Справа № 369/5293/18
Провадження №4-с/369/74/18
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30.05.2018 м. Київ

Києво-Святошинський районний суд Київської області у складі:

головуючого судді Пінкевич Н.С.,

за участі секретаря Водала А.Ю.,

скаржника ОСОБА_1,

представника ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за скаргою ОСОБА_1 на дії державного виконавця, заінтересовані особи Голосіївський районний відділ Державної виконавчої служби м. Києва Головного територіального управлінь юстиції у м. Києві, старший державний виконавець Коваль Любов Іванівна, Левченко Марина Сергіївна про скасування постанови, -

в с т а н о в и в:

У березні 2018 року ОСОБА_1 звернувсь до суду з даною скаргою. Свої вимоги мотивував тим, що за рішенням суду з нього аліменти в розмірі 1/3 частини від заробітку щомісячно. На виконання рішення суду був виданий виконавчий лист та примусове виконання здійснює Голосіївський РВ ДВС м.Києва ГТУЮ у м.Києві. Постановою державного виконавця від 23 лютого 2018 року встановлено тимчасове обмеження боржника у праві виїзду за межі України. При цьому державний виконавець виходив з того, що наявна заборгованість в розмірі 132 878,98 грн., що перевищує суму платежів за шість місяців. Але закони не мають зворотної дії в часі, тому на дату прийняття постанови існувала заборгованість лише за два місяці. Вказав, що виконавче провадження було розпочате ще в 2014 році. В матеріалах виконавчого провадження відсутнє будь-які докази на підтвердження його ухилення він сплати аліментів. А сама стягувач виїхала за кордон та не надала йому жодної інформації, що унеможливлює сплату ним аліментів. Також державний виконавець не відбирав жодних пояснень, не здійснював перевірку його доходів.

Просив суд скасувати постанову про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві виїзду за межі України, винесену 23 лютого 2018 року старшим державним виконавцем Коваль Л.І. в рамках виконавчого провадження за виконавчим листом №369/5212/13-ц, виданого 13 вересня 2013 року Києво-Святошинським районним судом про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 аліментів в розмірі 1/3 частини від заробітку щомісячно.

У судовому засіданні ОСОБА_1 та його представник подану скаргу підтримали. Суду пояснили, що ОСОБА_1 ніколи не ухилявся від сплати аліментів, про наявність виконавчого провадження нічого не було відомо. Державним виконавцем не перевірялось чи має він дохід, його розмір, жодного разу не отримував будь-яких викликів чи постанов з виконавчої служби. З вказаною державним виконавцем розміру заборгованості він не погоджується. Після ознайомлення з матеріалами виконавчого провадження йому стало відомо про наявність заборгованості. На даний час він збирає підтверджуючі довідки щодо розміру його доходу. При прийнятті постанови державним виконавцем не враховано, що його діяльність також повязана з відрядженнями за кордон, прийняття участі в конференціях, семінарах. Також стягувачка ОСОБА_3 разом з неповнолітнім сином виїхала на постійне місце проживання за кордон. Тому таке обмеження не лише обмежує його право на працю, на підвищення свого професійного рівня, а ще й позбавить можливості відвідувати дитину. Просили задоволити скаргу.

У судове засідання старший державний виконавець Коваль Л.І. не зявилась. Про час та місце розгляду скарги повідомлена належним чином. Подала суду копії матеріалів виконавчого провадження та письмові пояснення. Вказала, що в матеріалах виконавчого провадження відсутні будь-які відомості щодо доходу боржника. Станом на 29 травня 2018 року ним не подано підтверджуючих документів, які б надали можливість здійснити перерахунок заборгованості. Також боржник не надав доказів щодо сплати заборгованості по аліментам. Тому просила суд відмовити в задоволенні поданої скарги.

У судове засідання стягувач ОСОБА_3 не зявилась. Про час та місце розгляду скарги повідомлена, причини неявки суду не повідомила. Клопотань про відкладення розгляду скарги до суду не надходило.

Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь в розгляді справи, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 80 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

За ст. 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню..

За ст. 5 Закону України «Про виконавче провадження» примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України "Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів".

Встановлено, що рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 13 вересня 2013 року стягнено з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 аліменти на утримання дитини Давіда, ІНФОРМАЦІЯ_1, в розмірі 1/3 частини всіх видів його доходу, починаючи з 04 червня 2013 року.

На виконання рішення суду був виданий 13 вересня 2013 року виконавчий лист, який був предявлений для примусового виконання до ВДВС Києво-Святошинського РУЮ в Київській області.

Постановою державного виконавця ВДВС Києво-Святошинського РУЮ в Київській області від 20 червня 2014 року виконавче провадження було закінчено

Відповідно до ч. 9 ст. 71 Закону України «Про виконавче провадження» в редакції Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо посилення захисту права дитини на належне утримання шляхом вдосконалення порядку примусового стягнення заборгованості зі сплати аліментів» від 07.12.2017 року, який набрав чинності 06.02.2018 року, за наявності заборгованості зі сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за шість місяців, державний виконавець виносить вмотивовані постанови: 1) про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві виїзду за межі України - до погашення заборгованості зі сплати аліментів у повному обсязі; 2) про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві керування транспортними засобами - до погашення заборгованості зі сплати аліментів у повному обсязі; 3) про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві користування вогнепальною мисливською, пневматичною та охолодною зброєю, пристроями вітчизняного виробництва для відстрілу патронів, споряджених гумовими чи аналогічними за своїми властивостями метальними снарядами несмертельної дії, - до погашення заборгованості зі сплати аліментів у повному обсязі; 4) про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві полювання - до погашення заборгованості зі сплати аліментів у повному обсязі.

При цьому в ст. 11 Закону України «Про виконавче провадження» внесено зміни, а саме доповнено частиною 4, згідно якої строк обчислення заборгованості зі сплати аліментів для застосування заходів, передбачених пунктами 1-4 частин девятої, дванадцятої статті 71 цього Закону, обчислюється з наступного робочого дня після винесення постанови про відкриття виконавчого провадження.

Постановою старшого державного виконавця Коваль Л. І. Голосіївського районного відділу Державної виконавчої служби м. Києва Головного територіального управлінь юстиції у м. Києві від 23 лютого 2018 року встановлено тимчасове обмеження ОСОБА_1 у праві виїзду за межі України до погашення заборгованості зі сплати аліментів у повному обсязі згідно виконавчого листа.

Відповідно до положень ст. 58 Конституції України, закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи. Ніхто не може відповідати за діяння, які на час їх вчинення не визнавалися законом як правопорушення.

Суд приймає до уваги те, що тимчасові обмеження в праві є обмеженням прав особи. Так, зокрема статтею 33 Конституції України, особі гарантовано свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Свобода пересування і право на вибір місця проживання, вперше було передбачене статтями 13 і 14 Загальної декларації прав людини, згідно з якими кожна людина має право на свободу пересування і обрання собі місця проживання в межах кордонів кожної держави, право залишати будь-яку країну, включаючи також її власну, і повертатися до своєї країни, право шукати притулок від переслідувань (за винятком таких, які викликані вчиненням неполітичного злочину або діяннями, що суперечать цілям і принципам ООН) в інших країнах і користуватися цим притулком.

Згідно ст. 2 Протоколу № 4 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який гарантує деякі права і свободи, не передбачені в Конвенції та у першому протоколі до неї, кожен є вільним залишати будь-яку країну, включно зі своєю власною.

У відповідності до ст.3 Протоколу № 4 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, на здійснення цих прав не може бути встановлено жодних обмежень, крім тих, що передбачені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної чи громадської безпеки, для підтримання публічного порядку, запобігання злочину, для захисту здоров'я чи моралі або з метою захисту прав і свобод інших осіб.

Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

У справі «Гочев проти Болгарії» («Gochev v. Bulgaria» від 26.11.2009 року) Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) сформулював загальні стандарти щодо права на свободу пересування, зазначивши, що таке обмеження має відповідати одразу трьом критеріям: по-перше, має ґрунтуватися на законі; по-друге, переслідувати одну з легітимних цілей, передбачених у ч. 3 ст. 2 Протоколу №4 до Конвенції; по-третє, знаходитися в справедливому балансі між правами людини та публічним інтересом (тобто бути пропорційним меті його застосування).

При цьому при вирішенні питання про пропорційність обмеження даного права з метою стягнення неоплачених боргів слід зазначити, що таке обмеження може бути виправдано лише тоді, коли воно дійсно сприятиме погашенню заборгованості; проте навіть якщо зазначене обмеження свободи пересування було виправданим на самому початку, воно може стати непропорційним і таким, що порушує права людини, якщо воно автоматично продовжуватиметься протягом тривалого періоду.

Статтею 313 ЦК України передбачено, що фізична особа має право на свободу пересування. Фізична особа може бути обмежена у здійсненні права на пересування лише у випадках, встановлених законом.

Отже, будь які умови обмеження у свободі пересування у разі його застосування обовязково мають бути визначені законом.

Як убачається із довідки-розрахунку виданої Голосіївським ВДВС ГТУЮ у м.Києві від 16 лютого 2018 року станом на 31 грудня 2017 року заборгованість ОСОБА_1 по сплаті аліментів складає 132 878,98 грн.

При цьому із довідки убачається, що починаючи з червня 2014 року аліменти не сплачувались взагалі.

У постанові державного виконавця про встановлення тимчасового обмеження від 28 лютого 2018 року не вказано, за який саме період виникла заборгованість за аліментами у ОСОБА_1, тобто чи у період до набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо посилення захисту права дитини на належне утримання шляхом вдосконалення порядку примусового стягнення заборгованості зі сплати аліментів» від 07.12.2017 року та чи включає у себе, серед іншого, строк з червня 2014 року по грудень 2017 року включно.

Одним із основних прав дитини є право на утримання, яке кореспондується з конституційним обов'язком батьків утримувати дітей до їх повноліття. Стягнення аліментів на утримання дитини є одним із способів захисту інтересів дитини, забезпечення одержання нею коштів, необхідних для її життєдіяльності.

Суд також приймає до уваги те, що ОСОБА_1 є директором ТОВ «Укрспайн» та виконує свої трудові обовязки шляхом розїзду на своєму транспортному засобу з подальшою компенсацією підтверджених витрат, а тому встановлення тимчасового обмеження у праві керування транспортними засобами, обмеження у праві виїзду за кордон ОСОБА_1 серед іншого може призвести до неможливості останнім отримувати дохід від професійної діяльності та як наслідок унеможливить боржником виконання рішення суду, що також порушить права дитини на її утримання.

Відповідно положень п. 1 ч. 10 ст. 71 Закону України «Про виконавче провадження», тимчасове обмеження боржника у праві керувати транспортними засобами не може бути застосовано в разі якщо встановлення такого обмеження позбавляє боржника основного законного джерела засобів для існування.

Статтею 451 ЦПК України визначено, що за результатами розгляду скарги суд постановляє ухвалу. У разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов'язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника). Якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця і право заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову в задоволенні скарги.

Матеріали даної скарги не містять також відомостей коли саме було відкрито виконавче провадження, коли було повідомлено боржника ОСОБА_1 про його відкриття, та які дії вчинялись державним виконавцем по виконанню судового рішення з дня його відкриття, чи був боржник належним чином повідомлений про це і чим це підтверджується, а державний виконавець не надав суду будь-яких підтверджень при вирішенні питання доведеності факту зловживання процесуальними правами чи невиконання боржником обов'язків, передбачених Законом України «Про виконавче провадження», наслідком чого було нарахування заборгованості по аліментам, виходячи із середньої заробітної плати по м. Києву.

Враховуючи, що матеріали справи не містять доказів на підтвердження ухилення боржника від сплати аліментів, характер та посадові обвязки ОСОБА_1, застосування обмежень до заборгованості нарахованої до набрання чинності відповідних змін, суд приходить до висновку про обґрунтованість скарги та її задоволення.

На підставі зазначеного та керуючись Законом України «Про виконавче провадження», інформаційним лист Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 28 січня 2013 року за №24-152/0/4-13, ст. ст. 12, 81, 141, 200, 206, 263-265, 447-453 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Скаргу ОСОБА_1 на дії державного виконавця, заінтересовані особи Голосіївський районний відділ Державної виконавчої служби м. Києва Головного територіального управлінь юстиції у м. Києві, старший державний виконавець Коваль Любов Іванівна, Левченко Марина Сергіївна про скасування постанови задоволити.

Скасувати постанову старшого державного виконавця Коваль Л. І. Голосіївського районного відділу Державної виконавчої служби м. Києва Головного територіального управлінь юстиції у м. Києві від 23 лютого 2018 року встановлено тимчасове обмеження ОСОБА_1 у праві виїзду за межі України до погашення заборгованості зі сплати аліментів у повному обсязі згідно виконавчого листа.

Ухвали, що постановлені судом поза межами судового засідання або в судовому засіданні у разі неявки всіх учасників справи, розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, набирають законної сили з моменту їх підписання суддею (суддями).

Ухвала може бути оскаржена до Апеляційного суду Київської області протягом 15 днів з дня її проголошення або складення.

Учасник справи, якому ухвала суду не була вручена у день її проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження , якщо апеляційна скарга подана протягом пятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Повний текс ухвали виготовлений 30 травня 2018 року.

Суддя