Провадження № 22-ц/772/1270/2018
Головуючий у суді першої інстанції ОСОБА_1
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 липня 2018 року м. Вінниця

Апеляційний суд Вінницької області у складі колегії суддів:

головуючого: Войтка Ю.Б.,

суддів: Міхасішина І.В., Стадника І.М.,

з участю секретаря судового засідання: Безрученко Н.Р.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду № 2 справу за апеляційними скаргами ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 04 квітня 2018 року, ухвалене під головуванням судді Бойко В.М. в м. Вінниця о 10 год. 05 хв., зі складенням його повного тексту 11 квітня 2018 року,

в цивільній справі № 127/26398/16-ц за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ТОВ «Будмонтажпроект» про поділ майна подружжя, визнання угод частково недійсними, зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 про поділ майна подружжя, визнання правочинів недійсними, зустрічним позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_5, ОСОБА_3 за участю третьої особи ОСОБА_8 про стягнення коштів за договором купівлі-продажу автомобіля, зустрічним позовом ОСОБА_8 до ОСОБА_5, ОСОБА_3 про стягнення коштів за договором позики, -

в с т а н о в и в:

Відповідно до пункту 3 розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» апеляційні суди, утворені до набрання чинності цим Законом, продовжують здійснювати свої повноваження до утворення апеляційних судів у відповідних апеляційних округах.

Згідно пункту 8 розділу XIII «Перехідних положень» ЦПК України, в редакції Закону № 2147-VIII від 3 жовтня 2017 року, до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

В грудні 2016 року ОСОБА_5 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ТОВ «Будмонтажпроект» про поділ майна подружжя, визнання угод частково недійсними.

Позовна заява мотивована тим, що 10 серпня 1991 року відділом реєстрації актів цивільного стану Вінницького міського управління юстиції було зареєстровано шлюб між ОСОБА_5 та ОСОБА_9 - відповідачкою по справі, актовий запис №1983, після укладання шлюбу дружина змінила прізвище на - ОСОБА_5. Рішенням Вінницького міського суду від 07.07.2016 року шлюб розірвано.

В період шлюбу було придбано майно, добровільно в позасудовому порядку поділити яке відповідач відмовляється. Перераховано майно, в тому числі побутову техніку та меблі та інші предмети побуту, яке було нажито за час шлюбу. Також позивач вказав, що в сейфі залишились кошти в розмірі 53 000 доларів США, виручених від продажу автомобіля Тойота (45 000 доларів) та 8000 доларів - кошти від підприємницької діяльності, що еквівалентно 1 431 000 грн. Загальна сума 3 381 000 грн. Все майно знаходиться в будинку № 24 б, по вул. Примакова, в м. Вінниці, де мешкав позивач із відповідачкою та молодшими дітьми до середини червня 2016 р.

Позивач вважає, що він має право на 1/2 частку майна, що знаходиться в будинку № 24 б по вул. Примакова в м. Вінниці на суму 1 690 500 грн.

Крім зазначеного майна, позивачем в період шлюбу були інвестовані кошти на будівництво двох однокімнатних квартир в буд. №17 по вул. 600-річчя, в м. Вінниці.

Згідно інвестиційних договорів № 33 та № 34 від 22 вересня 2015 року, позивачем на рахунок ТОВ «Будмонтажпроекг» внесено кошти в розмірі 550 550 грн. (квитанція до прибуткового касового ордеру № 298 від 22 09.2015 р.) та 446 284 грн. (квитанція до прибуткового касового ордеру №307 від 25.09.2015року.

Позивач вказав на те, що правовстановлюючі документи на зазначені квартири не видавались. Обидва договори укладені від імені на той час неповнолітньої доньки ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, яка особистих коштів не мала і не могла мати, оскільки ніде не працювала. Відповідно до ст.32 ЦК України особа у віці від 14 до 18 років має неповну цивільну дієздатність. На вчинення правочину неповнолітньою особою щодо нерухомого майна повинна бути письмова нотаріально посвідчена згода батьків і дозвіл органу опіки та піклування. Такої згоди позивач не підписував, згоди органу опіки також не було. Відповідно до ст.222 ЦК України правочин, вчинений неповнолітньою особою за межами її цивільної дієздатності без згоди батьків, може бути визнаний судом недійсним. Однак, позивач мав бажання придбати ці дві квартири, кошти на рахунок ТОВ «Будмонтажсервіс» вносились особисто позивачем, а тому вважає, що інвестиційні договори № 33 та № 34 від 22 вересня 2015 року мають бути визнанні недійсними в частині, що стосується покупця.

ОСОБА_3 звернулася із зустрічним позовом до ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 про поділ майна подружжя, визнання правочинів недійсними.

Зустрічна позовна заява мотивована тим, що позивачем по первісному позову ОСОБА_5 було подано до суду позов про поділ майна подружжя та визнання угод частково недійсними. Проте ОСОБА_5 в позовній заяві не повністю вказав майно, яке підлягає розподілу на праві спільної сумісної власності подружжя. Вказала, що поділу також підлягає майно: шкіряний куточок коричневого кольору вартістю 9000 грн., диван шкіряний чорного кольору вартістю 10 000 грн., килими 2 шт. вартістю 5000 грн.. телевізор плазмовий новий вартістю 22 000 грн., сейф металевий вартістю 1700 грн., стіл деревяний довжиною 3 м та 3 лави вартістю 5000 грн., системні компютери 4 шт., монітори 4 шт., клавіатури 4 шт., ксерокс 1 шт. загальною вартістю 20 000 грн., холодильник (маленький) Nord вартістю 3000 грн., тумба чорного кольору вартістю 1000 грн., телевізор Sony Trinitron вартістю 2000 грн.. пістолет «Макарова» з інкрустацією вартістю 4000 грн., рушниця ТОЗ 34 вартістю 8000 грн.; рушниця Бенеллі вартістю 40 000 грн., СКС з оптичним прицілом вартістю 20 000 грн., електростанція пересувна вартістю 5000 грн., набір - рукомийник та унітаз (новий) вартістю 9000 грн. Всього на загальну суму 164 700 грн.

Також вказала на те, що 17 червня 2014 року відповідно до довідки рахунку серія ВІА № 514633 від 16 червня 2014 року автомобіль марки TOYOTA, модель Land Cruiser 200, білого кольору, кузов JTMHV05J204024718, номерний знак НОМЕР_1, 2008 року випуску, було продано ОСОБА_5 громадянином ОСОБА_6. Вказана довідка-рахунок підтверджує реалізацію транспортного засобу, тобто перехід права власності на транспортний засіб від продавця до покупця, та є оформленням договірних відносин купівлі-продажу транспортного засобу.

Однак на момент зняття транспортного засобу з реєстрації і оформлення купівлі-продажу шляхом отримання довідки рахунку ОСОБА_3 не було відомо про вказані дії. Вказує, що вона не мала наміру купувати даний автомобіль та не була присутня під час оформлення довідки рахунку і не була присутня під час оформлення реєстрації транспортного засобу та не підписувала ніяких документів.

Вважає, що при оформленні договору купівлі-продажу не було дотримано загальних умов, додержання яких є необхідним для чинності правочину, передбачених ст. 203 ЦК України. Тому вказаний договір належить визнати недійсним на підставі ст. 215 ЦК України якою визначено, що правочин є недійсним у зв'язку з недодержанням в момент його вчинення стороною загальних вимог, які необхідні для чинності правочину, передбачених ЦК України.

Позивач вважає, що визнанню недійсним підлягає також договір купівлі-продажу № 00413/03/0541/2016 від 16.04.2016 року автомобіля марки TOYOTA, модель Land Cruiser 200, білого кольору, кузов JTMHV05J204024718, державний номерний знак НОМЕР_2, 2008 року випуску, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_7, оскільки ОСОБА_3 лише підписалась в договорі купівлі-продажу даного транспортного засобу. Даний договір є фіктивним, тобто вчинений без наміру створення правових наслідків, які обумовлюються цим правочином і вважається недійсним відповідно до ст. 234, 215 ЦК України. Під час укладання договору був відсутній покупець ОСОБА_7 і, на думку позивача, ОСОБА_7 свій підпис в графі «Покупець» не ставив.

Щодо визнання недійсним договору позики, укладеного між ОСОБА_5 та ОСОБА_6 у формі розписки від 16.06.2014 року на суму 42 200 (сорок дві тисячі двісті) доларів США вказує на те, що про цей договір їй нічого не було відомо, згоди на позику вона не давала. Сума позики значна, в звязку з чим договір виходить за межі дрібних побутових.

В заяві від 04.10.2017 року ОСОБА_3 збільшила позовні вимоги та просила суд виділити їй в користування наступне майно: шкіряний куточок коричневого кольору, диван шкіряний чорного кольору, килими 2 шт., телевізор плазмовий новий (Samsung), сейф металевий, стіл деревяний довжиною 3 м та 3 лави, системні компютери 4 шт., монітори 4 шт., клавіатури 4 шт., ксерокс 1 шт., холодильник (маленький) Nord, тумбу чорного кольору, телевізор Sony Trinitron на загальну суму 78 700 грн. Інше майно виділити відповідачу.

Визнати недійсним договір купівлі-продажу автомобіля марки TOYOTA, модель Land Cruiser 200, білого кольору, кузов JTMHV05J204024718, державний номерний знак НОМЕР_1, 2008 року випуску, укладений між ОСОБА_6 та нею 16 червня 2014 року шляхом укладення довідки-рахунку серії ВІА № 514633. Визнати недійсним договір купівлі-продажу № 00413/03/0541/2016 від 16.04.2016 року автомобіля марки TOYOTA, модель Land Cruiser 200, білого кольору, кузов JTMHV05J204024718, державний номерний знак НОМЕР_2, 2008 року випуску, укладений між нею та ОСОБА_7. Скасувати державну реєстрацію автомобіля марки TOYOTA, модель Land Cruiser 200, білого кольору, кузов JTMHV05J204024718, державний номерний знак НОМЕР_3, 2008 року випуску, за ОСОБА_7. Визнати недійсним договір позики, укладений між ОСОБА_5 та ОСОБА_6 у формі розписки від 16.06.2014 року на суму 42 200 (сорок дві тисячі двісті) доларів США.

В зустрічному позові ОСОБА_6 до ОСОБА_5, ОСОБА_3, за участю третьої особи ОСОБА_8 про стягнення коштів за договором купівлі-продажу автомобіля позивач ОСОБА_6 просить суд стягнути з ОСОБА_5, ОСОБА_3 в рівних частках на його користь 42200 (сорок дві тисячі двісті) доларів США, що еквівалентно 1 090 870 (одному мільйону девяносто тисячам вісімсот семи десяти) гривням станом на момент предявлення позову неоплаченого залишку за договором купівлі-продажу від 16 червня 2014 року автомобіля TOYOTA Land Cruiser 200, днз. АВ 0007 КМ.

Позов мотивовано тим, що 16.06.14 року подружжя відповідачів придбало у позивача за договором купівлі-продажу автомобіль TOYOTA, модель Land Cruiser 200, білого кольору, кузов JTMHV05 J204024718, 2008 року випуску, днз AB 0007 KM. Зазначений договір укладено в письмовій формі, що оформлено довідкою-рахунком від 16.06.14 року ВІА № 514644. Право власності на проданий ТЗ було оформлено та зареєстровано на ОСОБА_3. За досягнутими домовленостями продаж автомобіля було здійснено за ціною 53500 доларів США. При цьому сторони узгодили, що оплата за придбане авто здійснюється на умові відстрочення повного розрахунку. Кінцевий термін оплати визначений - вересень 2015 року. В звязку з цим частину грошей у сумі 11300 доларів США позивач отримав 16.06.14 року при укладанні угоди, передавши у відповідності до домовленостей машину відповідачам. Претензій до якості придбаного авто у них не було. Відтак, залишок неоплаченої ціни за договором купівлі-продажу становить 44200 $, що в еквіваленті дорівнювало 500000 грн. (за курсом 1$ до 1 1.85 грн.).

Просив стягнути з ОСОБА_3 та ОСОБА_5 в рівних частках на його користь 42200 доларів США, що на день предявлення позову становить еквівалент 1 090870 грн. (за курсом НБУ 25,85 грн. за 1 дол. США).

Зустрічний позов ОСОБА_8 до ОСОБА_5, ОСОБА_3 про стягнення коштів за договором позики мотивовано тим, шо 22 вересня 2015 року на прохання ОСОБА_5 позичив 45 000 доларів США в строк до 22.09.2017 року, які подружжя ОСОБА_5 мали повернути до 22.09.17 року. Кошти були необхідні для оплати за договором інвестування житла. Договір позики було укладено 22.09.15 року в письмовій формі та оформлено на імя ОСОБА_5, який власноручно написав розписку на підтвердження отримання коштів.

Враховуючи те, що кошти згідно розписки не повернуті, вищевказане і стало підставою для звернення до суду з вимогами стягнути з ОСОБА_3 та ОСОБА_5 в рівних частках на користь позивача 45 000 (сорок п'ять тисяч) доларів США неповернутого боргу, що еквівалентно 1 192500,00 грн. (одному мільйону сто девяносто двом тисячам пятсот) грн. неповернутого боргу.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 04 квітня 2018 року позов ОСОБА_5 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ТОВ «Будмонтажпроект» про поділ майна подружжя, визнання угод частково недійсними задоволено частково. Визнано інвестиційний договір № 33 від 22 вересня 2015 року та інвестиційний договір № 34 від 22 вересня 2015 року недійсними в частині сторони договору покупця. Визнано ОСОБА_5 стороною, а саме покупцем по інвестиційному договору № 33 від 22 вересня 2015 року, укладеним з ТОВ «Будмонтажсервіс», та інвестиційному договору № 34 від 22 вересня 2015 року. Стягнуто з відповідача ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2, код НОМЕР_4, на користь позивача ОСОБА_5 судові витрати, а саме судовий збір у розмірі 7165,61 грн. В решті вимог відмовлено.

В задоволені позову ОСОБА_3 до ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 про поділ майна подружжя, визнання правочинів недійсними відмовлено повністю.

Позовні вимоги ОСОБА_6 до ОСОБА_5, ОСОБА_3, за участю третьої особи ОСОБА_8 про стягнення коштів за договором купівлі-продажу автомобіля задоволено повністю. Стягнуто з ОСОБА_3 та ОСОБА_5 в рівних частках на користь ОСОБА_6 42200 (сорока двом тисячам двісті) доларів США, що еквівалентно 1 090 870 (одному мільйону девяносто тисячам вісімсот семи десяти ) гривням станом на момент предявлення позову неоплаченого залишку за договором купівлі продажу від 16 червня 2014 року, автомобіля TOYOTA Land Cruiser 200, днз. АВ 0007 КМ, а також стягнуто пропорційно з відповідачів ОСОБА_3 та ОСОБА_5 на користь ОСОБА_6 судові витрати, а саме судовий збір у розмірі 6400 грн.

Позовні вимоги ОСОБА_8 до ОСОБА_5, ОСОБА_3 про стягнення коштів за договором позики задоволено повністю. Стягнуто з ОСОБА_5 та ОСОБА_3 у рівних частках на користь ОСОБА_8 суму еквівалентну 45 000 (сорока пяти тисячам) доларів США, що еквівалентна 1 192 500 (одному мільйону сто девяносто двом тисячам пятсот) грн. неповернутого боргу, а також стягнуто пропорційно з відповідачів ОСОБА_3 та ОСОБА_5 на користь ОСОБА_8 судові витрати, а саме судовий збір у розмірі 6400 грн.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 вказує на те, що в частинах, з якими апелянт не погоджується, рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 04 квітня 2018 року підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення, яким позов ОСОБА_3 до ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 про поділ майна подружжя, визнання правочинів недійсними задовольнити частково. Визнати недійсним договір позики, укладений між ОСОБА_5 та ОСОБА_6 у формі розписки від 16.06.2014 року на суму 42 200 доларів США.

Позов ОСОБА_6 до ОСОБА_5, ОСОБА_3 за участю третьої особи ОСОБА_8 про стягнення коштів за договором купівлі-продажу автомобіля задовольнити частково. В задоволенні позову ОСОБА_6 до ОСОБА_3 відмовити.

Позов ОСОБА_8 до ОСОБА_5, ОСОБА_3 про стягнення коштів за договором позики задовольнити частково. В задоволенні позову ОСОБА_8 до ОСОБА_3 відмовити.

Апеляційна скарга мотивована тим, що апелянт вважає рішення необґрунтованим, безпідставним, незаконним. Вказує на те, що договір позики у формі розписки між ОСОБА_5 та ОСОБА_6 від 16.06.2014 року та договір позики у формі розписки між ОСОБА_5 та ОСОБА_8 від 22.09.2015 року виходять за межі дрібного побутового, проте вона ніякої письмової згоди на укладення таких договорів не надавала. Зазначає, що відповідно до приписів ст. 65 СК України така згода має бути отримана у формі, у якій має бути укладений договір, що вимагає такої згоди. ОСОБА_3 розписок не писала, згоди на написання таких розписок її чоловіком не давала, про їх наявність їй відомо не було, що вказує на недійсність розписок та, відповідно, на відсутність у ОСОБА_3 обовязку у поверненні такої позики. Крім того, як вбачається зі змісту довідки-рахунку №514633 від 16.06.2014 року вартість ТЗ складала 500 000,00 грн., що по курсу НБУ на день складання довідки складало 42 589 дол. США по курсу 1дол. США=11,74 грн. Проте зі змісту розписки вбачається, що курс НБУ за 1 дол. США складає 11,87 грн., що вказує на те, що розписка не писалась в день купівлі-продажу ТЗ. Грошові кошти їх з ОСОБА_5 донці на придбання квартир надала бабуся доньки ОСОБА_10, які остання отримала від продажу належної їй квартири. Якщо ОСОБА_5 і отримував кошти за договором позики, то ці кошти були витрачені не на придбання квартири й не в інтересах сімї. Звертає увагу суду на те, що при підписанні договору позики ОСОБА_5 не міг знати номера інвестиційних договорів.

В апеляційній скарзі ОСОБА_4 просить суд скасувати рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 04 квітня 2018 року в частині визнання інвестиційного договору № 33 від 22 вересня 2015 року та інвестиційного договору № 34 від 22 вересня 2015 року недійсними в частині сторони договору покупця та визнання ОСОБА_5 покупцем за даними договорами. В цій частині прийняти нове рішення, яким відмовити ОСОБА_5 в задоволенні позову.

Апеляційна скарга мотивована тим, що стороною інвестиційних договорів є саме ОСОБА_4, а не ОСОБА_5 і грошові кошти ТОВ «Будмонтажпроект» було отримано саме від ОСОБА_4. Довідка ПАТ АБ «Укргазбанк» від 18.11.2016 року, на яку послався суд першої інстанції, лише інформує про те, що у ОСОБА_5, як фізичної особи-підприємця в ПАТ АБ «Укргазбанк» відкритий поточний рахунок. Зі змісту даної довідки вбачається, що в 2015 році обороти грошових коштів по поточному рахунку ФОП ОСОБА_5 становили лише 175 415,99 грн., тим більше, що оборот ніяк не вказує на те, що ці кошти є доходом ОСОБА_5 від здійснення підприємницької діяльності. Грошові кошти для придбання квартир за інвестиційними договорами апелянту подарувала її бабуся ОСОБА_10 від продажу належної їй квартири. Під час укладення інвестиційних договорів були присутні як ОСОБА_5, так і ОСОБА_3, що підтверджується показами даних осіб та свідків, які були допитані в справі. Чинним законодавством України не передбачено такого порядку заміни сторони у правовідношенні, як визнання договору в частині сторони недійсним, та визнання іншу особу стороною договору.

ОСОБА_5 подав відзив на апеляційну скаргу та просив поновити строк для подання відзиву, оскільки причини пропуску є поважними. Зазначив, що за зареєстрованим місцем проживання фактично не проживає з огляду на те, що там проживає дочка. Представник ознайомився з матеріалами апеляційної скарги лише 22.06.2018 року. Заслухавши думку учасників процесу суд прийшов до висновку про відмову в поновленні строку, оскільки судова кореспонденція направлялася судом за адресою, зазначеною стороною, проте сторона за вказаною адресою не перебувала та нову адресу суду не повідомила, чим порушила приписи ст. 131 ЦПК України. Оскільки причини пропуску не є поважними, суд вирішує справу за наявними матеріалами.

ОСОБА_6 та ОСОБА_8 подали відзив на апеляційні скарги та просили поновити строк на подання відзиву, оскільки апеляційні скарги не отримували, про їх наявність випадково дізнались від ОСОБА_3, який надав її копію. Заслухавши думку учасників процесу суд прийшов до висновку про відмову в поновленні строку, оскільки він пропущений без поважних причин. Судова кореспонденція направлялася судом за адресою, зазначеною сторонами, проте сторони за вказаною адресою її не отримували. Враховуючи наведене, суд вирішує справу за наявними матеріалами.

В судовому засіданні ОСОБА_3 та її представник адвокат ОСОБА_11 вимоги апеляційної скарги підтримали на умовах, викладених у ній, і просили задовольнити. Апелянт ОСОБА_4 підтримала свою апеляційну скаргу, просила задовольнити її вимоги.

Представник ОСОБА_5 адвокат ОСОБА_12, представник ОСОБА_6 та ОСОБА_8 адвокат ОСОБА_13 проти вимог апеляційних скарг заперечували, просять залишити в силі рішення суду першої інстанції як законне і обґрунтоване.

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 слід залишити без задоволення, апеляційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити частково.

В оскаржуваній частині рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що в інвестиційному договорі № 33 від 22 вересня 2015 року та в інвестиційному договорі № 34 від 22 вересня 2015 року покупцем вказана неповнолітня ОСОБА_4, договори нею не підписані, згоди на вчинення даних правочинів позивач за первісним позовом доньці не надавав. Суд звернув увагу, що відповідачами не доведено інше, а тому відповідно до ст. 222 ЦК України, правочин, вчинений неповнолітньою особою за межами її цивільної дієздатності без згоди батьків, може бути визнаний судом недійсним враховуючи те, що кошти на рахунок ТОВ «Будмонтажсервіс» вносились особисто позивачем, а тому суд вважав за можливе визнати інвестиційний договір № 33 від 22 вересня 2015 року та інвестиційний договір № 34 від 22 вересня 2015 року недійсними в частині сторони договору покупця. Визнав ОСОБА_5 стороною, а саме покупцем по інвестиційному договору № 33 від 22 вересня 2015 року укладеним з ТОВ «Будмонтажсервіс», та інвестиційному договору № 34 від 22 вересня 2015 року.

Стосовно вимог зустрічного позову ОСОБА_6 до ОСОБА_5, ОСОБА_3 за участю третьої особи ОСОБА_8 про стягнення коштів за договором купівлі-продажу автомобіля судом було встановлено, що 16.06.14 р. подружжя ОСОБА_5 перебуваючи в шлюбі з ОСОБА_3 придбав у позивача за договором купівлі-продажу автомобіль TOYOTA, модель Land Cruiser 200, за ціною 53500 доларів США. Оплата за придбане авто здійснюється на умові відстрочення повного розрахунку. Частина коштів у сумі 11300 доларів США отримана позивачем за даним позовом 16.06.2014р. ( а.с.159). Враховуючи вказані норми матеріального права суд вважав вимоги позову обґрунтованими та такими що підлягають задоволенню в повному обсязі та стягнув з ОСОБА_5, ОСОБА_3 в рівних частках на користь ОСОБА_6 42200 (сорока двом тисячам двісті) доларів США, що еквівалентно 1 090 870 (одному мільйону девяносто тисячам вісімсот семи десяти) гривням станом на момент предявлення позову неоплаченого залишку за договором купівлі-продажу від 16 червня 2014 року, автомобіля TOYOTA Land Cruiser 200, днз. АВ 0007 КМ.

Стосовно вимог зустрічного позову ОСОБА_8 до ОСОБА_5, ОСОБА_3 про стягнення коштів за договором позики судом встановлено, що 22 вересня 2015 р. ОСОБА_5 позичив в ОСОБА_8 45 000 доларів США в строк до 22.09.2017, які подружжя ОСОБА_5 мали повернути до 22.09.2017. Кошти були необхідні для оплати за договором інвестування житла. Договір позики було укладено 22.09.2015 в письмовій формі та оформлено на імя ОСОБА_5 (а.с.206, т.1).

Враховуючи те, що кошти згідно розписки не повернуті, суд вважав, що позов слід задовольнити та стягнути з ОСОБА_3 та ОСОБА_14 в рівних частках на користь позивача 45 000 (сорок п'ять тисяч) доларів США неповернутого боргу, що еквівалентно 1 192 500 грн. (одному мільйону сто девяносто двом тисячам пятсот) грн. неповернутого боргу.

Однак повністю погодитись з такими висновками суду першої інстанції не можна, оскільки висновки, викладені у рішенні суду першої інстанції, не відповідають обставинам справи, суд неправильно застосував норми права та порушив норми процесуального права.

Апеляційний суд вважає, що вказані порушення призвели до неправильного вирішення справи, тому суд апеляційної інстанції на підставі п. п. 3, 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України рішення суду першої інстанції в цій частині скасовує, ухвалює нове рішення із наступних підстав.

Відповідно до загальних положень цивільно-процесуального законодавства суд повинен зясувати обставини, які повязані саме з предметом спору, встановити характер правовідносин, зумовлених фактами, що мають місце, та правові норми, якими врегульовані ці правовідносини.

Позивач повинен зазначити і довести підставу позову, тобто обставини, з якими він, як з юридичними фактами, повязує свою матеріально-правову вимогу.

Так, ОСОБА_5 звернувся до суду з вимогами визнати інвестиційні договори №33 та №34 від 22 вересня 2015 року, укладені між його неповнолітньою на той час донькою ОСОБА_4 та ТОВ «Будмонтажпроект» недійсними в частині сторони договору, посилаючись на те, що своєї згоди на їх вчинення він не надавав, згоди органу опіки також не було, що відповідає положенням ст. 222 ЦК України. В той же час просив визнати його покупцем за даними договорами, оскільки саме він сплатив інвестиційні внески за умовами договорів.

Задовольняючи вимоги ОСОБА_5, суд першої інстанції встановив ту обставину, що кошти на рахунок ТОВ «Будмонтажпроект» за договорами вносились особисто позивачем, у звязку з чим визнав його покупцем за інвестиційними договорами. Водночас задовольняючи вимоги щодо визнання договорів недійсними в частині сторони договору з підстав ненадання згоди неповнолітній дочці на вчинення таких договорів, суд першої інстанції не звернув увагу, що таки обставини, встановлені судом є взаємовиключними.

Проте апеляційний суд вважає, що матеріалами цивільної справи встановлено обставину схвалення позивачем за первісним позовом ОСОБА_5 укладення його неповнолітньою донькою ОСОБА_4 оскаржуваних інвестиційних договорів з ТОВ «Будмонтажпроект».

Так, з пояснень самого позивача встановлено, що ним була отримана позика на сплату інвестиційних внесків саме за цими договорами, а з письмових заперечень представника пояснень ТОВ «Будмонтажпроект» встановлено, що батьки неповнолітньою ОСОБА_4 були присутні при укладанні договорів, а тому суд приходить до висновку про обізнаність ОСОБА_5 щодо укладення спірних договорів 22 вересня 2015 року. Оскільки останній протягом одного місяця не заявив претензії другій стороні правочину, суд вважає, що ОСОБА_5 схвалив такі правочини, що відповідає положенням ст. 221 ЦК України, а тому відсутні підстави, на які посилається позивач, для визнання їх недійсними в частині покупця.

Крім того, Вінницький міський суд не звернув увагу на ту обставину, що за поясненнями ОСОБА_5 позика для сплати інвестиційних внесків за договорами отримана ним в інтересах сімї, а тому не є його особистою власністю. Отже, у суду були відсутні підстави вважати, що сплата таких внесків здійснювалася особистими коштами позивача за первісним позовом та саме він є покупцем у даних договорах.

Суд апеляційної інстанції відхиляє аргументи апеляційної скарги ОСОБА_3 щодо відмови в задоволенні позову ОСОБА_8 до ОСОБА_3 про стягнення коштів за договором позики.

Відповідно до ст. 60 Сімейного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до ч. 1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Частиною 3 ст. 61 СК України передбачено, що якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сімї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до ч. 1 ст. 68 СК України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу.

Як розяснено в п.п. 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, зясовувати джерело і час його придбання. До складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобовязаннями, що виникли в інтересах сімї (ч. 4 ст. 65 СК України).

У силу статті 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників. У разі вчинення одним із співвласників правочину щодо розпорядження спільним майном вважається, що він вчинений за згодою всіх співвласників. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації (при цьому даний спірний договір позики не підлягав ні нотаріальному посвідченню, ні державній реєстрації), має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена. Співвласники мають право уповноважити одного з них на вчинення правочинів щодо розпорядження спільним майном. Майном - є і гроші.

Як і в загальних положеннях ст. 369 ЦК України, щодо розпорядження майном, яке є об'єктом права спільної сумісної власності, СК України закріплює принцип взаємної згоди дружини та чоловіка у відносинах розпорядження спільним майном, а також презумпцію згоди другого з подружжя при вчиненні іншим з подружжя правочину, спрямованого на розпорядження спільним майном. Проте, на відміну від норми ч. 4 ст. 369 ЦК України, яка дозволяє співвласникам пред'явити позов про визнання недійсним будь-якого правочину, укладеного співвласником без необхідних повноважень, ч. 2 ст. 65 СК України дає можливість другому з подружжя на цій підставі звернутися до суду з позовом про визнання правочину недійним лише якщо цей правочин виходить за межі дрібного побутового.

Відповідно до ч. 2 ст. 65 СК України суд може визнати правочин недійсним за відсутності згоди другого з подружжя на його укладення. Це певним чином не узгоджується зі ч. 1 ст. 65 СК України та положенням ст. 369 ЦК України, які не вимагають одержання згоди усіх інших співвласників на вчинення правочину. Навпаки, закон виходить з презумпції згоди інших співвласників при вчиненні правочину одним з них. Рішення суду про визнання недійсним правочину має ґрунтуватись на незгоді учасників спільної сумісної власності (в тому числі щодо спільно набутих коштів) з укладеним правочином, оскільки саме він повинен суперечити їхнім інтересам, а не на відсутності саме формальної згоди на укладення правочину.

За приписами ч. 3 ст. 65 СК України встановлює випадки, коли згода другого з подружжя має бути оформлена письмово та посвідчена нотаріально. Зміст положень ч. 3 ст. 65 СК України дають підстави для висновку про те, що згода другого з подружжя подається у простій письмовій формі, якщо правочин, який укладається одним з подружжя за рахунок спільного майна, стосується цінного майна і разом з тим не вимагає нотаріального посвідчення та (або) державної реєстрації. Якщо правочин вимагає нотаріального посвідчення та (або) державної реєстрації, незалежно від того, чи є майно цінним, згода на укладення будь-якого правочину має подаватись у письмовій формі та засвідчуватись нотаріально. Оспорюваний правочин не підлягає такому посвідченню і державній реєстрації, тому згода другого з подружжя і не потребувала нотаріального посвідчення на позику. При цьому суд прийшов переконливого висновку про отримання усної згоди другого з подружжя у звязку з обізнаністю про його вчинення.

Отже, відсутність формальної письмової (простої) згоди одного з подружжя на отримання позики, з метою погашення спільних зобов'язань щодо придбання у спільну власність майна, а у даному випадку вигодонабувач за інвестиційними договорами є їх спільна дочка, не надає правових підстав для визнання договору позики недійсним.

З цих саме підстав апеляційний суд відхиляє доводи апеляційної скарги ОСОБА_3 щодо визнання недійсним договору позики, укладеного між ОСОБА_5 та ОСОБА_6 у формі розписки від 16.06.2014 року на суму 42 200,00 доларів США, у звязку з відсутністю згоди на його вчинення апелянта.

Суд апеляційної інстанції відхиляє аргументи апеляційної скарги про те, що про наявність даної розписки апелянту відомо не було та такий договір суперечить інтересам сімї ОСОБА_3, оскільки судом встановлено, та матеріалами справи підтверджено, що саме апелянт є покупцем транспортного засобу, та з її пояснень встановлено, що вона, як власник майна вносила дані про транспортний засіб в декларацію особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, а отже була обізнана про вартість майна. Проте ОСОБА_3 не надала доказів наявності інших, крім вказаних ОСОБА_5 джерел походження грошей для придбання цього транспортного засобу.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до ст. 208 ЦК України у письмовій формі належить вчиняти правочини фізичних осіб між собою на суму, що перевищує у двадцять і більше разів розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, крім правочинів, передбачених частиною першою статті 206 цього Кодексу.

Посилаючись на ту обставину, що грошові кошти на придбання квартир надала ОСОБА_10, апелянт ОСОБА_3 не надала суду допустимі докази на підтвердження вказаної обставини. Пояснення ж свідка на підтвердження такої обставини суд не приймає як допустимий доказ.

Пояснення позивача за зустрічним позовом ОСОБА_5 про те, що кошти отриманні від ОСОБА_8 за договором позики витрачені в інтересах сімї сплачені як внески за інвестиційними договорами, узгоджуються з наявними матеріалами справи та доводами апеляційної скарги ОСОБА_4 про те, що довідка ПАТ «Укргазбанк» від 18.11.2016 року не доводить спроможність ОСОБА_5 як фізичної особи-підприємця здійснити оплату по інвестиційним договорам на загальну суму 996 834,00 грн. Інші докази на підтвердження доходів сімї на вказану суму, крім отриманих за договором позики, в матеріалах справи відсутні.

Не спростовують висновки суду посилання апеляційної скарги про те, що зі змісту довідки-рахунку №514633 від 16.06.2014 року вартість ТЗ складала 500 000,00 грн., що по курсу НБУ на день складання довідки складало 42 589 дол. США по курсу 1дол. США=11,74 грн. Проте зі змісту розписки вбачається, що курс НБУ за 1 дол. США складає 11,87 грн., що вказує на те, що розписка не писалась в день купівлі-продажу ТЗ.

Відповідно до ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості, а отже вони вільні і в визначені курсу валюти при укладенні договору позики.

Також судом встановлено, що інвестиційні договори між ОСОБА_4 та ТОВ «Будмонтажпроект» укладено 22 вересня 2015 року, і договір позики між ОСОБА_8 та ОСОБА_5 укладено 22 вересня 2015 року, а тому апеляційний суд відхиляє аргументи апеляційної скарги про те, що при підписанні договору позики ОСОБА_5 не міг знати номера інвестиційних договорів.

Висновки, викладені у рішенні суду першої інстанції в частині визнання інвестиційного договору № 33 від 22 вересня 2015 року та інвестиційного договору № 34 від 22 вересня 2015 року недійсними в частині сторони договору та визнання ОСОБА_5 покупцем по інвестиційному договору не відповідають обставинам справи, суд неправильно застосував норми права та порушив норми процесуального права, що відповідно до пункту 3, 4 частини 1 статті 376 ЦПК України є підставою для скасування судового рішення та ухвалення нового рішення про відмову в позові в цій частині.

З цих підстав слід скасувати рішення суду в частині стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_5 судового збору в сумі 7165,61 грн.

В іншій частині рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим, а доводи апеляційної скарги доводів суду першої інстанції не спростовують.

Враховуючи викладене вище, керуючись статтями 367, 368, 374, 376, 382, 384 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення, апеляційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити частково.

Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 04 квітня 2018 року в частині позовних вимог ОСОБА_5 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ТОВ «Будмонтажпроект» про визнання угод частково недійсними та стягнення судового збору в сумі 7165,61 грн. скасувати та в цій частині ухвалити нове рішення.

В задоволенні вимог ОСОБА_5 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ТОВ «Будмонтажпроект» про визнання інвестиційного договору №33 від 22 вересня 2015 року та інвестиційного договору №34 від 22 вересня 2015 року недійсними в частині сторони договору та визнання ОСОБА_5 покупцем по інвестиційному договору №33 від 22 вересня 2015 року, укладеним з ТОВ «Будмонтажсервіс», та інвестиційному договору №34 від 22 вересня 2015 року, укладеним з ТОВ «Будмонтажсервіс» - відмовити.

В решті рішення суду залишити без змін.

Постанова набирає законної сили із дня її прийняття.

Касаційна скарга на постанову може бути подана до Верховного Суду протягом тридцяти днів із дня складення повного тексту постанови.

Головуючий: (підпис) ОСОБА_2

Судді: (підпис) ОСОБА_15

(підпис) ОСОБА_16

Згідно з оригіналом:

Суддя апеляційного суду Войтко Ю.Б.