АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/172/18 Справа № 192/3278/16-ц Головуючий у 1 й інстанції - Щербина Н. О. Доповідач - Каратаєва Л.О.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 липня 2018 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Дніпропетровської області в складі:

головуючого - Каратаєвої Л.О.

суддів: - Ткаченко І.Ю., Пищиди М.М.,

за участю секретаря судового засідання - Хоменко А.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Єврокар Україна» на рішення Солонянського районного суд Дніпропетровської області від 20 лютого 2017 року у справі за позовом ОСОБА_4 до товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Єврокар Україна» про захист прав споживачів, визнання договору фінансового лізингу недійсним, стягнення коштів,-

в с т а н о в и л а:

08 грудня 2016 року ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом про захист прав споживачів, визнання договору фінансового лізингу недійсним та стягнення коштів, в якому просила визнати договір №0093 фінансового лізингу від 10 жовтня 2016 року укладений між ОСОБА_4 та ТОВ «Лізингова компанія «ЄВРОКАР УКРАЇНА» - недійсним. Стягнути з ТОВ «Лізингова компанія «ЄВРОКАР УКРАЇНА» на користь ОСОБА_4 сплачені за договором фінансового лізингу №0093 від 10 жовтня 2016 року комісію за організацію договору фінансового лізингу в розмірі 14085 гривень, авансовий платіж в розмірі 48645 гривень, витрати на страхування предмету лізингу ОСЦПВВНТЗ у розмірі 1347 гривень 84 копійки, витрати на реєстрацію предмету лізингу у розмірі 4706 гривень 07 копійок, витрати на страхування предмету лізингу КАСКО у розмірі гривень 70 копійок, а всього 78 861 гривня 61 копійка (а.с.1-8).

Рішенням Солонянського районного суду Дніпропетровської області від 20 лютого 2017 року позов ОСОБА_4 - задоволено. Визнано договір №0093 фінансового лізингу від 10.10.2016 р. укладений між ОСОБА_4 до ТОВ «Єврокар Україна» - недійсним. Стягнуто з ТОВ «ЛК «Єврокар Україна» на користь ОСОБА_4 сплачені за даним договором комісію за організацію договору фінансового лізингу в розмірі 14085, 00 грн., авансовий платіж в розмірі 48645, 00 грн., витрати на страхування предмету лізингу ОСЦПВВНТЗ у розмірі 1347, 84 грн., витрати на реєстрацію предмету лізингу у розмірі 4706,07 грн., витрати на страхування предмету лізингу КАСКО у розмірі 9357,70 грн., а всього 78 861,61 грн. Стягнуто з ТОВ «ЛК «Єврокар Україна» на користь держави судові витрати у розмірі 1 339,82 грн.(а.с.73-76).

Не погодившись з вказаним рішенням суду, ТОВ «ЛК «Єврокар Україна» звернулося з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 відмовити в повному обсязі (а.с.81-90).

Перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення.

Як вбачається з матеріалів справи, 10 жовтня 2016 року між ОСОБА_4 та ТОВ «Лізингова компанія «ЄВРОКАР УКРАЇНА» укладений договір № 0093 фінансового лізингу (далі Договір), відповідно до п. 1.1 якого, предметом лізингу є транспортний засіб «ZAZ Lanos» (а.с.11-18), а позивачем на користь ТОВ «ЄВРОКАР Україна» були сплачені кошти, згідно договору № 0093 в загальній сумі 78861 гривня 61 копійка (а.с.22-23).

Судом першої інстанції встановлено, що відповідно до умов Договору, лізингодавець (Відповідач) прийняв на себе зобов'язання придбати предмет лізингу («ZAZ Lanos») у власність та передати його у користування лізингоодержувачу (Позивачу) на умовах, передбачених договором.

Згідно акту приймання - передачі предмета лізингу від 28 жовтня 2016 року ОСОБА_4 прийняла транспортний засіб моделі ZAZ «Sens» загальною вартістю 170140 гривень (а.с.36).

Також судом першої інстанції встановлено, що в спірному договорі зазначений транспортний засіб моделі «ZAZ Lanos (пункт 1.1) вартістю 8103,45 доларів США, що в еквіваленті складає 211500 гривень з ПДВ (пункт 8.2). Протее, отримана позивачкою модель предмету лізингу суттєво відрізняється від того, що насправді було попередньо узгоджено сторонами під час переговорів, та під час укладання договору.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив із законності та обґрунтованості позовних вимог.

Такі висновки суду ґрунтуються на матеріалах справи та відповідають вимогам закону.

Відносини, що виникають із договору фінансового лізингу, регулюються положеннями ЦК України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж та положеннями Закону України «Про фінансовий лізинг».

Відповідно до частин першої та другої статті 806 ЦК України за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі).

До договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом.

До відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом.

За своєю правовою природою договір лізингу є змішаним договором та містить елементи договорів оренди (найму) та купівлі-продажу або договору поставки.

За договором найму (оренди) здійснюється передача майна наймачеві у користування.

Частинами першою та третьою статті 760 ЦК України передбачено, що предметом договору найму може бути річ, яка визначена індивідуальними ознаками і яка зберігає свій первісний вигляд при неодноразовому використанні. Особливості найму окремих видів майна встановлюються цим Кодексом та іншим законом.

Найм (оренда) транспортних засобів врегульовано параграфом 5 глави 58 ЦК України.

За загальним правилом, передбаченим частиною першою статті 799 ЦК України, договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі.

Якщо стороною у цьому договорі виступає фізична особа, то згідно з частиною другою статті 799 ЦК України договір підлягає обов'язковому нотаріальному посвідченню.

Згідно зі статтею 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.

Нікчемний договір не породжує тих прав і обов'язків, настання яких бажали сторони, і визнання такого договору недійсним судом не вимагається.

Правові наслідки недійсності договору передбачені статтею 216 ЦК України.

Положення статті 216 ЦК України застосовуються також при вирішенні вимог про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину.

Зазначений правовий висновок викладено в постанові Верховного Суду України від 18 січня 2017 року у справі №6-648цс16.

Як вбачається з оспорюваного договору, він укладений між юридичною особою - ТОВ «ЛК «Єврокар Україна» та фізичною особою - ОСОБА_4 і оскільки договір містить елементи договору найму транспортного засобу, то в силу положень ч.2 ст.799 ЦК України він підлягав нотаріальному посвідченню. Проте, в порушення зазначених вимог закону договір не був посвідчений нотаріально, в зв'язку з чим суд першої інстанції обгрунтовано визнав його недійсним.

Посилання відповідача щодо відсутності вимог про нотаріальне посвідчення договору фінансового лізингу ґрунтуються на невірному тлумаченні норм матеріального права, що регулюють спірні правовідносини, є довільним тлумаченням норм закону апелянтом та його позицією у справі.

Відповідно до п.4 ч.1 ст.34 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» Національна комісія, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг, у межах своєї компетенції видає ліцензії для здійснення фінансовими установами діяльності з надання будь-яких фінансових послуг, що передбачають пряме або опосередковане залучення фінансових активів від фізичних осіб.

Послуга з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах є фінансовою послугою (пункт 11-1 статті 4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг»).

Відповідно до частини першої статті 227 ЦК України правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії), може бути визнаний судом недійсним.

Пунктом 4 Ліцензійних умов провадження господарської діяльності з надання фінансових послуг (крім професійної діяльності на ринку цінних паперів), затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 7 грудня 2016 року № 913, на які посилається відповідач, підтверджується обов'язок суб'єктів господарювання, які провадять діяльність з надання послуг з фінансового лізингу, на отримання відповідної ліцензії на провадження такої господарської діяльності.

Враховуючи, що у ТОВ «Єврокар Україна» на час укладення оспорюваного договору відсутня ліцензія для здійснення діяльності з надання будь-яких фінансових послуг, що передбачають пряме або опосередковане залучення фінансових активів від фізичних осіб, зазначене також є підставою для визнання оспорюваного договору недійсним.

В зв'язку з викладеним, не заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги про відсутність обов'язковості наявності ліцензії на провадження діяльності з надання послуг з фінансового лізингу.

Також апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції щодо несправедливості умов договору.

Так, статтею 18 Закону України «Про захист прав споживачів» встановлено самостійні підстави визнання недійсними умов договорів, що обмежують права споживача.

За змістом частини п'ятої цієї норми у разі визнання окремого положення договору несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним.

Визначення поняття «несправедливі умови договору» закріплено в частині другій статті 18 цього Закону. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача.

Несправедливими згідно із частиною третьою статті 18 Закону є, зокрема, умови договору про: виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобов'язань, включаючи умови про взаємозалік, зобов'язання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника); встановлення жорстких обов'язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірванням або невиконанням ним договору (пункти 2-4); надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі (пункт 11); визначення ціни товару на момент його поставки споживачеві або надання продавцю (виконавцю, виробнику) можливості збільшувати ціну без надання споживачеві права розірвати договір у разі збільшення ціни порівняно з тією, що була погоджена на момент укладення договору (пункт 13).

Як правильно встановлено судом першої інстанції, в договорі № 0093 від 10 жовтня 2016 року виключені та обмежені права лізингоодержувача як споживача стосовно лізингодавця у разі неналежного виконання ним обов'язків, передбачених договором та законом, звужені обов'язки лізингодавця, які передбачені в Законі України «Про фінансовий лізинг», положеннях ЦК України, повністю виключена відповідальність лізингодавця за невиконання або неналежне виконання обов'язків щодо передачі предмета лізингу та передачі цієї речі неналежної якості, одночасно значно розширені права лізингодавця, які суперечать вимогам чинного законодавства.

У договорі фінансового лізингу від 10 жовтня 2016 року зазначено, що у випадку розірвання договору лізингоодержувачем лізингодавець повертає сплачені кошти з вирахуванням штрафу за дострокове розірвання - 80 % від сплаченої суми авансового платежу, 20% лізингодавець утримує в якості штрафу за дострокове розірвання договору. У такому випадку комісія за організацію договору лізингоодержувачу не повертається. Окрім того, умовами договору передбачено право лізингодавця розірвати договір в односторонньому порядку за умови невиконання лізингоодержувачем його положень зі стягненням з останнього певних штрафних санкцій, однак таке право у лізингоодержувача умовами договору не передбачено.

Враховуючи, що оспорюваний договір визнано недійсним, суд першої інстанції обґрунтовано на підставі ч. 2, 3 ст.216 ЦК України стягнув сплачені позивачем на виконання договору кошти в розмірі 78861 грн. 61 коп.

З огляду на викладене, судова колегія не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування оскаржуваного судового рішення.

Керуючись ст. 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА :

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Єврокар Україна» залишити без задоволення.

Рішення Солонянського районного суд Дніпропетровської області від 20 лютого 2017 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена відповідно до чинного законодавства.

Судді: