ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 червня 2018 року

м. Київ

справа № 645/9722/15-ц

провадження № 61-11030св18

Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Карпенко С. О. (судді-доповідача), Кузнєцова В. О., Стрільчука В. А.

учасники справи:

позивач за первісним позовом - ОСОБА_4,

відповідач за первісним позовом - ОСОБА_5,

розглянувши у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_5 на рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 9 серпня 2016 року, ухвалене у складі судді Бондарєвої І. В., та ухвалу апеляційного суду Харківської області від 14 вересня 2016 року, постановлену колегією у складі суддів: Яцини В. Б., Бурлаки І. В., Карімової Л. В.,

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2015 року ОСОБА_4 звернувся з позовом до ОСОБА_5 про поділ майна подружжя і визнання права власності.

В обґрунтування позову зазначив, що у період з 7 липня 2001 року по 28 листопада 2007 року перебував з відповідачем у зареєстрованому шлюбі. За час шлюбу ними набуто двокімнатну квартиру АДРЕСА_1, яка належить їм на праві спільної сумісної власності.

Позивач вказує, що згоди щодо добровільного поділу квартири між ним і відповідачем не досягнуто, ОСОБА_5 не визнає його співвласником даного майна, тому просить визнати за ним право власності на ? частку квартири АДРЕСА_1.

У березні 2016 року ОСОБА_5 звернулася із зустрічним позовом, уточненим у квітні 2016 року, до ОСОБА_4 про визнання майна особистою власністю, встановлення факту проживання однією сім'єю, поділ спільного майна і стягнення компенсації.

В обґрунтування позову зазначила, що після розірвання шлюбу з ОСОБА_4 у 2007 році їх відносини налагодилися і вони продовжили проживати однією сім'єю до серпня 2015 року. У серпні 2015 року їх стосунки остаточно розірвано, ОСОБА_4 став проживати в іншому місці.

Вказує, що у період шлюбу нею придбано квартиру АДРЕСА_1 за кошти, що отримані від продажу власної однокімнатної квартири, а також за рахунок отриманої від матері позики і позики, отриманої ОСОБА_4 від знайомих. Оскільки коштів для повернення позичених ОСОБА_4 грошей у них не було, ОСОБА_5 зазначає, що її матір продала свою квартиру і подарувала їй необхідну суму для погашення заборгованості.

За таких обставин вважає, що квартира АДРЕСА_1 повністю придбана за її особисті кошти, тому просила визнати цю квартиру її особистою приватною власністю.

У період фактичного проживання однією сім'єю з ОСОБА_4 ними придбано автомобіль НОМЕР_1 і гараж АДРЕСА_3. Це майно належить їм на праві спільної сумісної власності.

ОСОБА_4 намагався приховати наявність у нього такого майна і після остаточного припинення стосунків між ними таємно відчужив його, тому відповідно до частини другої статті 70 СК України наявні підстави для відступлення від засад рівності часток подружжя у майні, визнання за нею права на 2/3 частки автомобіля і гаража та стягнення компенсації їх вартості, так як реально розподілити це майно немає можливості через його відчуження.

Оскільки ОСОБА_4 не визнає факт їх спільного проживання однією сім'єю у 2007-2015 роках і заперечує проти належності їм автомобіля і гаража на праві спільної сумісної власності, ОСОБА_5 просила встановити факт її проживання однією сім'єю з ОСОБА_4 з 1 січня 2008 року по 5 серпня 2015 року; стягнути з ОСОБА_4 на свою користь компенсацію вартості належних їй 2/3 часток автомобіля НОМЕР_1 у розмірі 126 060 гривень та 2/3 часток гаража АДРЕСА_3 у розмірі 83 533 гривень.

Рішенням Фрунзенського районного суду м. Харкова від 9 серпня 2016 року позов ОСОБА_4 задоволено. Визнано за ОСОБА_4 право власності на 1/2 частку квартири АДРЕСА_1. У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_5 відмовлено. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Задовольняючи позов ОСОБА_4, суд першої інстанції дійшов висновку, що спірна квартира набута подружжям за спільні кошти у період шлюбу, тому належить їм на праві спільної сумісної власності у рівних частках. Відмовляючи у задоволенні зустрічного позову, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_5 не довела придбання квартири виключно за рахунок особистих коштів. Оскільки факт проживання однією сім'єю ОСОБА_4 і ОСОБА_5 після розірвання шлюбу з 2008 по 2015 роки не підтверджений, суд першої інстанції дійшов висновку про відсутність підстав для встановлення цього факту і стягнення компенсації вартості 2/3 часток набутого ОСОБА_4 у цей період майна.

Ухвалою апеляційного суду Харківської області від 14 вересня 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_5 відхилено, рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 9 серпня 2016 року залишено без змін.

Відхиляючи апеляційну скаргу, суд апеляційної інстанції погодився з висновками суду першої інстанції про доведеність вимог ОСОБА_4 щодо поділу квартири і недоведеність вимог ОСОБА_5 про визнання майна особистою приватною власністю, встановлення факту проживання однією сім'єю і стягнення компенсації, оскільки вважав, що до таких висновків суд першої інстанції дійшов на підставі всебічного і повного з'ясування обставин справи.

У вересні 2016 року ОСОБА_5 звернулася до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ з касаційною скаргою, у якій просить рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 9 серпня 2016 року і ухвалу апеляційного суду Харківської області від 14 вересня 2016 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити її позов і відмовити у задоволенні позову ОСОБА_4

Касаційна скарга мотивована тим, що судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій ухвалені з неправильним застосуванням норм матеріального права і порушенням норм процесуального права.

Вважає, що суди попередніх інстанцій не надали належної оцінки поданим нею доказам придбання спірної квартири за власні кошти, у зв'язку з чим помилково вважали цю квартиру спільним майном подружжя.

Послалася на те, що факт спільного проживання з позивачем однією сім'єю до 2015 року підтверджується листуванням зі службою у справах дітей Фрунзенського району м. Харкова, фотознімками і показами свідків, тому у судів попередніх інстанцій були підстави для задоволення її вимог про встановлення цього факту.

Заявник зазначає, що суд першої інстанції, з яким помилково погодився апеляційний суд, неправильно застосував до спірних правовідносин положення сімейного і цивільного законодавства, у зв'язку з чим поділив між сторонами майно, яке належить їй особисто, і відмовив у стягненні на її користь компенсації за частку у майні, яке є спільною власністю подружжя.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 3 жовтня 2016 року відкрито касаційне провадження у справі. Зупинено виконання рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 9 серпня 2016 року до закінчення касаційного провадження.

У грудні 2016 року ОСОБА_4 подав заперечення на касаційну скаргу, у яких послався на безпідставність її доводів. Зазначив, що їх сім'я існувала до 2007 року, а після розірвання шлюбу вони не були пов'язані спільним побутом і не вели спільне господарство, хоча і проживали у одній квартирі. Вказав на безпідставність доводів заявника про придбання спірної квартири виключно за її кошти, оскільки це майно придбано ними у шлюбі за рахунок спільних коштів.

Відповідно до пункту 6 розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діяв в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», за якими судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 ЦПК України).

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIIІ «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Вивчивши матеріали цивільної справи та перевіривши доводи касаційної скарги, суд дійшов таких висновків.

Відповідно до статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставинами, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що 7 липня 2001 року ОСОБА_4 і ОСОБА_5 зареєстрували шлюб.

Рішенням Фрунзенського районного суду м. Харкова від 28 листопада 2007 року шлюб між ними розірвано.

Від шлюбу мають неповнолітню дитину - дочку ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1.

6 червня 2002 року ОСОБА_5 уклала з ОСОБА_7, ОСОБА_8 договір купівлі-продажу, за яким за 28 620 гривень придбала квартиру АДРЕСА_1.

У даній квартирі зареєстровані три особи: ОСОБА_4, ОСОБА_5 і неповнолітня дочка сторін ОСОБА_6

Також судами встановлено, що 28 серпня 2001 року ОСОБА_5 продала за 14 040 гривень належну їй квартиру АДРЕСА_4

13 червня 2002 року мати ОСОБА_5 - ОСОБА_9 продала за 26 690 гривень квартиру АДРЕСА_2.

Оцінивши покази допитаної як свідка ОСОБА_9 суди встановили, що кошти від продажу квартири передані нею ОСОБА_4 як подарунок подружжю для подальшого погашення позики, отриманої сторонами для придбання квартири.

Після розірвання шлюбу у 2007 році ОСОБА_5 і ОСОБА_4 продовжили проживати у АДРЕСА_1.

Оцінивши покази допитаних як свідків ОСОБА_10, ОСОБА_11 суди встановили, що після розірвання шлюбу ОСОБА_4 зайняв у квартирі окрему ізольовану кімнату, в якій зробив ремонт, придбав необхідну побутову техніку. Він сам організовував свій побут, самостійно готував собі їжу, окремо зберігав продукти. Спільне господарство з ОСОБА_5 у цей період не вів, хоча постійно спілкувався з нею і зберігав нормальні відносини, так як мають спільну дитину.

Стаття 22 КпШС України, який був чинним на момент придбання спірної квартири, передбачав, що майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку.

Аналогічні положення передбачає стаття 60 СК України.

У разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними ( стаття 70 СК України).

Встановивши, що квартира АДРЕСА_1 придбана сторонами у період шлюбу за рахунок спільних коштів, суд першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, дійшов обгрунтованого висновку, що це майно є спільним майном подружжя, правильно здійснив його поділ і визнав за ОСОБА_4 право власності на ? частку спірної квартири.

Згідно зі статтею 256 ЦПК України у редакції Кодексу, чинній на час розгляду справи судами попередніх інстанцій, суд розглядає справи про встановлення факту проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без шлюбу.

У судовому порядку встановлюються факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб.

Згідно зі статтею 3 СК України сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки.

Оскільки ОСОБА_5 не доведено, що після розірвання шлюбу з позивачем у період з 1 січня 2008 року по 5 серпня 2015 року вони продовжували проживати однією сім'єю, тобто були пов'язані спільним побутом і мали взаємні права та обов'язки, суди попередніх інстанції обґрунтовано відмовили у встановленні цього факту.

Встановивши, що ОСОБА_4 набув у власність автомобіль НОМЕР_1 після розірвання шлюбу, а гаражем АДРЕСА_3 він лише користувався як член кооперативу без отримання у власність, суди попередніх інстанцій правильно відмовили ОСОБА_5 у стягненні на її користь компенсації вартості частки у цьому майні у зв'язку з безпідставністю таких вимог.

Касаційний суд відхиляє доводи заявника про те, що квартира АДРЕСА_1 є її особистою власністю і не підлягає поділу у передбаченому статтею 70 СК України порядку, оскільки судами попередніх інстанцій не встановлено обставин, підтверджуючих придбання цього майна виключно за особисті кошти ОСОБА_5

Суди першої та апеляційної інстанцій відповідно до вимог статті 212 ЦПК України у редакції Кодексу на час розгляду справи надали належну оцінку всім поданим доказам і на їх підставі встановили, що квартира АДРЕСА_1 є спільним майном подружжя, так як ОСОБА_5 не підтвердила її купівлю за кошти від продажу належної їй однокімнатної квартири; отримані від матері заявника кошти є дарунком подружжю з метою погашення отриманої ними на купівлю квартири позики.

Помилковими є посилання заявника на порушення норм матеріального права, які полягають у незастосуванні до спірних правовідносин положень статті 57 СК України, оскільки умовою для застосування цієї статті є набуття одним із подружжя майна у особисту приватну власність, що у даній справі судами не встановлено.

Не спростовують правильність висновків судів першої і апеляційної інстанцій посилання заявника на доведеність факту спільного проживання однією сім'єю з ОСОБА_4 до серпня 2015 року, так як судами відповідно до вимог процесуального законодавства надано оцінку всім поданим сторонами доказам і встановлено, що такі докази підтверджують їх проживання у одній квартирі і спілкування, проте не доводять ведення спільного побуту і наявність взаємних прав та обов'язків, що є обов'язковим для встановлення факту проживання однією сім'єю.

Фактично доводи касаційної скарги зводяться до переоцінки доказів і встановлення на їх підставі нових обставин, що відповідно до статті 400 ЦПК України не відноситься до повноважень касаційного суду під час перегляду справи у касаційному порядку.

За таких обставин суд касаційної інстанції дійшов висновку про відсутність підстав для скасування судових рішень, оскільки суди попередніх інстанцій, встановивши фактичні обставини справи, які мають значення для правильного її вирішення, ухвалили судові рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, що відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК Україниє підставою для залишення касаційної скарги без задоволення, а судових рішень без змін.

Наявність обставин, за яких відповідно до частини першої статті 411 ЦПК України судові рішення підлягають обов'язковому скасуванню, касаційним судом не встановлено.

Оскільки касаційна скарга залишена без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв'язку з розглядом справи у судах першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв'язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Згідно з частиною третьою статті 436 ЦПК України суд касаційної інстанції у постанові за результатами перегляду оскаржуваного судового рішення вирішує питання про поновлення його виконання.

Оскільки касаційну скаргу ОСОБА_5 залишено без задоволення, а оскаржувані судові рішення без змін, касаційний суд відповідно до частини третьої статті 436 ЦПК України поновлює виконання рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 9 серпня 2016 року.

Керуючись статтями 400, 401, 416, 436 ЦПК України, Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ :

Касаційну скаргуОСОБА_5 залишити без задоволення.

Рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 9 серпня 2016 року і ухвалу апеляційного суду Харківської області від 14 вересня 2016 року залишити без змін.

Поновити виконання рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 9 серпня 2016 року.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: С. О. Карпенко В. О. Кузнєцов В. А. Стрільчук