Справа № 363/3465/17 Головуючий у І інстанції Рудюк О. Д.
Провадження № 22-ц/780/2471/18 Доповідач у 2 інстанції ОСОБА_1
Категорія 48 10.07.2018
ПОСТАНОВА

Іменем України

10 липня 2018 року м. Київ

Справа № 363/3465/17

Апеляційний суд Київської області у складі колегії суддів:

ОСОБА_1 (суддя-доповідач),

ОСОБА_2

ОСОБА_3

секретар судового засідання Немудра Ю.П.,

позивач ОСОБА_4

відповідач ОСОБА_5 (апелянт),

розглянувши матеріали цивільної справи за апеляційною скаргою ОСОБА_5 на рішення Вишгородського районного суду Київської області, у складі судді Рудюка О.Д., від 12 березня 2018 року, (повний текст судового рішення складений 21березня 2018 року),

В С Т А Н О В И В:

Статтею 351 Цивільного процесуального кодексу України в редакції Закону України № 2147-VІІІ від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року (далі - ЦПК України), визначено, що судом апеляційної інстанції у цивільних справах є апеляційний суд, у межах апеляційного округу якого(території, на яку поширюються повноваження відповідного апеляційного суду) знаходиться місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується, якщо інше не передбачено цим Кодексом.

Відповідно до пунктів 8, 9, 11 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується; справи у судах першої та апеляційної інстанції, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, а також заяви і скарги подані до набрання чинності цією редакцією Кодексу, провадження за якими не відкрито на момент набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У вересні 2017 року ОСОБА_4 звернулася з позовом до суду до ОСОБА_5 про розірвання шлюбу.

Посилалася на те, що сімя розпалась на ґрунті нерозуміння і небажання розуміти один одного. Вважала, що збереження сімї неможливе. Просила шлюб розірвати.

Рішенням Вишгородського районного суду Київської області від 12 березня 2018 року позов задоволено. Шлюб між ОСОБА_4 та ОСОБА_5, зареєстрований 03 вересня 2005 року розірвано.

ОСОБА_5 з судовим рішенням не погодився та 27 квітня 2018 року подав апеляційну скаргу. Просив рішення суду скасувати. Вважав, що судом порушено норми матеріального та процесуального права.

Сторони належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду справи, однак до суду не зявився, що, відповідно до ст. 372 ЦПК України не перешкоджало розгляду справи.

Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.

Заслухавши суддю-доповідача, переглянувши справу за наявними в ній доказами та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що вона до задоволення не підлягає.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом встановлено, сторони по справі перебувають у зареєстрованому шлюбі з 03 вересня 2005 року.

Під шлюбу у них мають народилися доньки ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_2.

Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції виходив з того, що подальше існування шлюбу порушуватиме права та інтереси позивача та відповідача. А тому, подальше збереження шлюбу є неможливим. В зв'язку з чим обґрунтовано розірвав шлюб.

Відповідно до ст. 51 Конституції України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка.

Згідно з ч. 2 ст. 104 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання.

За змістом ст. 112 СК України суд з'ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення.

Згідно з роз'ясненнями, викладеними у п. п. 10, 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей.

Суд першої інстанції розглядаючи спір, не зважаючи на доводи апеляційної скарги, повно та всебічно дослідив і оцінив обставини справи, надані сторонами докази та дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позову.

Оскільки з часу звернення до суду з позовною заявою у вересні 2017 року до ухвалення судового рішення в березні 2018 року сторони не примирилися, посилання апелянта на формальний підхід до цього питання з боку суду колегія суддів відхиляє.

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду також не спростовують та не дають підстав для висновку про порушення або неправильне застосування судом норм матеріального чи процесуального права, яке призвело б до неправильного вирішення справи.

Тому рішення міськрайонного суду слід залишити без змін, а апеляційну скаргу ОСОБА_5 - без задоволення.

Крім того, обґрунтовуючи судове рішення, колегія суддів приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини зазначені в рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958, згідно з яким, Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Керуючись ч. 6 ст. 259, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. ст. 268, 375, 367, 381- 384 ЦПК України,

П О С Т А Н О В И В:

Рішення Вишгородського районного суду Київської області від 12 березня 2018 року залишити без змін.

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 залишити без задоволення.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття. Касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення, безпосередньо до суду касаційної інстанції. Оскільки в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови буде виготовлений не пізніше, як за пять днів з дня закінчення розгляду справи.

Судді С.В. Лівінський,

ОСОБА_2,

ОСОБА_3