2/465/1905/18
РІШЕННЯ

Іменем України

(заочне)

02.07.2018 року м.Львів

Франківський районний суд м. Львова

в складі:

головуючого- судді Кузь ВЯ.

за участі секретаря судового засідання Левицького М.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Львові справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, за участі третьої особи- Шумської ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право на користування житлом,-

В С Т А Н О В И В :

Позивач звернулася в суд з позовною заявою про визнання особи такою, що втратила право на користування житлом.

Обґрунтовуючи свої вимоги покликається на те, що є співвласником квартири АДРЕСА_1 а, яку вона разом з матірю 24 березня 199 року придбала на підставі договору купівлі-продажу. У вказаній квартирі зареєстрований її колишній чоловік, з яким шлюб розірвано 01 червня 2016 року. З червня цього ж року відповідач у даній квартирі не проживає, спільного господарства не ведуть. У звязку із вищенаведеним звертається до суду із вказаним позовом.

Позивач у судове засідання не зявилася, подала до суду заяву про слухання справи у її відсутності, в якій вказала, що позовні вимоги підтримує, просить такі задовольнити. Проти ухвалення по справі заочного рішення не заперечує.

Відповідач у судове засідання не зявився без повідомлення причин, не подавши відзив на позов, хоча належним чином викликався у порядку ст.ст. 128-130 Цивільного процесуального кодексу України.

Третя особа у судове засідання не зявилася, подала до суду заяву про слухання справи у її відсутності, в якій вказала, що позовні вимоги підтримує, просить такі задовольнити. Проти ухвалення по справі заочного рішення не заперечує.

Суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст.280 ЦПК України.

У відповідності до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Дослідивши матеріали справи та зясувавши її дійсні обставини, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 є співвласником квартири АДРЕСА_1 а у м. Львові, що підтверджується договором купівлі-продажу квартири від 24.03.1999 року посвідченого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу ОСОБА_4, реєстраційний номер № 838 /а.с.6/.

Відповідно до довідки про склад сімї № 492, виданої 05.02.2018 року ЛКП «Магістральне», у вказаній квартирі зареєстровано 5 осіб, а саме: позивач ОСОБА_1 Євгенівна- дочка, третя особа ОСОБА_5 Анатоліївна- власник, відповідач ОСОБА_6 Юрійович- зять, ОСОБА_7 Андріївна- внучка, ОСОБА_8 Андрійович- внук /а.с.10/.

Встановлено, що шлюб між позивачем ОСОБА_1 та відповідачем ОСОБА_2 розірвано 01 червня 2016 року.

Згідно із ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.

За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до ст.ст. 316, 317, 319, 391 Цивільного кодексу України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном, яке він здійснює на власний розсуд. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику майна право вимагати усунення перешкод у здійснені ним права користування та розпорядження своїм майном.

Права власника жилого будинку, квартири визначеніст.150 Житлового кодексу України та ст. 383 Цивільного кодексу України.

Так, за умовами ст. 150 Житлового кодексу України, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Аналогічні положення передбачені ст.383 Цивільного кодексу України, якою передбачено, що власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів сімї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва.

Відповідно до ч.2 ст.405 ЦК України, особа втрачає право на користування житлом, у разі його відсутності без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено договором або законом.

Факт не проживання відповідача ОСОБА_2 у вказаній квартирі підтверджується актами від 12.12.2016 року, 15.03.2017 року та 05.02.2018 року, складеними працівниками ЛКП «Магістральне» /а.с.7-9/.

Згідно зі ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, № 4, № 7 та № 11 до Конвенції» закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його прав, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності, передбачені нормами статей 16, 386, 391 ЦК України.

Аналізуючи зібрані по справі докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що відповідач не проживає у спірному будинку понад один рік, поважних причин не проживання чи перешкод йому у користуванні таким судом не встановлено. Таким чином, позовні вимоги позивача про визнання відповідача таким, що втратив право користування жилим приміщенням є підставними та обґрунтованими, а тому позов підлягає до задоволення.

Крім цього, у відповідності до вимог ст. 141 ЦПК України судові витрати у справі слід покласти на відповідача.

На підставі наведеного, керуючись ст.ст. 316-317, 319, 383, 391, 405 Цивільного кодексу України, ст.150 Житлового кодексу України, ст.ст. 2, 10, 12,19, 128-130, 141, 247,258-259, 263-265,268, 280-282,284,289,351-356 Цивільного процесуального кодексу України, суд,-

У Х В А Л И В :

позов задовольнити.

Визнати ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, таким, що втратив право на користування жилим приміщенням квартирою №36 по вул. Стрийській, 148 а у м. Львові.

Стягнути з ОСОБА_2 (паспорт серія КА 792838) на користь ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_1) 704 (сімсот чотири) гривні 80 копійок судових витрат.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цивільним процесуальним кодексом України, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Відповідачем протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення може бути подана письмова заява про перегляд заочного рішення відповідно до вимог ст. ст. 284-285 ЦПК України.

Якщо відповідачу, повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, він має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду. Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.

Заочне рішення може бути оскаржене позивачем в загальному порядку шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення або з дня складання повного судового рішення у разі оголошення вступної частини рішення або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи.

Роз'яснити, що учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду. Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 ЦПК України.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до апеляційного суду Львівської області через Франківський районний суд м. Львова.

Суддя В. Кузь