Якимівський районний суд Запорізької області
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

Справа № 330/1247/17

2/330/37/2018

"09" липня 2018 р. Якимівський районний суд Запорізької області у складі:

головуючого Гусарової В.В.

при секретарі Колєдаєвої Л.І

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду смт. Якимівка цивільну справу за позовом Керівника Мелітопольської місцевої прокуратури в інтересах Запорізької обласної державної адміністрації до ОСОБА_1 райдержадміністрації, ОСОБА_2 про визнання незаконним та скасування розпорядження в частині визнання недійсним державного акту на право власності на земельну ділянку, витребування земельної ділянки.

встановив :

04.07.2017 року позивач звернувся до суду з позовом в інтересах Запорізької обласної державної адміністрації до ОСОБА_1 райдержадміністрації, ОСОБА_2 про визнання незаконним та скасування розпорядження в частині визнання недійсним державного акту на право власності на земельну ділянку, витребування земельної ділянки., в якому вказав, що слідчим відділом Мелітопольського відділу поліції ГУНП України в Запорізькій області проводиться досудове розслідування у кримінальному провадженні, відомості про яке 24.11.2016 з попередньою правовою кваліфікацією за ч. 1 ст. 364 КК України внесені Мелітопольською місцевою прокуратурою до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000056 за фактом вчинення посадовими особами ОСОБА_1 районної державної адміністрації кримінального правопорушення при прийнятті незаконних розпоряджень про затвердження проектів землеустрою щодо відведення у власність земельних ділянок, які розташовані на території Атманайської та Радивонівської сільських рад Якимівського району Запорізької області за межами населених пунктів у межах прибережних захисних смуг Молочного та Утлюкського лиманів.

У ході здійснення досудового розслідування у вказаному кримінальному провадженні встановлено, що розпорядженням голови ОСОБА_1 районної державної адміністрації № 1050 від 16.12.2009 «Про надання дозволу на складання проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок громадянам для ведення особистого селянського господарства на території Атманайської сільської ради» надано дозвіл 25 громадянам на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки загальною площею 50 га для ведення особистого селянського господарства у власність за рахунок земель запасу Атманайської сільської ради по 2,0000 га кожному.

На підставі розпорядження голови ОСОБА_1 РДА від 21.12.2009 № 1060 «Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок громадянам для ведення особистого селянського господарства на території Атманайської сільської ради» двадцяти пяти громадянам передані у власність земельні ділянки, розташовані на території Атманайської сільської ради Якимівського району Запорізької області за межами населеного пункту.

Зокрема, відповідно до державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯИ № 815643, виданого 09.02.2010 та зареєстрованого в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 11 ОСОБА_2 є власником земельної ділянки з кадастровим номером :11:007:0086 площею 2,0000 га, розташованої на території Атманайської сільської ради, Якимівського району, Запорізької області з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства.

Відповідно до протоколу огляду від 15.12.2016, проведеного за участю представника Атманайської сільської ради, земельна ділянка з кадастровим номером :11:007:0086, площею 2,0000 га, яка розташована на території Атманайської сільської ради Якимівського району Запорізької області вільна. На земельній ділянці обєкти нерухомості, огорожа, будівлі, споруди, фундаменти відсутні. Земельна ділянка знаходиться в занедбаному стані, сліди будь-якого сільськогосподарського обробітку відсутні.

Вказану земельну ділянку надано, за думкою позивача, у власність ОСОБА_2. з порушенням вимог земельного законодавства з огляду на наступне.

Згідно зі ст. 19 ЗК України (в редакції від 15.12.2009) землі України за основним цільовим призначенням поділяються на відповідні категорії, у тому числі: землі сільськогосподарського призначення й землі водного фонду.

За змістом ч. 1 ст. 3 ВК України (у редакції, яка була чинною на час виникнення правовідносин) усі води (водні об'єкти) на території України становлять її водний фонд.

Відповідно до ст. 4 Водного кодексу України до земель водного фонду належать землі, зайняті: морями, річками, озерами, водосховищами, іншими водоймами, болотами, а також островами; прибережними захисними смугами вздовж морів, річок та навколо водойм; гідротехнічними, іншими водогосподарськими спорудами та каналами, а також землі, виділені під смуги відведення для них; береговими смугами водних шляхів.

Відповідно до ч. 1 ст. 58 ЗК України до земель водного фонду належать землі, зайняті: морями, річками, озерами, водосховищами, іншими водними об'єктами, болотами, а також островами, не зайнятими лісами; прибережними захисними смугами вздовж морів, річок та навколо водойм, крім земель, зайнятих лісами; гідротехнічними, іншими водогосподарськими спорудами та каналами, а також землі, виділені під смуги відведення для них; береговими смугами водних шляхів.

Таким чином, до земель водного фонду України відносяться землі, на яких хоча і не розташовані об'єкти водного фонду, але за своїм призначенням вони сприяють функціонуванню і належній експлуатації водного фонду, виконують певні захисні функції.

Відповідно до п. д ч. 4 ст. 84 Земельного кодексу України (в редакції від 15.12.2009) до земель державної власності, які не можуть передаватись у приватну власність, належать землі водного фонду, крім випадків, визначених цим Кодексом.

Як випливає зі змісту ст. 59 Земельного кодексу України, чинним законодавством встановлено особливий правовий режим використання земель водного фонду. Так, хоча й у ч. 1 ст. 59 Земельного кодексу України передбачено, що такі землі можуть перебувати у державній, комунальній та приватній власності, разом з тим ст. 59 Земельного кодексу України у частинах 2-4 закріплює обмеження щодо набуття таких земель у приватну власність та встановлює можливість використання таких земель для визначених цілей на умовах оренди.

Відповідно до п. «2» ч. 3 ст. 83 ЗК України та ч. 4 ст. 84 ЗК України землі водного фонду, які перебувають у державній або комунальній власності взагалі не можуть передаватися у приватну власність, крім випадків передбачених законодавством.

Випадки передачі земель водного фонду до приватної власності, зокрема громадян, передбачені положеннями ч. 2 ст. 59 ЗК України.

Громадянам та юридичним особам за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування можуть безоплатно передаватись у власність замкнені природні водойми (загальною площею до 3 гектарів). Власники на своїх земельних ділянках можуть у встановленому порядку створювати рибогосподарські, протиерозійні та інші штучні водойми (ч. 2 ст. 59 ЗК України).

Громадянам та юридичним особам органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування із земель водного фонду можуть передаватися на умовах оренди земельні ділянки прибережних захисних смуг, смуг відведення і берегових смуг водних шляхів, а також озера, водосховища, інші водойми, болота та острови для сінокосіння, рибогосподарських потреб, культурно-оздоровчих, рекреаційних, спортивних і туристичних цілей, проведення науково-дослідних робіт тощо (ч. 4 ст. 59 ЗК України).

Отже, за змістом зазначених норм права (у редакціях, які були чинними на час виникнення правовідносин) землі під водними об'єктами загальнодержавного значення, зокрема зайняті поверхневими водами: водотоками (річки, струмки), штучні водойми (водосховища, ставки) і канали; іншими водними об'єктами; підземними водами та джерела; внутрішніми морськими водами та територіальним морем, як землі зайняті водним фондом України, а також прибережні захисні смуги вздовж річок (у тому числі струмків та потічків), морів і навколо озер, водосховищ та інших водойм не можуть передаватись у власність громадян, оскільки є землями водного фонду України.

Крім того, за положеннями ст. 60 ЗК України та ст. 88 ВК України вздовж річок, морів і навколо озер, водосховищ та інших водойм з метою охорони поверхневих водних об'єктів від забруднення і засмічення та збереження їх водності у межах водоохоронних зон виділяються земельні ділянки під прибережні захисні смуги.

Правовий режим прибережних смуг визначається ст.ст. 60 - 62 ЗК України та ст.ст. 1, 88 - 90 ВК України.

Так, згідно зі ст. 61 ЗК України, ст. 89 ВК України прибережні захисні смуги є природоохоронною територією з режимом обмеженої господарської діяльності. Зокрема, у прибережних захисних смугах уздовж річок, навколо водойм та на островах забороняється: розорювання земель (крім підготовки ґрунту для залуження і залісення), а також садівництво та городництво; зберігання та застосування пестицидів і добрив; влаштування літніх таборів для худоби; будівництво будь-яких споруд (крім гідротехнічних, гідрометричних та лінійних), у тому числі баз відпочинку, дач, гаражів та стоянок автомобілів тощо.

Об'єкти, що знаходяться у прибережній захисній смузі, можуть експлуатуватись, якщо при цьому не порушується її режим. Непридатні для експлуатації споруди, а також ті, що не відповідають встановленим режимам господарювання, підлягають винесенню з прибережних захисних смуг.

Відповідно до ст. 88 Водного кодексу України уздовж морів та навколо морських заток і лиманів виділяється прибережна захисна смуга шириною не менше двох кілометрів від урізу води.

Згідно із п. 2.9. Порядку погодження природоохоронними органами матеріалів щодо вилучення (викупу), надання земельних ділянок, затвердженого наказом Міністерства охорони навколишнього природного середовища України від 5 листопада 2004 року № 434, зареєстрований в Міністерстві юстиції України 22.11.2004 за № 1470/10069 у разі відсутності належної землевпорядної документації та встановлених у натурі (на місцевості) меж щодо водоохоронних зон та прибережних захисних смуг водних об'єктів, природоохоронний орган забезпечує їх збереження, шляхом урахування при розгляді матеріалів щодо вилучення (викупу), надання цих земельних ділянок нормативних розмірів прибережних захисних смуг, встановлених статтею 88 Водного кодексу України, та орієнтовних розмірів і меж водоохоронних зон, що визначаються відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 08.05.1996 № 486 «Про затвердження Порядку визначення розмірів і меж водоохоронних зон та режиму ведення господарської діяльності в них».

Також, згідно з п. 2.5 вказаного Порядку до основних питань, на яких необхідно акцентувати увагу при розгляді матеріалів щодо вилучення (викупу), надання земельних ділянок, належать, у тому числі й недопущення погіршення стану територій та об'єктів природно-заповідного фонду та інших особливо цінних земель, земель, зарезервованих для заповідання, водоохоронних зон, прибережних захисних смуг, водно-болотних угідь, інших територій та об'єктів, які є складовими екомережі.

Відповідно до п. 11 Порядку визначення розмірів і меж водоохоронних зон та режиму ведення господарської діяльності в них, який затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 08.05.1996 № 486 водоохоронна зона морів, морських заток і лиманів, як правило, збігається з прибережною захисною смугою і визначається шириною не менш як 2 кілометри від урізу води.

Таким чином, землі зайняті поверхневими водами: природними водоймами (озера), водотоками (річки, струмки), штучними водоймами (водосховища, ставки), каналами і іншими водними об'єктами та землі прибережних захисних смуг є землями водного фонду України, на яких знаходиться водний фонд України, на який розповсюджується окремий порядок надання та використання.

Отже, прибережна захисна смуга це частина водоохоронної зони відповідної ширини вздовж річки, моря, навколо водойм, на якій встановлено більш суворий режим господарської діяльності, ніж на решті території водоохоронної зони.

Згідно з п. 11 висновку Мелітопольського сектору регулювання природокористування від 27.12.2009 № 2623, який міститься у проекті землеустрою щодо відведення земельних ділянок громадянам (згідно переліку) для ведення особистого селянського господарства на території Атманайської сільської ради Якимівського району Запорізької області, вибір земельної ділянки (погодження місць розташування обєктів) відведення земельної ділянки проводиться на підставі Постанови Кабінету Міністрів України № 427 від 31.03.2004.

Разом з цим, вказаною постановою затверджено порядок, який визначає механізм вибору юридичними особами земельних ділянок для розміщення об'єктів.

Таким чином, при погодженні проекту відведення спірної земельної ділянки природоохоронним органом не дотримано вимоги вказаного Порядку погодження природоохоронними органами матеріалів щодо вилучення (викупу), надання земельних ділянок.

Відповідно до інформацій відділу Держгеокадастру у ОСОБА_1 районі проект землеустрою щодо відведення прибережної захисної смуги на території Атманайської сільської ради не розроблявся.

Разом з цим, існування прибережних захисних смуг визначеної ширини передбачене нормами закону (ст. 60 Земельного кодексу України, ст. 88 Водного кодексу України). Відтак відсутність проекту землеустрою щодо встановлення прибережної захисної смуги не свідчить про відсутність самої прибережної захисної смуги, оскільки її розміри встановлені законом.

Системний аналіз наведених норм законодавства дає підстави для висновку про те, що при наданні земельної ділянки за відсутності проекту землеустрою із встановлення прибережної захисної смуги необхідно виходити з нормативних розмірів прибережних захисних смуг, встановлених ст. 88 ВК України, та орієнтовних розмірів і меж водоохоронних зон, що визначаються відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 08.05.1996 № 486 «Про затвердження Порядку визначення розмірів і меж водоохоронних зон та режиму ведення господарської діяльності в них».

Тобто, сама по собі відсутність землевпорядної документації не змінює правовий режим захисної смуги, а відтак надання у приватну власність земельних ділянок, які знаходяться у прибережній захисній смузі суперечить нормам ст.ст. 59,83, 84 ЗК України.

Зазначена правова позиція викладена в постановах Верховного Суду України від 19.11. 2014 № 6-175цс14 та від 21.05.2014 № 6-14цс14, які згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковими для судів.

Відповідно до позапланової перевірки додержання вимог природоохоронного законодавства у частині виконання екологічних вимог при наданні ОСОБА_1 районною державною адміністрацією Запорізької області земельних ділянок у власність, проведеної 23.12.2016 Державною Азовською морською екологічною інспекцією, земельна ділянка, надана у власність ОСОБА_2. знаходиться в межах водоохоронної зони і прибережної захисної смуги Утлюкського лиману, а відповідно до ст. 58 Земельного кодексу України прибережні захисні смуги входять до складу земель водного фонду.

Крім цього, відповідно до Схеми відстані земельних ділянок від урізу води Утлюкського лиману, виготовленої ОСОБА_1 РВВ ЗРФ ДП «Центр ДЗК» земельна ділянка з кадастровим номером :11:007:0086, власником якої є ОСОБА_2., знаходиться на відстані від 11,96 до 14,95 м від урізу води Утлюкського лиману.

Таким чином, земельна ділянка, надана ОСОБА_2 у власність, належить до земель водного фонду, оскільки вона знаходиться на землях водного фонду, зокрема, в межах прибережної захисної смуги Утлюкського лиману, й не може бути передана в приватну власність.

Статтею 152 Земельного кодексу України регламентовано, що захист прав на земельні ділянки здійснюється, зокрема, шляхом визнання недійсним рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування.

Відповідно до ч. 1 ст. 393 ЦК України правовий акт органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, який не відповідає законові і порушує права власника, за позовом власника майна визнається судом незаконним та скасовується.

Отже, правовою підставою для виникнення права власності ОСОБА_2. на земельну ділянку з кадастровим номером :11:007:0086, площею 2,0000 га, яка розташована на території Атманайської сільської ради Якимівського району Запорізької області є розпорядження голови ОСОБА_1 районної державної адміністрації № 1060 від 21.12.2009.

Статтею 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з ч. 1 ст. 43 Закону України «Про місцеві державні адміністрації» акти місцевих державних адміністрацій, що суперечать Конституції України, законам України, рішенням Конституційного Суду України, актам Президента України та Кабінету Міністрів України або інтересам територіальних громад чи окремих громадян, можуть бути оскаржені до органу виконавчої влади вищого рівня або до суду.

Відповідно до ст. 50 Закону України «Про місцеві державні адміністрації» розпорядження голів місцевих державних адміністрацій, акти інших посадових осіб, які призначаються ними, можуть бути оскаржені в судовому порядку відповідно до закону.

Конституційний Суд України в пункті 5 мотивувальної частини Рішення від 16 квітня 2009 року № 7-рп/2009 (справа про скасування актів органів місцевого самоврядування) зазначив, що органи місцевого самоврядування, вирішуючи питання місцевого значення, представляючи спільні інтереси територіальних громад сіл, селищ та міст, приймають нормативні та ненормативні акти. До ненормативних належать акти, які передбачають конкретні приписи, звернені до окремого суб'єкта чи юридичної особи, застосовуються одноразово і після реалізації вичерпують свою дію фактом їхнього виконання. У зв'язку з прийняттям цих рішень виникають правовідносини, пов'язані з реалізацією певних суб'єктивних прав та охоронюваних законом інтересів, у тому числі отримання державного акта на право власності на земельну ділянку, укладення договору оренди землі.

Прийняте ОСОБА_1 РДА (як суб'єктом владних повноважень) розпорядження від 16.12.2009 № 1050 «Про надання дозволу на складання проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок громадянам для ведення особистого селянського господарства на території Атманайської сільської ради», яким у тому числі ОСОБА_3 надано дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 2,0000 га для ведення особистого селянського господарства у власність за рахунок земель запасу Атманайської сільської ради є ненормативним актом, який вичерпав свою дію внаслідок його виконання (виготовлення землевпорядної документації). Його скасування не породжує наслідків для власника земельної ділянки, оскільки у Відповідача - 2 виникло право власності на земельну ділянку з кадастровим номером :11:007:0086 і це право ґрунтується на правовстановлюючих документах (державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯИ № 815643, виданий 09.02.2010).

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним судом України у постанові № 21-405а14 від 11.11.2014.

Таким чином, вказане розпорядження вичерпало свою дію шляхом його виконання, а тому позовна вимога про скасування розпорядження голови ОСОБА_1 РДА від 16.12.2009 № 1050 «Про надання дозволу на складання проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок громадянам для ведення особистого селянського господарства на території Атманайської сільської ради» в частині надання дозволу ОСОБА_4 на складання проекту землеустрою на земельну ділянку площею 2,0000 га, розташовану на території Атманайської сільської ради Якимівського району Запорізької області, для ведення особистого селянського господарства не заявляється.

Самостійний позов про визнання незаконними та скасування рішень органів державної влади про передачу земельних ділянок не виконує функції захисту прав особи, оскільки не впливає на права та обов'язки сторін таких правовідносин (у зв'язку з тим, що дія цих ненормативних актів вичерпується фактом їх виконання), що однак не виключає можливості оскарження зазначених актів у комплексному поєднанні із вимогами про визнання недійсними правовстановлюючих документів, виданих на підставі цих оскаржуваних актів.

Аналогічну правову позицію висловлено Верховним судом України у постанові № 3-553гс15 від 30.09.2015.

Відповідно до інформації ОСОБА_1 РДА вказані розпорядження фактично прийнято у грудні 2009 року (інформація ОСОБА_1 РДА від 20.03.2017 № 01-32/0610). У 2010 році головою райдержадміністрації прийнято 737 розпоряджень. За номером 1060 у 2010 році розпорядження не приймалось.

З урахуванням викладеного, п.п. 1, 2 розпорядження голови ОСОБА_1 районної державної адміністрації Запорізької області № 1060 від 21.12.2009 «Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок громадянам для ведення особистого селянського господарства на території Атманайської сільської ради», на підставі якого Відповідачу 2 видано правовстановлюючий документ, підлягає визнанню незаконним та скасуванню в частині затвердження проекту землеустрою та передачі у власність ОСОБА_2 земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства.

Більш того, положення статті 122 Земельного кодексу України (в редакції від 15.12.2009) не наділяли районні державні адміністрації повноваженнями щодо розпорядження землями водного фонду.

Натомість п. 4 ст. 122 названого кодексу вказує на те, що обласні державні адміністрації передають земельні ділянки на їх території із земель державної власності у власність або у користування у межах міст обласного значення та за межами населених пунктів для всіх потреб, крім випадків, визначених частинами третьою, сьомою цієї статті.

Таким чином, ОСОБА_1 районна державна адміністрація не мала правових підстав розпоряджатись землями водного фонду, тим більш передавати їх у власність.

Також, підлягає визнанню недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку кадастровий номер :11:007:0086 площею 2,0000 га серії ЯИ № 815643, виданий ОСОБА_2 09.02.2010, який є правовстановлюючим документом та виданий на підставі оскаржуваного розпорядження органу державної влади.

Вимога про визнання недійсним державного акта на право власності на земельну ділянку є похідною й залежить від доведеності незаконності розпорядження органу державної влади, на підставі якого видано оспорюваний державний акт.

Таким чином, державний акт на право власності на земельну ділянку кадастровий номер :11:007:0086 площею 2,0000 га серії ЯИ № 815643, виданий на підставі незаконного розпорядження є підставою для визнання його недійсним.

Відповідно до приписів ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно без достатньої правової підстави, зобовязана його повернути. Особа зобовязана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно набуте, згодом відпала.

У правовій позиції, висловленій у постанові від 19.06.2013 у справі № 6-57цс13 Верховний суд України зазначив, що ст. 140 ЗК України встановлено перелік підстав припинення права власності на земельну ділянку для випадків, коли право власності набуто в установленому законом порядку.

Разом з тим, якщо право власності на земельну ділянку набуто на підставі незаконного рішення органу державної влади, то документ, який підтверджує право власності на земельну ділянку, підлягає визнанню недійсним без врахування вимог ст. 140 ЗК України.

У звязку з наведеним, земельна ділянка, яка передана у власність з порушенням вимог законодавства, підлягає поверненню у державну власність.

Щодо строку звернення до суду, позивач вказав, що Відповідно до ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалась або могла довідатись про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Таким чином, норми, встановлені ч.1 ст. 261 ЦК України щодо початку перебігу позовної давності, поширюються і на звернення прокурора до суду із заявою про захист державних інтересів, а перебіг позовної давності в такому разі починається від дня, коли прокурор, який виступає стороною цивільного процесу, довідався або міг довідатись про порушення інтересів держави.

Отже, закон повязує початок перебігу позовної давності не з часом поінформованості про вчинення дії чи прийняття рішення, а з моментом встановлення прокурором факту наявності порушення закону, а у звязку з цим прав і охоронюваних законом інтересів.

Саме така правова позиція щодо правильності застосування вказаної норми закону міститься в постановах від 02.09.2008 (справа № 3-3376к08) і 20.08.2013 (справа № 3-18гс13) та ухвалі від 25.04.2012 (справа № 6-15350вов10) Верховного Суду України.

Місцевій прокуратурі про наявність порушень вимог земельного законодавства при прийнятті п. п. 1, 2 розпорядження голови ОСОБА_1 РДА від 21.12.2009 № 1060, а у звязку з цим - прав і охоронюваних законом інтересів держави, стало відомо лише у 2016 році при здійсненні процесуального керівництва у кримінальному провадженні № 0000056, яке внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань 24.11.2016.

Зокрема, як вже зазначалось вище, проект землеустрою щодо відведення прибережної захисної смуги на території Атманайської сільської ради не розроблявся. У звязку з чим, встановлення факту знаходження спірної земельної ділянки на відстані від 11,96 до 14,95 м від урізу води Утлюкського лиману, що в силу ст. 60 Земельного кодексу України, ст. 88 Водного кодексу України відносить її до земель прибережної захисної смуги, стало можливим лише після надання ОСОБА_1 РВВ ЗРФ ДП «Центр ДЗК» 22.12.2016 відповідної інформації та її аналізу прокуратурою.

При цьому, необхідно зазначити, що відповідно до положень Закону України «Про прокуратуру» (в редакції, яка була чинною на час винесення оскаржуваного розпорядження) органи прокуратури здійснювали нагляд за додержанням і застосуванням законів, предметом якого, зокрема, була відповідність актів, які видаються всіма органами, підприємствами, установами, організаціями та посадовими особами, вимогам Конституції України та чинним законам.

Водночас, згідно із ст. 19 Закону України «Про прокуратуру» від 05.11.1991 перевірка виконання законів прокуратурою проводилась за заявами та іншими повідомленнями про порушення законності, що вимагають прокурорського реагування, а за наявності приводів також з власної ініціативи прокурора. Прокуратура не підміняє органи відомчого управління та контролю і не втручаються у господарську діяльність.

Оскільки, з тексту оскаржуваного розпорядження не вбачалось, що земельна ділянка, яка передана у власність фізичній особі, розташована у межах нормативно визначеної прибережної захисної смуги, та за жодних обставин не може перебувати у приватній власності, а заяви та інші повідомленнями про незаконність цього розпорядження до прокуратури не надходили, то підстав для його перевірки, з огляду на законодавчу заборону підміни органів контролю, у прокуратури не було.

Зазначене свідчить про те, що до моменту опрацювання Схеми відстані земельних ділянок від урізу води Утлюкського лиману, виготовленої та наданої до місцевої прокуратури ОСОБА_1 РВВ ЗРФ ДП «Центр ДЗК» 22.12.2016, та наступного її аналізу, прокуратура не була обізнана про порушення закону та інтересів держави.

Таким чином, перебіг позовної давності у даному випадку для прокурора почався з 22.12.2016, а отже строк позовної давності для звернення із вказаним позовом до суду не пропущено.

Відповідно до інформації Запорізької обласної державної адміністрації, останній взагалі не відомо про існування спірного розпорядження та передачу землі прибережної захисної смуги Утлюкського лиману у приватну власність, вказане розпорядження головою обласної адміністрації та у судовому порядку не скасовувалось.

На сайті ОСОБА_1 РДА оскаржуване розпорядження відсутнє. Більш того, сайт розпочав роботу з 2013 року, відповідно розпорядження за 2009 2010 роки на сайті не розміщувались.

Таким чином, перебіг позовної давності у даному випадку для позивача почався також з 22.12.2016, а отже строк позовної давності , за думкою позивача для звернення із вказаним позовом до суду не пропущено.

У подальшому представник позивача подав клопотання про поновлення строку позовної давності в якому, крім вище переліченого щодо початку перебігу строку позовної давності,вказав, що розпорядження голови Запорізької ОДА про моніторинг прйнятих районними держадміністраціями рішень було скасовано та момент прийняття рішень, що є предметом позову не діяло.Крім того, з архівної картки, що була представлена відповідачем представником ОСОБА_1 РДА в обґрунтування того, що всі рішення ОСОБА_1 РДА, які були прийняті у 2009 р. направлялись за запитом до прокуратури не може, за думкою представника позивача достеменно бути встановлено, що саме рішення, які є предметом позову, були направлені до прокуратури. На вищевказаних підставах представник позивача просив поновити строк позовної давності як такий, що пропущений з поважної причини.

В позові позивач просив :

Визнати незаконним та скасувати п. 1 розпорядження голови ОСОБА_1 районної державної адміністрації Запорізької області № 1060 від 21.12.2009 «Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок громадянам для ведення особистого селянського господарства на території Атманайської сільської ради» в частині затвердження ОСОБА_2 проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 2,0000 га, розташованої на території Атманайської сільської ради Якимівського району Запорізької області, для ведення особистого селянського господарства; визнати незаконним та скасувати п. 2 розпорядження голови ОСОБА_1 районної державної адміністрації Запорізької області № 1060 від 21.12.2009 «Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок громадянам для ведення особистого селянського господарства на території Атманайської сільської ради» в частині передачі у власність ОСОБА_2 земельної ділянки площею 2,0000 га, розташованої на території Атманайської сільської ради Якимівського району Запорізької області, для ведення особистого селянського господарства, визнати недійсним відповідний державний акт та імя відповідача та зобовязати відповідача повернути на користь держави в особі Запорізької обласної державної адміністрації земельну ділянку кадастровий номер :11:007:0086, площею 2,0000 га, яка розташована на території Атманайської сільської ради Якимівського району Запорізької області; стягнути з відповідачів сплачений судовий збір.

У судовому засіданні представник прокуратури підтримав позовні вимоги у повному обсязі, просив їх задовольнити, поновити строк позовної давності. Представник Запорізької облдержадміністрації підтримав позов у повному обсязі, просив розглянути справу без нього.

Представник відповідача ОСОБА_1 райдержадміністрації проти задоволення позову заперечував та надав до суду письмові заперечення наступного змісту :

Прокурор посилається на те, що строк позовної давності ним не порушений, тому що про наявність розпорядження голови ОСОБА_1 районної державної адміністрації від 21.12.2009 № 1060 «Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок громадянам для ведення особистого селянського господарства на території Атманайської сільської ради» стало відомо лише 24.11.2016 року при здійсненні процесуального керівництва у кримінальному провадженні № 0000056.

Однак погодитися з твердженнями прокурора, за думкою відповідача, неможливо з наступних підстав:

оскільки держава зобов'язана забезпечити належне правове регулювання відносин і відповідальна за прийняті її органами незаконні правові акти, їх скасування не повинно ставити під сумнів стабільність цивільного обороту, підтримувати яку мають норми про позовну давність, тому на відміну від інших учасників цивільних правовідносин, держава несе» ризик спливу строку позовної давності на оскарження нею незаконних правових актів державних органів, якими порушено право власності чи інше речове право. Отже, з огляду на статус держави та її органів як суб'єктів владних повноважень, положення п. 4 ч. 1 статті 268 Цивільного кодексу України не поширюються на позови прокуратури, які пред'являються від імені держави і спрямовані на захист права державної власності, порушеного незаконними правовими актами органу державної влади.

На такі позови поширюється положення статті 257 Цивільного кодексу України щодо загальної позовної давності і на підставі ч. 1 ст. 261 цього Кодексу перебіг позовної давності починається від дня, коли держава в особі її органів як суб'єктів владних повноважень довідалась або могла довідатись про порушення прав і законних інтересів.

Відповідної правової позиції дотримується і Верховний Суд України в своїй постанові від 30.09.2015 року у справі № 910/4626/14

Таким чином, ОСОБА_1 районна державна адміністрація Запорізької області органом державної виконавчої влади, суб»єктом владних повноважень, на який

державою покладено обов»язок щодо вирішення питань, повязаних із і

землекористуванням, контролю за використанням і охороною земель та розпорядження землями державної власності. Тому є всі підстави вважати, що Держава, в особі

ОСОБА_1 районної державної адміністрації Запорізької області дізналася про наявність розпорядження голови ОСОБА_1 районної державної адміністрації від і

21.12.2009 № 1060 «Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок громадянам для ведення особистого селянського господарства на території Атманайської сільської ради» з моменту його прийняття - 21.12.2009 року.

На підставі чого, органами прокуратури з ОСОБА_1 районної державної адміністрації було витребувано усі розпорядження голови райдержадміністрації в тому числі і за 2009 рік. Згідно карток обліку вхідної кореспонденції (книги обліку, 2010, 2011, 2012 років) на адресу прокуратури направлено всі витребувані розпорядження та надано всю витребувану інформацію, жодного факту відмови райдержадміністрації у наданні витребуваних відомостей та документів не встановлено. Даний факт підтверджується копією картки обліку вхідної кореспонденції, яка додається.

Листи про витребування інформації та запити про надання розпоряджень за період 2009 - 2012 років, на підставі затвердженої номенклатури справ і термінів зберігання, станом на 2017 рік не збереглись, внаслідок терміну їх зберігання - 5 років.

Відповідно до правової позиції, викладеної в постанові Верховного суду України від 25 березня 2015 року, згідно якої, прокурор здійснює представництво органу, в інтересах якого він звертається до суду на підставі закону (процесуальне представництво), а тому положення закону про початок перебігу позовної давності поширюється й на звернення прокурора до суду із заявою про захист державних інтересів, але не наділяє прокурора повноваженнями ставити питання про поновлення строку позовної давності за відсутності такого клопотання з боку самої особи, в інтересах якої прокурор звертається до суду.

А також в постанові Верховного суду України від 23 грудня 2014 року, в якій зазначено, що положення закону про початок перебігу позовної давності поширюється й на звернення прокурора до суду із заявою про захист державних інтересів, тому суд касаційної інстанції дійшов помилкового висновку про те, що відлік позовної давності починається з моменту виявлення прокуратурою під час проведення перевірки факту І порушення земельного законодавства.

В обґрунтування поважності причин пропуску строку позовної давності прокурором в позові зазначено, що про винесення оскаржуваного розпорядження прокуратурі стало відомо лише 24.11.2016 року при здійсненні процесуального керівництва у кримінальному провадженні № 0000056.

Проте, як вже зазначалося вище, прокурором заявлено позов в інтересах іншої особи позивача, таким чином строк позовної давності має обраховуватися саме з часу коли позивач Запорізька обласна державна адміністрація, дізналася або могла дізнатися про порушення своїх інтересів (в даному випадку - інтересів держави, що ним представляються).

При, цьому звертаю увагу суду, що усі копії розпоряджень, у відповідності до розпорядження голови обласної державної адміністрації № 314 від 20.08.2008 року «Про організацію моніторингу розпоряджень голів районних державних адміністрацій» та затвердженого Порядку моніторингу, - направлялися райдержадміністраціями області щоп'ятниці до 12-00 на адресу облдержадміністрації, видані за минулий тиждень.

Жодних порушень щодо невиконання, вище вказаного розпорядження голови обласної державної адміністрації від 20.08.2008 року ОСОБА_1 районною державною адміністрацією не допускалось.

У судове засідання представник ОСОБА_1 райдержадміністрації надав заяву, у якій просив розглянути справу без його участі, просив відмовити у задоволенні позову в звязку з спливом позовної давності,врахувати заперечення відповідача.

В своїх запереченнях відповідач вказав, що до теперішнього часу проекту прибережної захисної смуги Утлюкского лиману не розроблено та не затверджено.

Частиною 3 статті 60 Земельного кодексу України передбачено, що розміри і межі прибережної захисної смуги встановлюються за окремими проектами землеустрою, а в межах населених пунктів - з урахуванням містобудівної документації.

Згідно зі статтями 1,20 Закону України "Про землеустрій" проект землеустрою - це сукупність нормативно-правових, економічних, технічних документів щодо обгрунтування заходів із використання та охорони земель.

Пунктами 1,4, 5 Порядку визначення розмірів і меж водоохоронних зон та режиму ведення господарської діяльності в них, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 травня 1996 року № 486 (486-96-п) , передбачено, що розміри і межі водоохоронних зон визначаються проектом на основі нормативно-технічної документації, яка узгоджується з відповідними органами, власниками землі, землекористувачами і затверджуються відповідними місцевими органами державної виконавчої влади.

Згідно з пунктом 2.9 Порядку погодження природоохоронними органами матеріалів щодо вилучення (викупу), надання земельних ділянок, затвердженого наказом Міністерства охорони навколишнього природного середовища України від 5 листопада 2004 року № 434 (2І470-04) , у разі відсутності належної землевпорядної документації та встановлених у натурі (на місцевості) меж щодо водоохоронних зон та прибережних захисних смуг водних об'єктів, природоохоронний орган забезпечує їх збереження шляхом урахування при розгляді матеріалів щодо вилучення-(викуну), надання цих земельних ділянок нормативних розмірів прибережних захисних смуг, встановлених статтею 88 Водного кодексу України, та орієнтовних розмірів і меж водоохоронних зон, що визначаються відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 8 травня 1996 року № 486 "Про затвердження Порядку визначення розмірів і меж водоохоронних зон та режиму ведення господарської діяльності в них" (486-96-п) , з урахуванням конкретної ситуації.

На підставі викладеного, на думку ОСОБА_1 районної державної адміністрації вказане розпорядження винесено в рамках закону і у відповідності до норм чинного законодавства. Крім того, позивачем жодним чином не доведено факт того, що земельна ділянка розташована в межах прибережної захисної смуги тому, що і на теперішній час розміри і межі природоохоронних зон не визначені, а встановити уріз водного масиву на час винесення оскарженого розпорядження не можливо (сплинуло понад 7 років). Тобто прокурором, не надано підтвердження того, що земельна ділянка, яка передана у власність відповідачу - 2 знаходиться в межах прибережної захисної смуги. За відсутності проекту та нормативно-технічної документації, яка узгоджується з відповідними органами, встановити межі прибережної захисної смуги неможливо. Факт відсутності проекту землеустрою щодо визначення меж прибережної захисної смуги та території Атманайської та Радивонівської сільських рад Якимівського району підтверджується інформаційним листом Держгеокадастру від 01.12.2016 № 9-28-0.2-3650/2-16, долученим позивачем до позовної заяви. Долучені прокурором до матеріалів справи фото таблиці до протоколу огляду від 15.12.2016 року жодним чином не підтверджують викладені у позові факти і не мають доказового підґрунтя насамперед тому, що з вказаних фото не вбачається ані кадастрового номеру ділянки, ані її розташування.

Відповідач керекеша В.Г. , неодноразово належним чином викликана до судового засіданні, до суду не зявилась, причини неявки суду не повідомила, суд ухвалив на підставі ст. 223 ч.1 ЦПК України слухати справу без участі відповідача, на підставі наявних доказів.

Вислухав думку сторін та вивчив матеріали справи, суд встановив наступне :

Розпорядженням голови ОСОБА_1 районної державної адміністрації № 1050 від 16.12.2009 «Про надання дозволу на складання проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок громадянам для ведення особистого селянського господарства на території Атманайської сільської ради» надано дозвіл 25 громадянам на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки загальною площею 50 га для ведення особистого селянського господарства у власність за рахунок земель запасу Атманайської сільської ради по 2,0000 га кожному. ( в тому числі відповідачу ОСОБА_2.) ( а.с.14)

На підставі розпорядження голови ОСОБА_1 РДА від 21.12.2010 № 1060 «Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок громадянам для ведення особистого селянського господарства на території Атманайської сільської ради» двадцяти пяти громадянам передані у власність земельні ділянки, розташовані на території Атманайської сільської ради Якимівського району Запорізької області за межами населеного пункту. ( в тому числі відповідачу ОСОБА_2Г.) ( а.с.16)

Відповідно до державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯИ № 815643, виданого 09.02.2010 та зареєстрованого в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 01 ОСОБА_2 є власником земельної ділянки з кадастровим номером :11:007:0086 площею 2,0000 га, розташованої на території Атманайської сільської ради, Якимівського району, Запорізької області з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства. ( а.с.30)

Як встановлено судовому засіданні, земельна ділянка з кадастровим номером :11:007:0086, власником якої є ОСОБА_2, знаходиться на відстані від урізу води Утлюкського лиману, від 11,96 до 14,95 м ( а.с.49)

Таким чином, земельна ділянка, надана ОСОБА_2 у власність, належить до земель водного фонду ( відповідно до ст. 88 ВК України), оскільки вона знаходиться на землях водного фонду, зокрема, в межах прибережної захисної смуги Утлюкського лиману, і не може бути передана в приватну власність. ( відповідно до ст.59 ч.2,4 ЗК України)

При цьому через відсутність проекту землеустрою із встановлення прибережної захисної смуги необхідно виходити з нормативних розмірів прибережних захисних смуг, встановлених ст. 88 ВК України, та орієнтовних розмірів і меж водоохоронних зон, що визначаються відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 08.05.1996 № 486 «Про затвердження Порядку визначення розмірів і меж водоохоронних зон та режиму ведення господарської діяльності в них». Тобто, сама по собі відсутність землевпорядної документації не змінює правовий режим захисної смуги, а відтак надання у приватну власність земельних ділянок, які знаходяться у прибережній захисній смузі суперечить нормам ст.ст. 59,83, 84 ЗК України.

Зазначена правова позиція викладена в постановах Верховного Суду України від 19.11. 2014 № 6-175цс14 та від 21.05.2014 № 6-14цс14, які згідно зі ст. 360-7 ЦПК України ( що діяла під час прийняття вказаних рішень), та відповідно до ст. 417 діючого ЦПК є обов'язковими для судів.

З урахуванням вказаних норм, позиція представника ОСОБА_1 райдержадміністрації щодо правомірності вказаних розпоряджень ( з врахуванням іншої цільового призначення вказаних земель, що зазначались у проектній документації та розпорядженні) є, за думкою суду, хибною, бо земельна ділянка, що є предметом позову відноситься до земель водного фонду за своїм фактичним розташуванням ( а не за цільовим призначенням, що вказані в документах).

Таким чином, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги прокурора підлягають задоволенню, бо судом було встановлено, що земельна ділянка була надана безоплатно у приватну власність з порушенням земельного та водного законодавства, та шляхом відновлення цих порушень є визнання рішень відповідача незаконним та їх скасування , визнання недійсним державного акту на право власності на земельну ділянку та відновлення попереднього стану вказаної земельно ділянки тобто передачі її у власність держави в особі Запорізької обласної державної адміністрації..

Однак, представник відповідача заперечував проти задоволення позову посилаючись на сплив строку позовної давності.

Вирішуючи вказане питання, суд вважав на наступне :

Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Однак, розраховувати на примусовий захист свого порушеного права судом, особа може лише протягом строку дії позовної давності.

Статтею 257 ЦК передбачено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Цей строк починає перебіг від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК).

Таким чином, для визначення початку перебігу позовної давності має значення не тільки безпосередня обізнаність особи про порушення її прав, а і об'єктивна можливість цієї особи знати про обставини порушення її прав.

Верховний суд в своїй постанові від 29.10.2014 року у справі № 6-152цс14 зазначив, що «норма ч. 1 ст. 261 ЦК України містить презумпцію обізнаності особи про стан своїх суб'єктивних прав, відтак обов'язок доведення терміну, з якого особі стало (могло стати) відомо про порушення права, покладається на позивача».

Верховний суд України в своїй постанові від 13 травня 2015 р. у справі № 3-126гс15 зазначає: «оскільки вимоги прокурора є похідними від вимог органу, який має повноваження щодо передачі земель лісового фонду у постійне користування, то і перебіг строку позовної давності розпочинається з моменту коли про порушення прав та інтересів держави. дізнався саме відповідний орган державної влади, а не прокурор»

Відповідно розпорядження Запорізької обласної державної адміністрації від 20.08.2008 р. за № 314 «Про організацію моніторингу розпоряджень голів районних державних адміністрації», копії розпоряджень( що є предметом позову) надавались до Запороізької облдержадміністрації. На підставі розпорядження голови Запорізької ОДА № 402 від 27.10.2008 р. вищевказане розпорядження № 314 від 20.08.2008 р. втратило чинність ( а.с.143-144) Пунктом 4 вищевказаних розпоряджень Головному управлінню земельних ресурсів у Запорізькій області було рекомендовано в межах повноважень організувати якісний аналіз розпоряджень голів адміністрацій.

Відповідно до повідомлення Запорізької обласної державної адміністрації їм не було відомо про рішення, що ж предметом позову ( а.с. 147-148). Так, зокрема, що воно було прийнято з істотними порушеннями вимог земельного та водного господарства та з перевищенням повноважень щодо передання у власність земель прибережної захисної смуги.

Вказане підстверджується наступним:

Так, з тексту самого рішення, не можливо встановити, що воно прийнято з порушенням законодавства, та як було встановлено під розгляду справи, виділення земельної ділянки позивачу без дотримання норм земельного та водного законодавства було встановлено під час проведення досудового розслідування в межах кримінального провадження у 2016 р., після опрацювання схеми відстані земельної ділянки, що є предметом позову до урізу Утлюкського лиману ( а.с.49).

Картка обліку вхідної кореспонденції, що надана ОСОБА_1 РДА, не є за думкою суду переконливим доказом направлення до прокуратури оскаржуваного рішення, бо з тексту картки встановлено, що на запит прокуратури направленні рішення за 2009 р. без зазначення конкретних рішень. ( а.с. 58)

Судом з вищенаведеного, було встановлено, що облдержадміністрація не мала об»єктивну можливість дізнатись про порушення законодавства та дізналась про це з повідомлення прокурором ( у 2017 р.).Тому, за думкою суду, строк позовної давності для Запорізької облдержадміністрації не сплинув.

Разом з тим суду необхідно встановити, чи дотримано вимоги ст. 1 Першого протоколу до Конвенції у разі задоволенні позову.

Відповідно до ст.1 Протоколу Першого Конвенції, відповідно до якогої кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Проте, попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Передача у приватну власність земельних ділянок, які знаходяться у прибережній захисній смузі суперечить нормам ст.ст. 59,83, 84 ЗК України.

Таким чином, фізичні та юридичні особи, в тому числі й відповідачі у справі, не могли законно набути право приватної власності на спірні земельні ділянки. Натомість вони набули таке право власності в спосіб, який за формальними ознаками має вигляд законного: юридичне оформлення права власності відповідачів на землю стало можливим у результаті прийняття органом виконавчої влади низки рішень .

Верховний Суд України у справі №6-1376ц16 дійшов висновку, що витребування спірних земельних ділянок із володіння відповідачів відповідає критерію законності: воно здійснюється на підставі норми ст. 388 ЦК України в зв'язку з порушенням органом державної влади низки вимог ВК України та ЗК України, які відповідають вимогам доступності, чіткості, передбачуваності.

Відповідачі не мали перешкод у доступі до законодавства й у силу зовнішніх, об'єктивних, явних і видимих природних ознак спірних земельних ділянок, проявивши розумну обачність, могли і повинні були знати про те, що ділянки перебувають у межах прибережної захисної смуги, а тому вибули з володіння держави з порушенням вимог закону, що ставить їх, відповідачів, добросовісність під час набуття земельних ділянок у власність під обґрунтований сумнів.

Висновки суду , також узгоджуються з висновками ОСОБА_5 Верховного суду по справі № 469/13493/16-ц, провадження 14-71цс18 ( Постанова від 30 травня 2018 Р.) та рішенням ЄСПЛ у справі «Депаль проти Франції» (заява № 34044є/02) від 29 березня 2010 року., де на підставі всієї сукупності зроблених висновків ЄСПЛ вважав (п. 92), що покладений на заявника тягар у вигляді зносу будинку без відшкодування збитків не був особливим і надмірним. Розрив рівноваги між інтересами суспільства і заявника не мав місця.В рішенні по справі «Депаль проти Франції» зазначено, що «збереження прибережної зони, а особливо пляжів, «місць, відкритих для всіх», є прикладом місць, які вимагають особливого порядку облаштування. ЄСПЛ вважав у зв'язку з цим, що втручання держави в здійснення заявником своїх прав мало законну мету загального інтересу: заохотити вільний доступ до берегової смуги, необхідність якого встановлена із усією очевидністю».

ЄСПЛ в рішенні вказував, що «політика облаштування території та охорони навколишнього середовища, де переважаюче значення має загальний інтерес, надає державі ширшу свободу розсуду, ніж це має місце при регулюванні виключно цивільних прав».

Також суд вважав, що встановлення обов'язку знести будинок за свій рахунок не було «особливим» і «надмірним». «Зрозуміло, що після такого тривалого періоду володіння знесення будинку представлятиме радикальне втручання в право заявника на користування майном».Відмова продовжити дозволи і покладений на заявника обов'язок привести місцевість в стан, що передував будівництву будинку, зроблені з метою послідовного і більш суворого дотримання закону з точки зору необхідності захистити прибережну зону і публічне користування нею, а також виконати правила забудови.Так, ЄСПЛ дійшов висновку, що «у справі владою держави-відповідача порушення ст. 1 Протоколу № 1 до Конвенції допущено не було» (п. 93).

За таких обставин суд дійшов висновку про те, що передача земельної ділянки у власність держави не суперечить загальним принципам і критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном, закладеним у ст.1 Першого протоколу до Конвенції.

На цих підставах, суд дійшов висновку про те, що позов прокурора необхідно задовольнити.

Керуючись, ст. 23 Закону України «Про прокуратуру», ст. ст. 3,19,58-62,83,84,116,125,126,140,152 Земельного Кодексу України,ст. 3,4,88-90 Водного кодексу України, ст. 121 Конституції України,ст. 260 - 261,267 ЦК України, ст. 263-268,417 ЦПК України, висновків ОСОБА_5 Верховного суду по справі № 469/13493/16-ц, провадження 14-71цс18 ( постанова від 30 травня 2018 Р.) суд

вирішив

Позов Керівника Мелітопольської місцевої прокуратури ( 72319, Запорізька область м.Мелітополь вул..Байбулатова б. 22, тел.. ( 06192) 6-10-90 в інтересах Запорізької обласної державної адміністрації (69107, м. Запоріжжя пр. Соборний б.164, ) до ОСОБА_1 райдержадміністрації Запорізької області ( 702503 смт.Якимівка Запорізької області вул..І.Щербини, б.6 ), ОСОБА_2 (Запорізька область м. Запоріжжя вул. Автозаводська б. 36 кв. 60, код НОМЕР_1) про визнання незаконним та скасування розпорядження в частині визнання недійсним державного акту на право власності на земельну ділянку, витребування земельної ділянки задовольнити у повному обсязі.

Визнати незаконним та скасувати п. 1 розпорядження голови

ОСОБА_1 районної державної адміністрації Запорізької області № 1060 від 21.12.2009 «Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок громадянам для ведення особистого селянського господарства на території Атманайської сільської ради» в частині затвердження

ОСОБА_2 проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 2,0000 га, розташованої на території Атманайської сільської ради Якимівського району Запорізької області, для ведення особистого селянського господарства.

Визнати незаконним та скасувати п. 2 розпорядження голови

ОСОБА_1 районної державної адміністрації Запорізької області № 1060 від

21.12.2009 «Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення

земельних ділянок громадянам для ведення особистого селянського

господарства на території Атманайської сільської ради» в частині передачі у

власність ОСОБА_2 земельної ділянки площею 2,0000 га,

розташованої на території Атманайської сільської ради Якимівського району

Запорізької області, для ведення особистого селянського господарства.

Визнати недійсним державний акт серії ЯИ № 815643 на право

власності на земельну ділянку кадастровий номер :11:007:0086,виданий 09.02.2010 р. ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1 (69118 , АДРЕСА_1 ідентифікаційний код НОМЕР_1) та зареєстрований в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею,договорів оренди землі за № 11.

Зобов'язати ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1 (69118 , АДРЕСА_1 ідентифікаційний код НОМЕР_1) повернути на користь держави в особі Запорізької обласної державної адміністрації (69107, м. Запоріжжя; пр. Соборний, 164, ) земельну ділянку кадастровий номер 320380200:11:007:0086, площею 2,0000 га, яка розташована на території Атманайської сільської ради Якимівського району Запорізької об ласті. ,

Стягнути з ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1 (69118 , АДРЕСА_1 ідентифікаційний код НОМЕР_1) на користь прокуратури Запорізької області в особі Мелітопольської місцевої прокуратури (, адреса: вул. Байбулатова, 22, м. Мелітополь, 72319, розрахунковий рахунок № 0271, відкритий в Державній казначейській службі України,м. Київ, МФО 820172, отримувач: прокуратура Запорізької області ( код ЄРДПОУ 02909973, код класифікації видатків бюджету - 2800) кошти,витрачені у 2017 році на сплату судового збору при здійсненні представництва інтересів держави у розмірі 3600 грн.

Стягнути 3 ОСОБА_1 районної державної адміністрації (Запорізька область, смт. Якимівка, вул. Ігоря Щербини, 6, ) на користь прокуратури Запорізької області (, адреса: вул. Матросова, 29 а, м. Запоріжжя, 69057, розрахунковий рахунок №0271, відкритий в Державній казначейській службі України, м. Київ, МФО 820172, отримувач: прокуратура Запорізької області, , код класифікації видатків бюджету - 2800) кошти, витрачені у 2017 році на сплату судового збору при здійсненні представництва інтересів держави у розмірі 3600 грн.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до апеляційного суду Запорізької області протягом 30 днів з дня його проголошення. Якщо у судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи ( вирішення питання) без повідомлення ( виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Суддя : В.В. Гусарова