АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД м. КИЄВА
апеляційне провадження № 22-ц/796/4880/2018 Доповідач Заришняк Г.М.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 липня 2018 року Апеляційний суд міста Києва в складі суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого - Заришняк Г.М.

Суддів - Андрієнко А.М., Мараєвої Н.Є.

при секретарі - Ткаченко І.В.

розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Печерського районного суду м. Києва від 27 жовтня 2017 року в справі за позовом ОСОБА_1 до Національного Банку України, Приватного підприємства «Юридичний департамент «Дікон-ЮГ», Відкритого акціонерного товариства «Акціонерний комерційний банк «Одеса-Банк» про визнання договору недійсним, -

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до Національного Банку України, Приватного підприємства «Юридичний департамент «Дікон-ЮГ», Відкритого акціонерного товариства «Акціонерний комерційний банк «Одеса-Банк» про визнання договору недійсним.

В обґрунтування позову позивач вказував на те, що 15.05.2013 р. між ВАТ «АКБ «Одеса-Банк» та ПП «Юридичний департамент Дікон Юг» було укладено Договір №1 про відступлення прав вимоги, за умовами якого первісний кредитор передає новому кредитору за цим договором право вимоги до ОСОБА_1, а новий кредитор сплачує первісному кредитору винагороду у розмірі 43 242 грн. 44 коп. Приймаючи до уваги те, що на підставі Договору №1 про відступлення прав вимоги зобов`язання за основним договором фактично не змінились, а відбулась заміна кредитора, позивач вважає, що з моменту заміни кредитора в основному договорі у нового кредитора виникло право вимагати від боржника повернення кредиту та сплати нарахованих на неповернуту частину заборгованості за кредитом процентів в іноземній валюті. З урахуванням п. «г» ч. 4 ст. 5 Декрету Кабінету Міністрів «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» та з огляду на п. 2.3 Інструкції про ведення касових операцій банками в Україні вважає, що для здійснення операцій по отриманню новим кредитором від боржника іноземної валюти в рахунок повернення кредиту та сплаті нарахованих на суму кредиту процентів необхідно наявність індивідуальної ліцензії НБУ. Зважаючи на те, що ні новий кредитор, ні боржник індивідуальної ліцензії НБУ для проведення зазначених операцій не отримували, позивач вважає, що укладення оспорюваного договору №1 про відступлення прав вимоги відбулося з порушенням ст. 533 ЦК України, п. «г» ч. 4 ст. 5 Декрету Кабінету Міністрів «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» та п. 2.3 Інструкції про ведення касових операцій банками в Україні.

Враховуючи викладене, на підставі ст. 215 ЦК України позивач просив визнати недійсним Договір №1 про відступлення прав вимоги від 15.05.2013, який укладено на підставі протоколу №3-095/2 від 30.04.2013 проведення аукціону реалізації майна АКБ «Одеса-Банк» у відповідності до вимог Постанови правління Національного Банку України від 28.08.2001 №369 між ВАТ «АКБ «Одеса-Банк» та ПП «Юридичний департамент Дікон Юг».

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 27 жовтня 2017 року в задоволенні позову ОСОБА_1 - відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач ОСОБА_1, посилаючись на неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову в повному обсязі.

В судовому засіданні апеляційної інстанції представник позивача підтримав подану апеляційну скаргу з підстав та доводів, викладених в ній.

Представники відповідачів - Національного Банку України, ПП «Юридичний департамент «Дікон-ЮГ» проти апеляційної скарги заперечували, вважаючи рішення суду законним.

Інші учасники справи до суду не з'явились, про день та час розгляду справи повідомлені належним чином.

Відповідно до п.8 ч.1 1 Розділу XII Прикінцевих та перехідних положень ЦПК України в реакції Закону №2147VIII від 03 жовтня 2017 року, до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

Відповідно до ч. 6 ст.147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», у разі ліквідації суду, що здійснює правосуддя на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці (відповідних адміністративно-територіальних одиниць), та утворення нового суду, який забезпечує здійснення правосуддя на цій території, суд, що ліквідується, припиняє здійснення правосуддя з дня опублікування в газеті «Голос України» повідомлення голови новоутвореного суду про початок роботи новоутвореного суду.

Відповідно до п.3 Розділу XII Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02 червня 2016 року №1402- VIII апеляційні суди, утворені до набрання чинності цим Законом, продовжують здійснювати свої повноваження до утворення апеляційних судів у відповідних апеляційних округах. Такі апеляційні суди у відповідних апеляційних округах мають бути утворені та розпочати здійснювати правосуддя не пізніше трьох років з дня набрання чинності цим Законом.

У зв'язку із зазначеним справа підлягає розгляду в порядку, встановленому ЦПК України у редакції Закону №2147- VIII від 03 жовтня 2017 року.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність й обґрунтованість постановленого рішення суду в цій частині, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з недоведеності та необґрунтованості позовних вимог.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду, виходячи з наступного.

За змістом положень статті 55 Конституції України кожному гарантується захист прав і свобод у судовому порядку.

Відповідно до частини першої статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Як вбачається з матеріалів справи і це було встановлено судом, що 30.04.2013 року відбувся аукціон з продажу майна ВАТ АКБ «Одеса-Банк», за результатами якого майнові права за договором №183/07-Ф від 21.12.2007 р. про надання довгострокового кредиту у вигляді відновлювальної кредитної лінії придбані ПП «Юридичний Департамент «Дікон Юг».

На підставі протоколу проведення аукціону №3-095/2 від 30.04.2013р. між ВАТ АКБ «Одеса-Банк» та ПП «Юридичний Департамент «Дікон Юг» укладено договір №1 від 15.05.2013 про відступлення права вимоги, за умовами якого ВАТ АКБ «Одеса-Банк» передало, а ПП «Юридичний Департамент «Дікон Юг» прийняло право вимоги, що належить ВАТ АКБ «Одеса-Банк», і ПП «Юридичний Департамент «Дікон Юг» стало новим кредитором за договором №183/07-Ф від 21.12.2007р. про надання довгострокового кредиту у вигляді відновлюваної кредитної лінії, укладеним між ВАТ АКБ «Одеса-Банк» та ОСОБА_1 (а.с. 13,16).

За умовами п. 1.2. даного Договору № 1 про відступлення права вимоги, ПП «Юридичний Департамент «Дікон Юг» отримав право вимоги від ОСОБА_1 належного виконання всіх зобов'язань за Кредитним договором.

Згідно з положеннями ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч. 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (ст. 215 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Сторонами у зобов'язанні є боржник і кредитор (частина 1 статті 510 ЦК України).

Законодавством також передбачені порядок та підстави заміни сторони (боржника чи кредитора) у зобов'язанні.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 512 ЦК України кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Згідно зі ст.ст. 514, 516 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Заміна кредитора у зобов'язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов'язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків.

Аналіз наведених норм права дає можливість зробити висновок про те, що уступка права вимоги стосується виключно заміни сторони (кредитора) у зобов'язанні, не впливає на зміст самого зобов'язання, і заміна сторони у зобов'язанні ніяким чином не порушує права та інтереси боржника.

Судом встановлено, що під час укладання оспорюваного договору було дотримано вимоги цивільного законодавства щодо змісту та форми вчинення правочинів, а позивач не довів факту заподіяння йому шкоди у зв'язку з укладанням вищезгаданого договору.

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для визнання недійсним Договору №1 про відступлення прав вимоги від 15.05.2013 р.. який було укладено між ВАТ «АКБ «Одеса-Банк» та ПП «Юридичний департамент Дікон Юг» .

Крім того, з матеріалів справи слідує, що заочним рішенням Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 08.08.2016р., залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 25.05.2017р., у справі №1505/3691/2012 було стягнуто з позивача на користь ПП «Юридичний департамент «Дікон Юг» заборгованість за договором №183/07-Ф від 21.12.2007 р. про надання довгострокового кредиту у вигляді відновлювальної кредитної лінії. Вказаними судовими рішеннями перевірялися обставини справи, зокрема, законність стягнення з позивача заборгованості за кредитом саме на користь ПП «Юридичний департамент «Дікон Юг».

Доводи апеляційної скарги про те, що ПП «Юридичний департамент «Дікон Юг» не може мати права вимоги за вказаним договором, оскільки Підприємство не отримало у встановленому законом порядку індивідуальну ліцензію Національного Банку України на здійснення валютних операцій, не заслуговують на увагу й не є підставою для скасування законного й обгрунтованого рішення суду.

Статтею 99 Конституції України встановлено, що грошовою одиницею України є гривня. При цьому Основний Закон держави не встановлює обмежень щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав.

Відповідно до ст. 192 ЦК Україниіноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Тобто відповідно до законодавства гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, проте водночас обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України.

Основним законодавчим актом, який регулює правовідносини у сфері валютного регулювання і валютного контролю, є Декрет Кабінету Міністрів України № 15-93 «Про систему валютного реагування та валютного контролю» від 19.02.1993 року.

Відповідно до ст. 2 Закону України «Про банки та банківську діяльність», кошти є грошима в національній або іноземній валюті чи їх еквівалент. У статтях 47 та 49 цього Закону визначені операції банків із розміщення залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик як кредитні операції, незалежно від виду валюти, яка використовується. Ці операції здійснюються на підставі банківської ліцензії та письмового дозволу.

Відповідно до ст. 5 Декрету Кабінету Міністрів України № 15-93 «Про систему валютного реагування та валютного контролю» від 19.02.1993 року операції з валютними цінностями здійснюються на підставі генеральних та індивідуальних ліцензій Національного банку України.

Операції з валютними цінностями банки мають право здійснювати на підставі генеральної ліцензії на здійснення операцій з валютними цінностями відповідно до п. 2 ст. 5 цього ж Декрету.

З огляду на це, уповноважені банки на підставі банківської ліцензії та письмового дозволу на здійснення операцій з валютними цінностями мають право здійснювати операції з надання кредитів в іноземній валюті.

Відповідно до п. 1.5 Положення про порядок видачі Національним банком України індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу (затверджено постановою правління Національного банку України від 14 жовтня 2004 р. № 483; зареєстровано в Міністерстві юстиції України 9 листопада 2004 р. за № 1429/10028), використання іноземної валюти як засобу платежу без ліцензії дозволяється, якщо ініціатором або отримувачем за валютною операцією є уповноважений банк (ця норма стосується лише тих операцій уповноваженого банку, на здійснення яких Національний банк України видав йому банківську ліцензію та письмовий дозвіл здійснювати операції з валютними цінностями).

Водночас, відповідно до п. 1.3 Положення про валютний контроль, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 08.02.2010р. №49, використання іноземної валюти як засобу платежу - це розрахунок за продукцію, роботи, послуги, об'єкти права інтелектуальної власності та інші майнові права.

Тобто, укладення оспорюваного договору відступлення права вимоги не підпадає під ознаки здійснення валютної операції, оскільки за вказаним договором передавалась не заборгованість, предметом якої є валютні цінності, а право вимоги такої заборгованості з третьої особи, тобто, відбулось відступлення права вимоги, а не переведення валютного боргу.

Рішення суду відповідає вимогам норм матеріального та процесуального права й не може бути скасовано з підстав, наведених в апеляційній скарзі.

Керуючись ст.ст.367, 374, 375, 382 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Печерського районного суду м. Києва від 27 жовтня 2017 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повна постанова складена 09 липня 2018 р.

Головуючий:

Судді: