Постанова

Іменем України

07 червня 2018 року

м. Київ

справа № 759/17067/14-ц

провадження № 61-29824 св 18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

УсикаГ. І. (суддя-доповідач), Кузнєцова В. О., Олійник А. С.,

учасники справи:

позивач - Публічне акціонерне товариство «Дельта Банк»

відповідач - ОСОБА_4,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» на ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 03 жовтня 2017 року у складі судді Слюсар Т. А.,

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2014 року Публічне акціонерне товариство «Дельта Банк» (далі - ПАТ «Дельта Банк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором у розмірі 15 707 грн 19 коп.

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 24 лютого 2015 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з указаним судовим рішенням, 08 вересня 2017 року

ПАТ «Дельта Банк» подало апеляційну скаргу.

Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 15 вересня 2017 року апеляційну скаргу ПАТ «Дельта Банк» залишено без руху у зв'язку з неповажністю наведених причин пропуску процесуального строку на апеляційне оскарження та несплатою судового збору за подання апеляційної скарги.

На виконання вимог зазначеної ухвали ПАТ «Дельта Банк» сплатило судовий збір у розмірі 267 грн 96 коп. та подало заяву про поновлення строку на апеляційне оскарження.

Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 03 жовтня 2017 року відмовлено у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою ПАТ «Дельта Банк» на рішення Святошинського районного суду м. Києва від 24 лютого 2015 року у справі за позовом ПАТ «Дельта Банк» до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Ухвала суду апеляційної інстанції мотивована тим, що наведені ПАТ «Дельта Банк» на виконання вимог ухвали суду про залишення апеляційної скарги без руху, причини пропуску строку на апеляційне оскарження аналогічні тим, що були зазначені в апеляційній скарзі. Ураховуючи, що заявником не наведено інших поважних причин для поновлення строку на апеляційне оскарження, суд вважав необхідним відмовити у відкритті апеляційного провадження.

У касаційній скарзі, поданій до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у жовтні 2017 року, ПАТ «Дельта Банк» просило скасувати ухвалу Апеляційного м. Києва від 03 жовтня 2017 року та передати питання на новий розгляду до суду апеляційної інстанції, посилаючись на порушення апеляційним судом норм процесуального права.

Касаційна скарга обгрунтована тим, що відмовляючи у відкритті апеляційного провадження, апеляційний суд не урахував наведені банком поважні причини пропуску строку на апеляційне оскарження, що були викликані введенням з

03 березня 2015 року тимчасової адміністрації та призначення Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації ПАТ «Дельта Банк», а у подальшому розпочатою процедурою ліквідації банку. Наказом від 03 березня 2015 року № 25 «Про скасування довіреностей» було прийнято рішення про скасування всіх довіреностей на представництво ПАТ «Дельта Банк» та/або вчинення правочинів від його імені. Крім того було змінено адресу місцезнаходження банку, а саме: бульвар Дружби Народів, 38, м. Київ, а тому лише у вересні 2017 року в ході проведення інвентаризаціївиявилось, що рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 24 лютого 2015 року було відмовлено у задоволенні позову ПАТ «Дельта Банк» до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором. Представник банку, який супроводжував зазначену справу не передав наявні матеріали іншому представнику для її подальшого ведення.

Посилаючись на те, що суд апеляційної інстанції належно не дослідив поважності причин пропуску строку на апеляційне оскарження, чим порушив його право на судовий захист, ПАТ «Дельта Банк» просило задовольнити касаційну скаргу.

Станом на момент розгляду цієї справи відзиви на касаційну скаргу не надійшли.

15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України від 03 жовтня 2017 року

№ 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», за яким судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 ЦПК України).

23 травня 2018 року справу передано до Верховного Суду.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України, у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, ЦПК України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Згідно частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

За змістом частини першої статті 402 ЦПК Україниу суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Установлено й це вбачається з матеріалів справи, що оскаржувана ухвала постановлена з дотриманням норм процесуального права, доводи касаційної скарги висновків суду апеляційної інстанції не спростовують.

Відповідно до частини першої статті 294 ЦПК України 2004 року апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Відповідно до статті 72 ЦПК України 2004 року право на вчинення процесуальної дії втрачається із закінченням строку, встановленого законом або судом. Документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, якщо суд за клопотанням особи, що їх подала, не знайде підстав для поновлення або продовження строку.

Частиною першою статті 73 ЦПК України 2004 року визначено, що суд поновлює або продовжує строк, встановлений відповідно законом або судом, за клопотанням сторони або іншої особи у разі його пропущення з поважних причин.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 №475/97-ВР, гарантовано кожній фізичній або юридичній особі право на розгляд судом протягом розумного строку цивільної, кримінальної, адміністративної або господарської справи, а також, справи про адміністративне правопорушення, у якій вона є стороною.

Однією з основних гарантій права сторони на судовий захист є право оскарження судових рішень (стаття 129 Конституції України). Реалізація цього права здійснюється, зокрема, шляхом оскарження судових рішень у судах апеляційної та касаційної інстанцій.

Рішеннями Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) визначено, що сторона, яка задіяна в ході судового розгляду справи, зобов'язана з розумним інтервалом часу сама цікавитися провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов'язки.

У справі «Устименко проти України» від 29 жовтня 2015 року ЄСПЛ вказав, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване пунктом 1 статті 6 Конвенції, повинно тлумачитися у світлі Преамбули Конвенції, відповідна частина якої проголошує верховенство права спільною спадщиною Високих Договірних Сторін. Одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, яка передбачає дотримання принципу res judicata, тобто принципу остаточності рішення, згідно з яким жодна зі сторін не має права домагатися перегляду остаточного і обов'язкового рішення лише з метою повторного слухання справи і постановлення нового рішення. Відхід від цього принципу можливий лише коли він зумовлений особливими і непереборними обставинами (справа «Рябих проти Росії» ).

У справі «Юніон Аліментаріа ОСОБА_5 проти Іспанії» від 07 липня 1989 року ЄСПЛ вказав, що заявник зобов'язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов'язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Відповідно до сталої практики ЄСПЛ, вирішення питання щодо поновлення строку на оскарження перебуває в межах дискреційних повноважень національних судів, однак такі повноваження не є необмеженими. Від судів вимагається вказувати підстави. Однією із таких підстав може бути, наприклад, неповідомлення сторін органами влади про прийняті рішення у їхній справі. Проте навіть тоді можливість поновлення не буде необмеженою, оскільки сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження (справа «ОСОБА_6 проти України» 26 квітня 2007 року, справа «Трух проти України» від 14 жовтня

2003 року).

З матеріалів справи убачається, що рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 24 лютого 2015 року відмовлено у задоволенні позову ПАТ «Дельта Банк»до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Представник позивача не був присутнім під час проголошення зазначеного судового рішення, копію оскаржуваного судового рішення суду першої інстанції ПАТ «Дельта Банк» отримав 13 березня 2015 року, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення. Апеляційна скарга була подана лише 08 вересня 2017 року, тобто із значним пропуском строку на апеляційне оскарження.

Звертаючись до суду з клопотанням про поновлення строку на апеляційне оскарження, позивач посилався на запровадженням у банку тимчасової адміністрації, скасуванням 03 березня 2015 року Уповноваженою особою Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на тимчасову адміністрацію ПАТ «Дельта Банк» всіх виданих до цього довіреностей на представництво інтересів банку та зміною адреси місцезнаходження ПАТ «Дельта Банк».

Визнаючи наведені представником ПАТ «Дельта Банк» причини пропуску строку на апеляційне оскарження не поважними, апеляційний суд відповідно до частини третьої статті 294 ЦПК України 2004 року, ухвалою від 15 вересня 2017 року залишив апеляційну скаргу ПАТ «Дельта Банк» без руху, з роз'ясненням заявнику права на зазначення інших підстав для поновлення строку.

На виконання вимог ухвали Апеляційного суду м. Києва від 15 вересня 2017 року ПАТ «Дельта Банк» не вказав інших підстав, які можуть слугувати поважною причиною для поновлення процесуального строку, а зазначив лише ті, яким суд надав правову оцінку, визнавши їх неповажними.

Перевіряючи доводи касаційної скарги ПАТ «Дельта Банк» щодо неналежного дослідження судом поважності наведених заявником причин пропуску строку на апеляційне оскарження, та у зв'язку з цим порушення права ПАТ «Дельта Банк» на апеляційне оскарження судового рішення, Верховний Суд дійшов висновку про їх безпідставність з огляду на відсутність наведених заявником особливих і непереборних обставин, які перешкоджали йому понад два роки з дня ухвалення рішення суду оскаржити його в апеляційному порядку.

Посилання заявника на запровадженням у банку тимчасової адміністрації, скасування 03 березня 2015 року Уповноваженою особою Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на тимчасову адміністрацію ПАТ «Дельта Банк» всіх виданих до цього довіреностей на представництво інтересів банку, та зміну адреси місцезнаходження ПАТ «Дельта Банк» ніяким чином не можуть слугувати виправданням поважності неподання апеляційної скарги протягом такого тривалого року. Наведені заявником причини є наслідком неналежної організації його роботи, що не може бути підставою для відступу суду від одного з основоположних аспектів верховенства права - принципу правової визначеності, res judicata, тобто принципу остаточності рішення,

Таким чином, відмовляючи у відкритті апеляційного провадження, апеляційний суд дійшов правильного висновку, що позивач не навів поважних причин пропуску строку на апеляційне оскарження та не надав належних та допустимих доказів, які б свідчили, про неможливість звернутись з апеляційною скаргою у строк, встановлений частиною першою статті 294 ЦПК України 2004 року.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Ураховуючи наведене, колегія суддів вважає, що касаційна скарга не підлягає задоволенню.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» залишити без задоволення.

Ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 03 жовтня 2017 року залишити без змін.

Постанова є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: Г. І. Усик

В.О. Кузнєцов

А.С. Олійник