Постанова

Іменем України

04 липня 2018 року

м. Київ

справа № 2/1519/7110/11

провадження № 61-10920св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є.,

суддів: Антоненко Н. О., Журавель В. І. (суддя-доповідач), Крата В. І., Курило В. П.,

позивач (відповідач за зустрічним позовом) - публічне акціонерне товариство «Райффайзен Банк Аваль»,

відповідач (позивач за зустрічним позовом) - ОСОБА_4,

відповідачі: ОСОБА_5, ОСОБА_6,

розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_5 на ухвалу судді апеляційного суду Одеської області від 15 січня 2018 року Драгомерецького М. М.,

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2011 року публічне акціонерне товариство «Райффайзен Банк Аваль» (далі - ПАТ «Райффайзен Банк Аваль») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, у якому просило стягнути кредитну заборгованість у солідарному порядку.

Позовна заява мотивована тим, що 20 липня 2007 року між ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» та ОСОБА_4 укладено кредитний договір, за умовами якого банк надав позичальнику кошти у розмірі 200 940 дол. США строком користування до 20 липня 2014 року зі сплатою 13,5 % річних.

У рахунок забезпечення виконання позичальником кредитних зобов'язань, 20 липня 2007 року між банком та ОСОБА_5 та ОСОБА_6 укладені окремі договори поруки, за якими останні поручилися відповідати по зобов'язаннях ОСОБА_4

Взяті на себе кредитні зобов'язання відповідачі належним чином не виконують, станом на 29 серпня 2011 року за ними утворилася кредитна заборгованість у розмірі 369 837,02 дол. США, яку банк просив стягнути на свою користь.

У грудні 2011 року ОСОБА_4 звернувся до суду з зустрічним позовом до ПАТ «Райффайзен Банк Аваль», у якому просив визнати кредитний договір недійсним.

Зустрічна позовна заява мотивована тим, що у порушення положень статей 4, 5 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» при укладенні кредитного договору ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» не мав індивідуальної банківської ліцензії для здійснення разової валютної операції, тому просив позов задовольнити.

Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 13 листопада 2013 року у складі судді Буран О. М. позов ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 у солідарному порядку на користь ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» заборгованість за кредитним договором у розмірі 369 837,02 дол. США, що за курсом Національного банку України еквівалентно 2 947 859 грн 94 коп. Вирішено питання про розподіл судових втрат. У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_4 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що позичальник та поручителі взяті на себе кредитні зобов'язання належним чином не виконують, внаслідок чого утворилася заборгованість, яку слід стягнути на користь банка. ПАТ «РайффайзенБанк Аваль» має відповідні дозвільні документи для здійснення операцій з валютними цінностями, тому відсутні правові підстави для визнання кредитного договору недійсним.

У грудні 2016 року ОСОБА_5 подала апеляційну скаргу та клопотання про поновлення строку на апеляційне оскарження рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 13 листопада 2013 року.

Ухвалою апеляційного суду Одеської області від 12 грудня 2017 року апеляційну скаргу залишено без руху, ОСОБА_5 надано строк для подання обґрунтованої заяви про поновлення строку.

09 січня 2018 року до апеляційного суду надійшла заява ОСОБА_5 про поновлення строку на апеляційне оскарження.

Ухвалою апеляційного суду Одеської області від 15 січня 2018 року у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_5 відмовлено.

Ухвала суду апеляційної інстанції мотивована тим, що поважних та обґрунтованих причин щодо пропуску строку на апеляційне оскарження ОСОБА_5 вказано не було.

У лютому 2018 року ОСОБА_5 подала касаційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм процесуального права, просила ухвалу апеляційного суду Одеської області від 15 січня 2018 року скасувати та передати справу до суду апеляційної інстанції для продовження розгляду.

Касаційна скарга мотивована тим, що причини, зазначені у клопотанні про поновлення строку на апеляційне оскарження, є поважними. Крім того, норми ЦПК України не містять вичерпного переліку підстав, які вважаються поважними для вирішення питання про поновлення пропущеного процесуального строку. Такі причини визначаються в кожному конкретному випадку з огляду на обставини справи. Суд першої інстанції не видав копію оскаржуваного рішення суду, тому недотримання строків на подання апеляційної скарги зумовлено діями (бездіяльністю) суду першої інстанції. Необхідною умовою здійснення заінтересованою особою права на апеляційне оскарження рішення суду першої інстанції є її обізнаність із змістом судового рішення. Це дає можливість стороні викласти свої вимоги та заперечення, а також підстави, з яких порушено питання про перегляд судового рішення, з посиланням на відповідні норми законодавства. Кожній особі гарантоване право на оскарження судових рішень, держава забезпечує і гарантує громадянину право на перегляд судового рішення.

Касаційна скарга підлягає задоволенню з огляду на таке.

Згідно із частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно із пунктами 1, 2 частини третьої статті 297 ЦПК України (у редакції, що діяла на момент ухвалення судового рішення) апеляційна скарга залишається без руху також у випадку, якщо вона подана після закінчення строків, установлених статтею 294 цього Кодексу, і особа, яка її подала, не порушує питання про поновлення цього строку, або якщо підстави, вказані нею у заяві, визнані неповажними. При цьому протягом тридцяти днів з моменту отримання ухвали особа має право звернутися до апеляційного суду з заявою про поновлення строків або вказати інші підстави для поновлення строку. Якщо заяву не буде подано особою в зазначений строк або вказані нею підстави для поновлення строку апеляційного оскарження будуть визнані неповажними, суддя-доповідач відмовляє у відкритті апеляційного провадження.

05 грудня 2017 року ОСОБА_5 подала апеляційну скаргу та клопотання про поновлення строку на апеляційне оскарження рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 13 листопада 2013 року.

Ухвалою апеляційного суду Одеської області від 12 грудня 2017 року апеляційну скаргу залишено без руху, оскільки наведені заявником причини пропуску строку на апеляційне оскарження суд визнав неповажними.

09 січня 2018 року на адресу апеляційного суду Одеської області надійшла заява ОСОБА_5 про поновлення строку на апеляційне оскарження, в якій заявник просив поновити строк на апеляційне оскарження, оскільки копію рішення він не отримував.

Апеляційний суд дійшов висновку, що недоліки скарги у визначений судом строк усунені не були, поважних причин пропуску строку на апеляційне оскарження заявник не навів, тому наявні правові підстави для відмови у відкритті апеляційного провадження.

Проте такі висновки суду апеляційної інстанції є передчасними.

Однією з основних засад судочинства відповідно до пункту 8 частини третьої статті 129 Конституції України є забезпечення апеляційного оскарження рішення суду і, таким чином, закріплені гарантії перевірки в апеляційному порядку судових рішень.

За змістом пункту 1 статті 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини у статті 6 Конвенції, якою передбачено право на справедливий суд, не встановлено вимоги до держав засновувати апеляційні або касаційні суди. Там, де такі суди існують, гарантії, що містяться у вказаній статті, повинні відповідати також і забезпеченню ефективного доступу до цих судів (пункт 25 рішення у справі «Делькур проти Бельгії» від 17 січня 1970 року та пункт 65 рішення у справі «Гофман проти Німеччини» від 11 жовтня 2001 року).

Отже, право на справедливий судовий розгляд, закріплене в пункті 1 статті 6 Конвенції, необхідно розглядати як право на доступ до правосуддя.

Тобто, Україна, як учасниця Конвенції повинна створювати умови щодо забезпечення доступності правосуддя як загальновизнаного міжнародного стандарту справедливого судочинства.

За положеннями частини першої статті 294 ЦПК України (у редакції, що діяла на момент ухвалення судового рішення) апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

ОСОБА_5 зазначала, що під час проголошення судового рішення у судовому засіданні присутня не була.

Відповідно до частини третьої статті 222 ЦПК України (у редакції, що діяла на момент ухвалення судового рішення) особам, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні, копії повного судового рішення надсилаються рекомендованим листом з повідомленням про вручення протягом двох днів з дня його складання або за їх зверненням вручаються їм під розписку безпосередньо в суді.

Проте в разі, якщо недотримання строків апеляційного оскарження було зумовлене діями (бездіяльністю) суду першої інстанції, зокрема, особі не надіслана протягом строку на апеляційне оскарження копія повного тексту рішення суду першої інстанції, то ця обставина може бути підставою для поновлення строку на апеляційне оскарження за заявою особи, яка оскаржує судове рішення.

Постановляючи ухвалу про відмову у відкритті апеляційного провадження, суд апеляційної інстанції, не звернув уваги на те, що з вини суду ОСОБА_5 не отримала повного тексту оскаржуваного судового рішення у зв'язку з чим вона була позбавлена права на своєчасне подання апеляційної скарги та її мотивування, що є вимогою статті 295 ЦПК України (у редакції, що діяла на момент ухвалення судового рішення).

У матеріалах справи відсутні дані про направлення копії оскаржуваного рішення суду будь-кому з учасників справи, які не були присутніми під час проголошення судового рішення 13 листопада 2013 року.

Норми ЦПК України не містять вичерпного переліку підстав, які вважаються поважними для вирішення питання про поновлення пропущеного процесуального строку. Такі причини визначаються в кожному конкретному випадку з огляду на обставини справи.

Таким чином, висновок суду апеляційної інстанції про те, що ОСОБА_5 не подала обґрунтованого клопотання про поновлення строку на апеляційне оскарження, є неправильним, і, як наслідок, постановлення ухвали апеляційного суду про відмову у відкритті апеляційного провадження саме з цих підстав, є передчасним.

Отже, апеляційний суд допустив порушення норм процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, тому судове рішення апеляційного суду підлягає скасуванню з переданням справи до суду апеляційної інстанції для вирішення питання про відкриття апеляційного провадження. Зважаючи на зазначені обставини, апеляційний суд, вирішуючи питання про поновлення строку на апеляційне оскарження рішення суду першої інстанції та відкриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою заявника, повинен був перевірити доводи заявника про поважність причин пропуску процесуального строку, оскільки вони мають суттєве значення для вирішення питання про поновлення цього строку.

Керуючись статтями 400, 416, 417 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_5 задовольнити.

Ухвалу апеляційного суду Одеської області від 15 січня 2018 року скасувати, справу передати до суду апеляційної інстанції для вирішення питання про відкриття апеляційного провадження.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийМ. Є. Червинська

СуддіН. О. Антоненко

В. І. Журавель

В. І. Крат В. П. Курило