконання зобов'язань щодо сплати податків і зборів (обов'язкових платежів), а також зобов'язань перед кредиторами, у тому числі не застосовується індекс інфляції за весь час прострочення виконання грошових зобов'язань банку.

Положеннями п. 1 ч. 6 ст. 36 вказаного Закону визначено, що обмеження, встановлене пунктом 1 частини п'ятої цієї статті, не поширюється на зобов'язання банку щодо виплати коштів за вкладами вкладників за договорами, строк яких закінчився, та за договорами банківського рахунку вкладників. Зазначені виплати здійснюються в межах суми відшкодування, що гарантується Фондом, в національній валюті України.

Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 2 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», ліквідація банку - процедура припинення банку як юридичної особи відповідно до законодавства.

Положеннями ч. 5 ст. 45 вказаного Закону передбачено, що протягом 30 днів з дня опублікування відомостей про відкликання банківської ліцензії, ліквідацію банку кредитори мають право заявити Фонду про свої вимоги до банку. Вимоги фізичних осіб-вкладників у межах гарантованої Фондом суми відшкодування за вкладами не заявляються.

Згідно ч. 3 ст. 46 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», під час здійснення ліквідації у банку не виникає жодних додаткових зобов'язань (у тому числі зі сплати податків і зборів (обов'язкових платежів), крім витрат, безпосередньо пов'язаних із здійсненням ліквідаційної процедури.

Доводи апелянта про те? що висновки суду першої інстанції про звільнення відповідача від відповідальності у зв'язку з віднесенням банку до категорії неплатоспроможних та запровадження тимчасової адміністрації, суперечать положенням чинного законодавства колегія суддів не приймає. Відповідач не звільняється від відповідальності за невиконання умов договору.

При припиненні діяльності та ліквідації банку він має право заявити про свої вимоги до банку, він може бути визнаний кредитором певної черги і його вимоги можуть бути задоволені.

Доводи апелянта щодо не надання відповідачем належних і допустимих доказів відсутності його вини в порушенні зобов'язання та вжиття всіх належних заходів спрямованих на повернення вкладу, стосуються предмету доказування, надання доказів є правом сторони і відповідач це право використав на свій розсуд.

Колегія суддів погоджується з апелянтом з тим, що обов'язок відповідача по виплаті неустойки виникає не з рішення суду, а внаслідок порушення договірних зобов'язань.

Але нормами матеріального права встановлений порядок задоволення вимог кредиторів в період ліквідації банку, якого позивач не бажає дотримуватись.

Доводи апелянта про те, що судом першої інстанції не взяти до уваги правові висновки Верховного Суду України від 01.06.2016 р. №6-2558цс15, від 28.09.2016 р. №6-1699цс16, від 11.05.2016 р. №6-37цс16 та від 13.03.2017 р. №6-2128цс16 та суд першої інстанції не навів підстав та доводів наведених правових позицій в рішенні суду, колегія суддів відхиляє, оскільки вони на стадії ліквідації банку порядок задоволення вимог кредиторів встановлений Законом України &q?ле;Про систему гарантування вкладів фізичних осіб&q?я ;, яким суд і керувався при ухвалені рішення.

Доводи апелянта щодо не врахування судом першої інстанції того, що частково скасоване рішення від 03.08.2015 р. було ухвалене до введення тимчасової адміністрації, колегія суддів відхиляє, оскільки на час повторного розгляду в суді першої інстанції правовий статус банку вже змінився і було введено тимчасову адміністрацію.

Колегія суддів зазначає, що з часу введення тимчасової адміністрації в ПАТ &q?ї ;Банк &q?ац;Фінанси і Кредит&q? &; здійснює свою діяльність на підставі Закону &q?ть;Про систему гарантування вкладів фізичних осіб&q?я ;. Відповідно до ч. 5 ст. 35 цього закону під час тимчасової адміністрації Фонд має повне і виняткове право управляти банком у відповідності з законом. Тому відповідачем по справі є банк в особі уповноваженої особу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, в даному випадку Валендюка В.С. Окремо долучати до справи уповноважену особу для участі в справі не потрібно, оскільки він діє як перша особа банку на час введення тимчасової адміністрації.

З урахуванням викладеного, з урахуванням того, що у відповідності до Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» передбачено спеціальний порядок погашення заборгованості перед кредиторами, колегія суддів суд приходить, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Європейський суд з прав людини в справі PRONINA v. UKRAINE, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку, що оскаржуване рішення постановлено без додержання норм матеріального і процесуального права, тому колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правильно розглянув справу, з урахуванням тих вимог, які були заявлені позивачем.

Враховуючи викладене, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог у суді першої інстанції, колегія суддів прийшла до висновку, що рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 15 серпня 2017 року є обґрунтованим та таким, що ухвалене з дотриманням норм законодавства.

Керуючись ст.ст. 268, 367, 368, 375, 381, 383, 384 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу апеляційною скаргою ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 15 серпня 2017 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови складений 27 червня 2018 року.

Головуючий Д.Р. Гаращенко

Судді Т.О. Невідома

А.А. Пікуль