Постанова

Іменем України

25 червня 2018 року

м. Київ

справа № 753/21505/16-ц

провадження № 61-3545св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Коротуна В. М. (суддя-доповідач), Курило В. П., Червинської М. Є.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

представник позивача - ОСОБА_5,

відповідачі: ОСОБА_6, ОСОБА_7,

представники ОСОБА_6: ОСОБА_8, ОСОБА_9,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Дарницького районного суду м. Києва від 24 травня 2017 року у складі судді Комаревцевої Л. В. та рішення Апеляційного суду м. Києва від 12 жовтня 2017 рокуу складі колегії суддів: Білич І. М., Болотова Є. В., Поліщук Н. В.,

В С Т А Н О В И В:

У листопада 2016 року ОСОБА_4звернувся до суду з позовом до ОСОБА_6, ОСОБА_7 про визнання правочину недійсним.

Позовна заява мотивована тим, що 16 червня 2012 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_4 було укладено попередній договір уступки права вимоги щодо передачі права вимоги згідно з договором пайової участі в будівництві від 01 лютого 2008 року № 0455/364-224 (р.), укладеним між ОСОБА_6 і товариством з обмеженою відповідальністю «Консоль ЛТД» (далі - ТОВ фірма «Консоль ЛТД»). Позивач зазначав, що оскаржуваний договір вчинений під впливом обману.

З урахуванням викладеного, ОСОБА_4просив суд визнати попередній договір уступки права вимоги від 16 червня 2012 року недійсним на підставі статті 230 ЦК України.

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 24 травня 2017 року в задоволенні позову ОСОБА_4відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивач не довів обставин введення його відповідачами в оману щодо обставин, які мали істотне значення при укладенні правочину - договору уступки права вимоги, а саме визнання його недійсним у відповідності до положень статті 230 ЦК України. Крім того, позивач звернувся до суду із пропущенням строків позовної давності, оскільки договір, який він просив визнати недійсним, був укладений 16 червня 2012 року. Тобто, у позивача виникло право на звернення до суду починаючи з 16 червня 2012 року по 17 червня 2015 року (загальний строк позовної давності 3 роки). Також, позивач 29 квітня 2013 року звернувся до правоохоронних органів з відповідною заявою про вчинення кримінального правопорушення, передбаченого частиною четвертою статті 190 КК України (кримінальне провадження № 0002066). Якщо вважати початок перебігу позовної давності з дати звернення з заявою до правоохоронних органів 29 квітня

2013 року, то строк позовної давності на звернення з даним позовом сплив

30 квітня 2016 року. Проте, позивач не ставив питання про поновлення строку позовної давності, та поважних причин його пропуску не наводив.

Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 12 жовтня 2017 року рішення Дарницького районного суду м. Києва від 24 травня 2017 рокузмінено, виключено з мотивувальної частини рішення посилання суду першої інстанції щодо застосування строків позовної давності.

У іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Змінюючи рішення суду першої інстанції, апеляційний суд виходив з того, що судом першої інстанції не враховано, що, якщо строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову у позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.

У січні 2018 року ОСОБА_4 подав до Верховного Суду касаційну скаргу з клопотанням про поновлення строку на касаційне оскарження оскаржуваних судових рішень, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення суду першої та апеляційної інстанцій, та ухвалити нове рішення про задоволення його позову.

Касаційна скарга мотивована тим, що відповідачі знали, що відповідно до пункту 9.1 договору пайової участі у будівництві від 01 лютого 2008 року

№ 0455/364-224(р.) вони не можуть уступати (продавати, передавати) свої майнові права та переводити обов'язки, які витікають з цього договору третім особам, без письмової згоди на це забудовника, тому оскаржуваний договір на підставі 230 ЦК України є недійсним.

У квітні 2018 року ОСОБА_7подала відзив на касаційну скаргу, вказуючи на те, що рішення судів першої та апеляційної інстанційє законними і обґрунтованими.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Судами встановлено, що 16 червня 2012 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_6 був підписаний попередній договір уступки права вимоги за яким позивач особисто передав відповідачу 30 000 доларів США відповідно до пункту 2 договору. ОСОБА_4 після повної оплати коштів за укладеним договором, 03 липня 2012 року отримав від керівника балансоутримувача апартаментів - директора приватного підприємства фірми «Цар-Град-Буд» ключі від квартири (апартаментів) АДРЕСА_1 із картою MUL-T-LOCK № 008С48433411, про що було складено відповідний акт приймання-передачі, в якому було зафіксовано, що передача ключів із картою відбулося на підставі договору про переуступку прав вимог від 16 червня 2012 року, укладеного між

ОСОБА_6, який володів цією квартирою на підставі договору пайової участі в будівництві від 01 лютого 2008 року № 0455/364-224(р.) з ТОВ фірмою «Консоль ЛТД». 19 листопада 2012 року ОСОБА_4 уклав з представником балансоутримувача будинку АДРЕСА_1 договір № 35 про надання комунальних послуг, однак, реєстраційна служба Алуштинського міського управління юстиції АР Крим 02 квітня 2013 року зареєструвала право власності на зазначені вище апартаменти за ОСОБА_7

Рішенням Алуштинського міського суду АР Крим від 24 грудня 2013 року у справі за позовом ОСОБА_7 до ОСОБА_4 було зобов'язано ОСОБА_4 усунути перешкоди у користуванні ОСОБА_7 шляхом звільнення ним приміщення - апартаментів АДРЕСА_1 та вивезення з нього особистих речей. А також заборонено ОСОБА_4 без згоди позивача перебувати в належному їй на праві власності нежитловому приміщенні та вчиняти будь-яке переобладнання.

Встановлено, що Кіровським РВ Дніпропетровського МУ м. Дніпропетровська Дніпропетровської області розслідувалось кримінальне провадження

від 29 квітня 2013 року № 0002066 за заявою потерпілого ОСОБА_4 за ознаками злочину, передбаченого частиною четвертою статті 190 КК України, згідно якої невстановлені особи у період з 07 червня

2012 року по 04 листопада 2012 року, знаходячись у м. Дніпропетровськ по

пл. Петровського біля залізничного вокзалу, діючи спільно, шляхом обману ОСОБА_4 під приводом продажу свого житла, розташованого в

блоці АДРЕСА_1 отримали від ОСОБА_4 грошові кошти у сумі 73 000 доларів США та

165 000 грн, після чого відмовились передавати у власність ОСОБА_4 вказане житло та не повернули йому грошові кошти, чим завдали останньому матеріального збитку у особливо великому розмірі.

06 грудня 2013 року вказане кримінальне провадження для подальшого розслідування направлено у СВ Алуштинського МВ ГУМВС України в АР Крим.

30 грудня 2013 року заступником начальника СВ Алуштинського МВ ГУМВС України в АР Крим винесена постанова про закриття кримінального провадження від 29 квітня 2013 року №0002066 у зв'язку з відсутністю складу кримінального правопорушення.

Відповідно до статті 230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 ЦК України), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Пунктами 19, 20 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочині недійсними»

від 06 листопада 2009 року № 9, встановлено, що відповідно до

статей 229 - 233 ЦК (435-15) правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним.

Правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину.

Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення.

Посилаючись на пункт 9.1 угоди позивач вказував, що відповідачі були обізнані з тим, що не зможуть уступити свої права за договором пайової участі в будівництві від 01 лютого 2008 року № 0455/364 -224 (р.), однак незважаючи на це вчинили договір та отримали кошти.

Встановлено, що позивач був обізнаний з таким положенням, адже за пунктом 1 попереднього договору уступки права вимоги було визначено, що ОСОБА_6 зобов'язувався в майбутньому не пізніше «01» серпня 2012 року укласти зі ОСОБА_4 та зі згоди ТОВ фірма «Консоль ЛТД», на власний розсуд, додатковий договір до договору пайової участі в будівництві від 01 лютого

2008 року № 0455/364-224 (р.), чи договір уступки права вимоги, відповідно до якого ОСОБА_6 передає належне йому право вимоги згідно з договором пайової участі в будівництві від 01 лютого 2008 року № 0455/364-224 (р.), а ОСОБА_4 приймає право вимоги, що належне ОСОБА_6 за договором пайової участі в будівництві від 01 лютого 2008 року

№ 0455/364-224 (р.), та сплачує ОСОБА_6 грошові кошти в сумі

151 400 доларів США, що сплачується в еквіваленті в гривнях по офіційному курсу НБУ на день платежу.

Зазначений пункт договору вказував на необхідність отримання згоди третьої особи щодо можливого укладення договору уступки права вимоги.

Ухвалюючи рішення у справі про відмову в задоволенні позову, суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, повно та всебічно дослідивши наявні у справі докази і надавши їм належну оцінку в силу вимог статей 10, 60, 212 ЦПК України 2004 року, обґрунтовано виходив з недоведеності вчинення позивачем оспорюваного правочину від 16 червня 2012 під впливом обману.

Апеляційний суд, враховуючи роз'яснення, викладені у пункті 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі» згідно з якими, суд встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, у рішенні зазначає про відмову у позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього, обґрунтовано змінив рішення суду першої інстанції, виключивши з мотивувальної частини рішення посилання на строки позовної давності.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані рішення - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують.

Керуючись статтями 389, 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Дарницького районного суду м. Києва від 24 травня 2017 року у незміненій частині та рішення Апеляційного суду м. Києва від 12 жовтня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: В. М. Коротун

В. П.Курило

М. Є.Червинська