Постанова

Іменем України

20 червня 2018 року

м. Київ

справа № 357/9546/16-ц

провадження № 61-3265св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

Ступак О. В. (суддя-доповідач), Погрібного С. О., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідачі: ОСОБА_5, ОСОБА_6, Шкарівська сільська рада Білоцерківського району Київської області, Приватне підприємство «Геосвіт-2012»,

треті особи: управління держгеокадастру у Білоцерківському районі Київської області, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_5 на рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 29 вересня 2017 року у складі судді Кошель Б. І. та ухвалу Апеляційного суду Київської області від 12 грудня 2017 року у складі колегії суддів: Олійника В. І., Лівінського С. В., Сержанюка А. С.,

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2016 року ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_5, ОСОБА_6, Шкарівської сільської ради Білоцерківського району (далі - Шкарівська сільрада), Приватного підприємства «Геосвіт-2012» (далі - ПП «Геосвіт-2012»), треті особи: управління держгеокадастру у Білоцерківському районі Київської області (далі - управління держгеокадастру), ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, про визнання недійсним та скасування рішення органу місцевого самоврядування, визнання недійсним свідоцтва про право власності на земельну ділянку, усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою.

Позов мотивовано тим, що позивачу належить на праві власності 17/50 частини житлового будинку з відповідною частиною господарських будівель і споруд по АДРЕСА_1 Указаний будинок розташований на земельній ділянці, частину якої надано позивачу у користування, а інша частина перебуває у користуванні інших співвласників вказаного будинковолодіння - третіх осіб у справі: ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9., згідно з земельно-шнуровою книгою Шкарівської сільради. Рішенням першої сесії шостого скликання Шкарівської сільради від 22 серпня 2014 року № 41-472 надано дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність ОСОБА_5 та ОСОБА_6, які є власниками будинковолодінь АДРЕСА_2 і які межують із будинковолодінням позивача. Рішеннями Шкарівської сільради від 20 серпня 2015 року № № 54-632 та 54-633 затверджено проекти землеустрою щодо відведення земельних ділянок у власність та передано у власність ОСОБА_5 та ОСОБА_6 за рахунок земель населеного пункту с. Шкарівка Білоцерківського району земельні ділянки загальною площею 0,1464 га та 0,07 га відповідно, по АДРЕСА_2 На думку позивача, передача у власність земельної ділянки відповідачам відбулася із суттєвим порушенням норм чинного законодавства, що в свою чергу призвело до накладення земельних ділянок сторін у справі одна на одну, а встановлений відповідачами паркан перешкоджає обслуговуванню та користуванню належними позивачу господарськими спорудами та земельною ділянкою.

Посилаючись на викладене, позивач просила визнати недійсними та скасувати пункти 1.5, 1.6 рішення першої сесії шостого скликання Шкарівської сільради від 22 серпня 2014 року № 41-472 у частині надання дозволу на розробку проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок у власність ОСОБА_5 та ОСОБА_6; визнати недійсним та скасувати рішення Шкарівської сільради від 20 серпня 2015 року № № 54-632 та 54-633 у частині передачі у власність земельних ділянок ОСОБА_5 та ОСОБА_6; визнати недійсним та скасувати відповідні правовстановлюючі документи на вказані земельні ділянки відповідачів; усунути перешкоди позивачу в користуванні її земельною ділянкою та будинковолодінням за адресою: АДРЕСА_1, зобов'язавши ОСОБА_5 та ОСОБА_6 перенести паркан на відстань 1 м від належних позивачу господарських будівель та споруд.

Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 29 вересня 2017 року позов ОСОБА_4 задоволено частково. Усунуто ОСОБА_4 перешкоди у користуванні земельною ділянкою за адресою: АДРЕСА_1, зобов'язавши ОСОБА_5 відновити межу між земельними ділянками АДРЕСА_1 відповідно до свідоцтва про право власності від 14 вересня 2015 року, індексний № НОМЕР_1, на земельну ділянку площею 0,1464 га, кадастровий № НОМЕР_2, шляхом перенесення паркану між земельними ділянками АДРЕСА_1 з точки «1» на 1,65 м у точку «1А»; з точки «52» на 1,51 м у точку «77»; з точки «50» на 1,43 м у точку «75»; з точки «48» на 1,28 м у точку «76»; з точки «43» на 0,95 м у точку «6а», відповідно до висновку експерта за результатами проведеної судової земельно-технічної експертизи від 18 липня 2017 року № 2275. Вирішено питання щодо судового збору. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Ухвалою Апеляційного суду Київської області від 12 грудня 2017 року відхилено апеляційну скаргу ОСОБА_5, залишено без змін рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 29 вересня 2017 року.

У касаційній скарзі ОСОБА_5 просить скасувати судові рішення судів першої й апеляційної інстанцій, посилаючись на порушення судами норм матеріального та процесуального права, та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову.

Касаційну скаргу мотивовано тим, що позивачем не надано доказів на підтвердження зазначених у позові обставин, а висновки судів по суті вирішеного спору є необґрунтованими. Зокрема, вказує на те, що позивачем не надано інформації чи відмови державного земельного реєстратора Державного земельного кадастру про неможливість внесення інформації про її земельну ділянку до кадастру у зв'язку зі встановленими помилками щодо суміжних земельних ділянок. Скаржник вважає, що суди не навели обґрунтувань, чому саме вважають, що площа земельної ділянки повинна бути 0,29 га, а не 0,22 га, оскільки доказів цього немає. У зв'язку з цим скаржник вважає відсутніми підстави стверджувати про накладення земельних ділянок. Крім того, вважає помилковими висновки судів, що саме проведеною у справі експертизою встановлено перешкоди у користуванні земельною ділянкою, а також що судами не з'ясовано, які саме права та інтереси позивача порушено фактом зміщення меж земельної ділянки, зазначених у правовстановлюючих документах.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

За змістом частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, оскільки їх ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Згідно з висновком проведеної у справі судової земельно-технічної експертизи земельні ділянки АДРЕСА_2 межують між собою за фактичним користуванням. Межі земельної ділянки, кадастровий № НОМЕР_2, для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, яка розташована по АДРЕСА_2, яка згідно зі свідоцтвом про право власності на нерухоме майно належить ОСОБА_5, не відповідає фактичним межам, а саме: точка «1А» зміщена на 1,65 м у точку «1»; точка «77» зміщена на 1,51 м у точку «52»; точка «75» зміщена на 1,43 м у точку «50»; точка «76» зміщена на 1,28 м у точку «48»; точка «6а» зміщена на 0,95 м у точку «43».

Відповідно до статті 152 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.

Згідно зі статтею 155 ЗК України у разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акту, яким порушується право особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним.

За змістом статті 91 ЗК України власники земельних ділянок зобов'язані не порушувати прав власників суміжних земельних ділянок та землекористувачів.

Відповідно до вимог статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном (стаття 391 ЦК України).

Статті 116, 118 ЗК України регулюють порядок набуття права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності.

Виходячи зі змісту вищевказаної експертизи, суд вважав установленим факт, що відповідач ОСОБА_5 змістив фактичну межу з південно-східної сторони в бік користувачів ділянки АДРЕСА_1

За таких обставин, правильним, законним та обгрунтованим є висновок суду про задоволення позовних вимог ОСОБА_4 про зобов'язання ОСОБА_5 усунути їй перешкоди в користуванні земельною ділянкою шляхом відновлення межі між земельними ділянками.

Розглядаючи зазначений позов, суди повно та всебічно дослідили наявні у справі докази і надали їм належну оцінку згідно зі статтями 57-60, 212, 303, 304 ЦПК України 2004 року, правильно встановили обставини справи, внаслідок чого ухвалили законні й обґрунтовані судові рішення, які відповідають вимогам матеріального та процесуального права.

Статтею 212 ЦПК України 2004 року встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Оскаржувані судові рішення містять висновки щодо результатів оцінки зібраних у справі доказів, відповідають вимогам статей 213-215, 315 ЦПК України 2004 року щодо законності й обґрунтованості.

Доводи касаційної скарги про те, що висновки судів по суті вирішеного спору є необґрунтованими, є помилковими, спростовуються змістом оскаржуваних судових рішень, які є достатньо повними та обґрунтованими.

Наведені в касаційній скарзі доводи про те, що позивачем не надано доказів на підтвердження зазначених у позові обставин; суди не навели обґрунтувань, чому саме вважають, що площа земельної ділянки повинна бути 0,29 га, а не 0,22 га, оскільки доказів цього немає; відсутні підстави стверджувати про накладення земельних ділянок, є безпідставними, спростовуються матеріалами справи та змістом оскаржуваних судових рішень.

Посилання на те, що помилковими є висновки судів, що саме проведеною у справі експертизою встановлено перешкоди у користуванні земельною ділянкою, зводяться до переоцінки доказів, що в силу вимог ЦПК України не належить до повноважень касаційного суду.

Натомість сам відповідач на порушення вимог статей 10, 60 ЦПК України 2004 року не довів обставин, на які посилався як на підставу своїх заперечень проти позову, а за приписами процесуального права цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін; доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Доводи про те, що судами не з'ясовано, які саме права та інтереси позивача порушено фактом зміщення меж земельної ділянки, спростовуються вищевказаними нормами матеріального права щодо захисту права власності, а також нормами матеріального та процесуального права, за якими кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (статті 15, 16 ЦК України, стаття 3 ЦПК України 2004 року).

Посилання скаржника на те, що позивачем не надано інформації чи відмови державного земельного реєстратора Державного земельного кадастру про неможливість внесення інформації про земельну ділянку позивача до кадастру у зв'язку зі встановленими помилками щодо суміжних земельних ділянок, не впливає на правильність висновків судів за встановлених вищевказаних обставин про доведеність факту порушення прав позивача відповідачем ОСОБА_5

Обґрунтованими є висновки судів про часткове задоволення вказаного позову в обраний позивачем спосіб, який є ефективним і відновить права позивача як власника майна.

Таким чином, наведені в касаційній скарзі доводи не спростовують висновків судів та не дають підстав вважати, що судами порушено норми матеріального та процесуального права.

Викладене дає підстави для висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін із підстав, передбачених статтею 410 ЦПК України.

Керуючись статтями 409, 410 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_5 залишити без задоволення.

Рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 29 вересня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Київської області від 12 грудня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:О. В. Ступак
С. О. Погрібний Г. І. Усик