Справа № 359/7022/17 Головуючий у І інстанції Муранова-Лесів І. В.
Провадження № 22-ц/780/2418/18 Доповідач у 2 інстанції ОСОБА_1
Категорія 58 03.07.2018
ПОСТАНОВА

Іменем України

03 липня 2018 року колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Київської області в складі:

Головуючого судді: - ОСОБА_1,

суддів: Журби С.О., Лівінського С.В.,

при секретарі Немудрій Ю.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на ухвалу Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 23 лютого 2018 року у справі за скаргою ОСОБА_2 на рішення державного виконавця Бориспільського міськрайонного відділу державної виконавчої служби головного територіального управління юстиції у Київській області ОСОБА_3 про повернення виконавчого документу стягувачу без прийняття до виконання, -

в с т а н о в и л а :

Статтею 351 Цивільного процесуального кодексу України в редакції Закону України № 2147-VІІІ від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року (далі - ЦПК України), визначено, що судом апеляційної інстанції у цивільних справах є апеляційний суд, у межах апеляційного округу якого(території, на яку поширюються повноваження відповідного апеляційного суду) знаходиться місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується, якщо інше не передбачено цим Кодексом.

Відповідно до пунктів 8, 9, 11 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується; справи у судах першої та апеляційної інстанції, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, а також заяви і скарги подані до набрання чинності цією редакцією Кодексу, провадження за якими не відкрито на момент набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У вересні 2017 року ОСОБА_2 звернувся до суду зі скаргою, в якій просив суд визнати неправомірним повернення виконавчого документу стягувачу без прийняття до виконання згідно повідомлення від 18 серпня 2017 року за №22484 і зобов'язати державного виконавця або іншу посадову особу державної виконавчої служби задовольнити вимогу заявника про примусове виконання постанови Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 05 травня 2017 року у справі №359/1716/17 в частині повернення йому вилученої згідно протоколу про порушення митних правил №0052/125120103/17 року від 29.01.2017 року валюти в розмірі 2 030 євро і 3500 грн. та усунути порушення закону шляхом здійснення примусового виконання зазначеного судового рішення.

В обґрунтування своїх вимог зазначав, що постановою Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 05 травня 2017 року у справі №359/1716/17 (провадження №3/359/1511/2017) про порушення митних правил, передбачених ст.471 МК України, залишеної без змін постановою Апеляційного суду Київської області від 01 червня 2017 року, його (громадянина України ОСОБА_2О.) визнано винним у скоєнні правопорушення, передбаченого ст.471 МК України та накладено на нього адміністративне стягнення у вигляді штрафу у розмірі ста неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 1700 грн. з поверненням вилученої згідно протоколу про порушення митних правил №0052/125120103/17 року від 29.01.2017 року валюти в розмірі 2030 євро та 3500 грн.

Також пояснював, що в порядку, визначеному законодавством, він звернувся до Київської митниці ДФС із заявою щодо повернення коштів, на яку митниця повідомила, що для повернення коштів необхідно надати документи, що підтверджують зняття ним валюти за межами митної території України або кошти будуть надані на пункті пропуску на митному кордоні при вивезенні за межі митної території України.

Вказував, що митниця не повернула за заявою кошти у добровільному порядку, а тому він звернувся до органу ДВС із заявою про примусове виконання виконавчого документу. Проте, 05.09.2017 року йому надійшло повідомлення головного державного виконавця Бориспільського міськрайонного відділу ДВС ГТУЮ у Київській області ОСОБА_3 від 18.08.2017 року за №22484, в якому зазначено, що виконавчий документ повернутий без прийняття до виконання з підстав п.7 ч.4 ст.4 Закону України «Про виконавче провадження», оскільки в постанові №3/359/1511 від 15.05.2017 року відсутні заходи примусового виконання рішення.

Заявник не погодився із зазначеною постановою, вважав її незаконною, що грубо порушує норми чинного законодавства і зазначав, що державний виконавець залишив поза увагою, що постанова суду у справі про адміністративне правопорушення є виконавчим документом згідно п.2 ч.1 ст.3 ЗУ «Про виконавче провадження», але не звернув увагу на те, в постанові у чіткій, категоричній формі вказано про повернення вилученої валюти. Зазначав, що виконавцем при прийнятті повідомлення про повернення виконавчого документа стягувачу без прийняття до виконання також не був прийнятий до уваги той факт, що підставами для повернення стягувачу виконавчого документа відповідно до ст.4 Закону є вичерпний перелік підстав, зокрема, якщо: - виконання рішення не передбачає застосування заходів примусового виконання рішень. Заявник вважав, що виконання постанови суду у справі про адміністративне правопорушення в частині повернення коштів передбачає застосування заходів примусового її виконання, а саме: передача стягувачу зазначеної у постанові валюти, що була вилучена. Із зазначених підстав і звернувся до суду зі скаргою.

Ухвалою Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 23 лютого 2018 року в задоволенні скарги відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 з підстав порушення судом норм матеріального і процесуального права ставиться питання про скасування ухвали суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, яким скаргу задовольнити.

Перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відмовляючи в задоволенні скарги, суд першої інстанції виходив з того, що головний державний виконавець Бориспільського міськрайонного ВДВС ГТУЮ у Київській області ОСОБА_3 правомірно склала повідомлення про повернення виконавчого документа стягувачу без прийняття до виконання.

Такі висновки суду відповідають обставинам справи та вимогам закону.

Судом встановлено, що постановою Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 05.05.2017 року у справі №359/1716/17 (провадження №3/359/1511/2017) про порушення митних правил, передбачених ст.471 МК України, залишеної без змін постановою Апеляційного суду Київської області від 01.06.2017 року, громадянина України ОСОБА_2 визнано винним у скоєнні правопорушення, передбаченого ст.471 МК України та накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу у розмірі ста неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 1700 грн., а також зазначено: вилучену згідно протоколу про порушення митних правил №0052/125120103/17 року від 29.01.2017 року валюту в розмірі 2030 євро та 3500 грн. повернути громадянину України ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, проживаючому за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_2 (паспорт громадянина України FE 778577, виданий 26.07.2016 року, реєстраційний номер облікової картки платника податків фізичної особи - 807501531) (а.с.5, 6).

Як зазначав заявник у скарзі, митницею у добровільному порядку за його заявою кошти не було повернуто, тому він 22.06.2017 року звернувся із заявою про примусове виконання виконавчого документа (а.с.2, 7, 8).

18 серпня 2017 року повідомленням головного державного виконавця Бориспільського міськрайонного ВДВС ГТУЮ у Київській області ОСОБА_3 виконавчий документ, а саме, постанову №3/359/1511/2017, видану 05.05.2017 року, було повернуто стягувачеві без прийняття до виконання на підставі п.7 ч.4 ст.4 Закону України «Про виконавче провадження», а саме, в постанові відсутні заходи примусового виконання рішення (а.с.10).

Статтею 1 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Згідно з приписами ст.18 вищевказаного Закону виконавець зобовязаний вживати передбачених цим законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії, а також здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом.

За ч.1 ст. 4 Закону України «Про виконавче провадження» у виконавчому документі зазначаються відповідні відомості.

Згідно зі ст.10 Закону України «Про виконавче провадження» заходами примусового виконання рішень є: 1) звернення стягнення на кошти, цінні папери, інше майно (майнові права), корпоративні права, майнові права інтелектуальної власності, обєкти інтелектуальної, творчої діяльності, інше майно (майнові права) боржника, у тому числі якщо вони перебувають в інших осіб або належать боржникові від інших осіб, або боржник володіє ними спільно з іншими особами; 2) звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інший дохід боржника; 3) вилучення в боржника і передача стягувачу предметів, зазначених у рішенні; 4) заборона боржнику розпоряджатися та/або користуватися майном, яке належить йому на праві власності, у тому числі коштами, або встановлення боржнику обовязку користуватися таким майном на умовах, визначених виконавцем; 5) інші заходи примусового характеру, передбачені цим Законом. Загальні умови виконання рішень, за якими боржник зобовязаний особисто вчинити певні дії або утриматися від їх вчинення, передбачені положенням ст. 63 Закону.

Водночас, за резолютивною частиною постанови суду від 05.05.2017 року не передбачено заходів примусового характеру, які випливають з положень ст.10, 63 Закону України «Про виконавче провадження».

За змістом п.7 ч.4 ст.4 Закону України «Про виконавче провадження», виконавчий документ повертається стягувачу органом державної виконавчої служби, приватним виконавцем без прийняття до виконання протягом трьох робочих днів з дня його предявлення, якщо: виконання рішення не передбачає застосування заходів примусового виконання рішень.

Судом встановлено, що державним виконавцем в повній мірі дотримано вимог Закону України «Про виконавче провадження», а саме: при прийнятті процесуального повідомлення про повернення виконавчого документу були враховані положення ст.ст.4, 10, 63 ЗУ «Про виконавче провадження», так як в резолютивній частині виконавчого документа відсутні заходи примусового характеру, в даному випадку зобовязального (примусового) характеру, а встановлений юридичний факт «вилучену валюту повернути» не містить заходів зобовязальної дії.

За ч.3 ст.451 ЦПК України якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця, або іншої посадової особі органу державної виконавчої служби, приватного виконавця і право заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову в задоволенні скарги.

Також суд вірно звернув увагу на те, що виконання постанови у справі про порушення митних правил в частині повернення виліченої валюти має відбуватися у визначеному чинним законодавством порядку.

Так, відповідно до вимог п.4.5 «Порядку роботи складу митниці ДФС», затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 30.05.2012 року №627, вилучені та прийняті на зберігання валютні цінності, дорогоцінні метали, дорогоцінне каміння, дорогоцінне каміння органогенного утворення та напівдорогоцінне каміння передаються до каси або спеціально обладнаних приміщень, митниці для організації подальшого зберігання в порядку, встановленому законодавством.

Товари, у складових (вузлах та деталях) яких містяться дорогоцінні метали та дорогоцінне каміння, зберігаються на складі Митниці.

Приймання на зберігання валютних цінностей, дорогоцінних металів, дорогоцінного каміння, дорогоцінного каміння органогенного утворення та напівдорогоцінного каміння, культурних цінностей до каси або спеціально обладнаних приміщень, митниці, а також їх оперативний облік здійснюються відповідальною посадовою особою підрозділу фінансово-економічної роботи та бухгалтерського обліку митниці.

Відповідно до п.10.3.5 Порядку при оформленні товарів, прийнятих на склад Митниці за квитанцією МД-1, у графі "Для службових позначок" митної декларації посадовою особою Митниці, яка здійснює митний контроль та митне оформлення, учиняється запис "Вивезення товарів, не пропущених через митний кордон України". Водночас зазначаються реквізити квитанції МД-1, за якою товари приймалися на зберігання, та квитанції МД-1, за якою оформлено відшкодування витрат Митниці на зберігання цих товарів.

При оформленні товарів, вилучених за протоколом про порушення митних правил, щодо яких винесено судове рішення про повернення власнику, у графі "Для службових позначок" митної декларації посадовою особою Митниці, яка здійснює митний контроль та митне оформлення, вчиняється запис "Вивезення товарів, вилучених за протоколом про порушення митних правил, щодо яких винесено судове рішення про повернення власнику".

Також зазначаються реквізити документу, за яким товари вилучалися, та в разі відшкодування витрат у справі про порушення митних правил та/або відшкодування витрат Митниці на зберігання цих товарів - реквізити документу, що підтверджує відшкодування витрат у справі про порушення митних правил, та/або квитанції МД-1, якою оформлено відшкодування витрат Митниці на зберігання.

При одержанні товарів громадянин ставить свій підпис на двох примірниках видаткової накладної і зазначає дату їх отримання. Один примірник видаткової накладної залишається у справах Митниці, а інший передається власнику.

Судом першої інстанції встановлено, що заявнику ОСОБА_2 Бориспільським міськрайонним судом розяснювався порядок звернення з адміністративним позовом щодо оскарження бездіяльності Київської митниці ДФС, на підтвердження чого ОСОБА_2 було долучено адресований йому лист суду від 20.09.2017 року №В-83/2017 (а.с.39).

З огляду на вищенаведене, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що головний державний виконавець Бориспільського міськрайонного ВДВС ГТУЮ у Київській області ОСОБА_3 правомірно склала повідомлення про повернення виконавчого документу стягувачу без прийняття до виконання.

Згідно зі ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

За таких обставин колегія суддів приходить до висновку, що ухвала суду першої інстанції відповідає обставинам справи, постановлена з дотриманням норм процесуального права і не може бути скасована з підстав, викладених в апеляційних скаргах.

Таким чином, доводи апеляційної скарги про порушення судом норм процесуального права безпідставні, спростовуються матеріалами справи та висновками суду, викладеними в судовому рішенні.

Інших доводів, які б спростовували висновки суду першої інстанції чи доводили б порушення ним норм цивільного або цивільно-процесуального законодавства, апеляційна скарга не містить.

Обґрунтовуючи судове рішення, колегія суддів приймає до уваги вимоги ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини, зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, №303А, п.2958, згідно з яким Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Перевіряючи законність та обґрунтованість ухвали в межах доводів апеляційної скарги та враховуючи, що обставини справи судом встановлені відповідно до наданих пояснень сторін та письмових доказів, що містяться в матеріалах справи, колегія суддів приходить до висновку, що судове рішення постановлене з дотриманням вимог процесуального права, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а ухвалу суду залишити без змін.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст.374, 375, 381, 382 ЦПК України, колегія суддів, -

п о с т а н о в и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Ухвалу Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 23 лютого 2018 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий:

Судді: