справа № 308/7204/15-ц
провадження № 61-8635св18
судді Другої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду Мартєва С. Ю.
у провадженні за касаційною скаргою ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_3 на рішення Апеляційного суду Закарпатської області від 10 листопада 2016 року в складі суддів: Панька В. Ф., Бісаги Т. Ю., Фазикош Г. В.
У червні 2015 року ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_3 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_4 про припинення права користування житлом.
Позовні вимоги мотивовані тим, що ОСОБА_3 з 1974 року проживає у квартирі АДРЕСА_1 у якій деякий час також проживав онук ОСОБА_4 та зареєстрував своє місце проживання за цією адресою.
Посилаючись на те, що відповідач вибув на постійне проживання до іншого житла, не утримує помешкання, не здійснює його поточного ремонту та не сплачує за проживання у гуртожитку, представник позивача просила визнати ОСОБА_4 таким, що втратив право користування жилим приміщенням.
Ухвалою Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 23 липня 2015 року до участі в справі залучено як третю особу державне підприємство радгосп-завод «Ужгородський».
Рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 20 квітня 2016 року позовні вимоги ОСОБА_3 задоволено. Визнано ОСОБА_4 таким, що втратив право користування квартирою АДРЕСА_2. Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 243,60 грн судового збору.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що відповідач вибув на інше постійне місце проживання, не вчиняв дії, які б свідчили про його бажання вселитися до гуртожитку. Також суд виходив з того, що відповідач не звертався у порядку, передбаченому статтею 71 Житлового кодексу Української РСР (далі - ЖК Української РСР), із заявою про продовження строку, протягом якого за тимчасово відсутнім наймачем зберігається житлове приміщення, а заява про усунення перешкод у користуванні приміщенням подана ним до поліції після пред'явлення ОСОБА_3 до суду цього позову.

Рішенням апеляційного суду Закарпатської області від 10 листопада 2016 року рішення суду першої інстанції скасовано. Ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_3 відмовлено.

Рішення суду апеляційної інстанції мотивоване тим, що позивач не набула прав користування квартирою у гуртожитку, а тому не може пред'являти позов про втрату відповідачем права користування спірним жилим приміщенням.

Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 13 червня 2018 року судові рішення у справі скасовані, справу передано на новий судовий розгляд до суду першої інстанції.

Із таким висновком суду касаційної інстанції погодитися не можна із таких підстав.

Мотивуючи повернення справи на новий судовий розгляд, суд касаційної інстанції, зокрема зазначив про пред'явлення позову з двох взаємовиключних підстав, визначених, як статтею 71 ЖК Української РСР, так і статтею 107 ЖК Української РСР.

Зазначений висновок не узгоджується із справою, оскільки у позовній заяві як підстава позову зазначена виключно стаття 107 ЖК Української РСР (а. с. 2-3).

Додаткові обґрунтування права на позов (а. с. 54-58) не містять будь-яких посилань на статтю 71 ЖК Української РСР як на підставу визнання ОСОБА_4 таким, що втратив право користування житловим приміщенням. Крім того, представник позивача жирним шрифтом підкреслює, що «позивачка, яка мала усі права на вселення відповідача і яка добровільно вселила його у свій час, позивається до суду лише з мотивів законного встановлення - визнання факту припинення його права проживання, а сам факт припинення його права вже існує на підставі закону - ч. 2 ст. 107 ЖК у зв'язку із добровільним залишенням помешкання 10 років тому» (а. с. 57).

Також, повертаючи справу на новий судовий розгляд, суд касаційної інстанції зазначив, що поза увагою суду залишився той факт, що власник гуртожитку, у якому знаходиться спірна квартира не встановлений та не залучений до участі у справі.

Між тим, ухвалою місцевого суду від 20 жовтня 2015 року (а. с. 52) зазначені відомості витребувані із Оноківської сільської ради та ліквідаційної комісії державного підприємства радгосп - завод «Ужгородський», зокрема зазначена ухвала виконувалася у примусовому порядку (а. с. 68-69, 94).

Власником гуртожитку на АДРЕСА_1 є Міністерство аграрної політики та продовольства України (а. с. 91).

За повідомленням Фонду державного майна України балансоутримувачем гуртожитку, в якому розташоване спірне житлове приміщення, є державне підприємство радгосп - завод «Ужгородський» (а. с. 19-21, 45-48).

Відкриті та загальнодоступні відомості з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань не містять інформації про банкрутство, санацію або припинення зазначеної юридичної особи.

Ухвалою місцевого суду від 23 липня 2015 року державне підприємство радгосп - завод «Ужгородський» як балансоутримувач гуртожитку залучений до участі у справі як третя особа (а. с. 26), а ліквідатор підприємства надавав суду необхідні документи.

Таким чином, висновок про те, що власник гуртожитку, у якому знаходиться спірна квартира не встановлений та не залучений до участі у справі не узгоджується із матеріалами справи.

Спірне житлове приміщення розташоване на АДРЕСА_1

Адреса проживання (не реєстрації) відповідача у справі зазначена як будинок АДРЕСА_1

У пункті 4 заперечень на позов (а. с. 71) відповідач підтвердив визнання у суді факту одруження понад 10 років тому та проживання разом із дружиною у будинку її матері за іншою адресою.

У пункті 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» зазначено, що відповідно до статті 107 ЖК УРСР наймач або член його сім'ї, який вибув на інше постійне місце проживання, втрачає право користування жилим приміщенням з дня вибуття, незалежно від пред'явлення позову про це.

Разом з тим належить враховувати, що згідно пункту 5 статті 71 ЖК (в редакції Закону від 18 грудня 1991 р.) інваліди, влаштовані в будинки-інтернати або інші установи соціальної допомоги, мають право на збереження за ними жилої площі протягом 12 місяців.

На ствердження вибуття суд може брати до уваги будь-які фактичні дані, які свідчать про обрання стороною іншого постійного місця проживання (повідомлення про це в листах, розписка, переадресовка кореспонденції, утворення сім'ї в іншому місці, перевезення майна в інше жиле приміщення, виїзд в інший населений пункт, укладення трудового договору на невизначений строк тощо).

У мотивувальній частині рішення суд першої інстанції встановив, що ОСОБА_5, який разом із наймачем зареєстрований на АДРЕСА_3 понад 10 років тому залишив спірне житлове приміщення та проживає разом із своєю дружиною на АДРЕСА_1 відповідач цього факту не заперечує, суд правильно застосував до спірних правовідносин статтю 107 ЖК Української РСР.

З урахуванням викладеного, зайве недоречне посилання місцевого суду у рішенні на статтю 71 ЖК Української РСР, з огляду на частину другу статті 410 ЦПК України, не може бути підставою для скасування правильного по суті рішення, а підлягає виключенню із мотивувальної частини в силу частини четвертої статті 412 ЦПК України.

За таких обставин вважаю, що законне і обґрунтоване рішення суду першої інстанції у справі скасовано без достатніх підстав.

Суддя С. Ю. Мартєв