н/п 4-с/490/154/2017
Центральний районний суд м. Миколаєва
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 червня 2018 Центральний районний суд м.Миколаєва

в складі: головуючого судді Черенкової Н.П..

за участю секретаря: Сасік Я.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за скаргою скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю "УМ ФАКТОРИНГ", суб'єкт оскарження - державний виконавець Центрального відділу державної виконавчої служби міста ОСОБА_1 територіального управління юстиції у Миколаївській області ОСОБА_2, заінтересована особа (боржник) - ОСОБА_3; про визнання дій державного виконавця неправомірними, скасування постанови державного виконавця про повернення виконавчого документа,-

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2017 року представник ТОВ "УМ ФАКТОРИНГ" звернувся до суду з даною скаргою, в якій просив суд визнати неправомірними дії державного виконавця Центрального ВДВС м. Миколаїв по виконавчому провадженню № 51916081, скасувати постанову про повернення виконавчого документа стягувачу, зобов'язати Центральний ВДВС м. Миколаїв здійснити примусове виконання рішення Центрального районного суду м. Миколаєва, ухваленого по цивільній справі №490/10474/15-ц, покласти на Центральний ВДВС м. Миколаїв понесені судові витрати. В обгрунтування вимог скарги, представник ТОВ "УМ ФАКТОРИНГ" вказав, що при виконанні рішення суду державний виконавець не здійснив усіх необхідних дій по вжиттю заходів примусового виконання рішення суду, які передбачені Законом України «Про виконавче провадження» і допустив бездіяльність, яка полягає у неналежному здійсненні заходів з розшуку майна і доходів боржника та неналежному здійсненні заходів примусового стягнення боргу.

Представник стягувача направив до суду клопотання про розгляд справи за його відсутності, просив вимоги скарги задовольнити.

Боржник у судове засідання не з'явилася, про дату, час і місце судового розгляду повідомлена належним чином.

В судове засідання державний виконавець не з'явився, про дату, час і місце судового розгляду повідомлений належним чином, надав матеріали виконавчого провадження, однак жодних пояснень по даній скарзі не надав.

Дослідивши матеріали скарги, суд дійшов висновку, що скаргу слід задовольнити, з наступних підстав.

17.03.2016 року Центральним районним судом м. Миколаєва постановлено рішення, яким стягнуто з ОСОБА_3 на користь Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Українська страхова група» грошові кошти у розмірі 134 948 грн. 94 коп., а також судовий збір у розмірі 2 024 грн. 23 коп.

19.04.2016 року Центральним районним судом м. Миколаєва видано виконавчий лист №490/10474/15-ц про примусове виконання рішення за позовом Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Українська страхова група» до ОСОБА_3 про відшкодування шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди.

11.08.2016 року державним виконавцем Центрального ВДВС м. Миколаїв ГТУЮ у Миколаївській області ОСОБА_4 було відкрито виконавче провадження №51916081 за виконавчим листом №490/10474/15-ц від 19.04.2016 р.

04.10.2016 року державним виконавцем винесено постанову про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, якою накладено арешт на все майно боржника, копії яких направлено сторонам до відома.

Станом на 04.10.2016 року відносно фізичної особи ОСОБА_3 у Реєстрі прав власності на нерухоме майно, Єдиному державному реєстрі заборон відчуження обєктів нерухомого майна, Державному реєстрі іпотек відомості відсутні.

04.10.2016 року державним виконавцем Центрального ВДВС м. Миколаїв ГТУЮ у Миколаївській області ОСОБА_2 винесено Постанову про повернення виконавчого документа стягувачеві №519160891 керуючись п 2 ч.1 ст 47 Закону України "Про виконавче провадження", у зв'язку з тим, що у боржника відсутнє майно, на яке може бути звернено стягнення, а здійснені виконавцем відповідно до Закону заходи щодо розшуку такого майна виявилися безрезультатними.

На підставі Договору про відступлення права вимоги та заміну кредитора від 21 грудня 2016 року укладеного між ПрАТ "Страхова компанія "Українська страхова група" і Товариством з обмеженою відповідальністю "УМ ФАКТОРИНГ", новим стягувачем у вказаному виконавчому провадженні №51916081стало ТОВАРИСТВО З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ "УМ ФАКТОРИНГ".

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 512 ЦК України кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

За ч.1 ст. 516 ЦК України заміна кредитора у зобов'язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно зі ст. 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора в зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

В силу ст. ст. 15, 16 ЦК України, ст.ст. 4,5ЦПК України кожен може звернутися до суду за захистом порушених, невизнаних або оспорюваних прав та свобод у спосіб, передбачений законом.

Відповідно до ст. 10 ЦПК України, суд при розгляді справи керується принципом верховенства права , суд розглядає справим відповідно до Конституції України, законів України , міднародних договорів, згода на обовязковістиь яких надана Верховною Радою України, Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобож 1950 року і протоколи до неї, та практику Європейского суду з прав людини як джерело права.

Згідно з ст. 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Відповідно до статті 451 ЦПК України, за результатами розгляду скарги суд постановляє ухвалу. У разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов'язує державного виконавця або іншу посадову особу державної виконавчої служби задовольнити вимогу заявника та усунути порушення або іншим шляхом поновлює його порушені права чи свободи. Якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи державної виконавчої служби і права чи свободи заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову в задоволенні скарги.

У рішенні по справі «Горнсбі проти Греції» (Hornsby v. Greece) від 19 березня 1997 року, заява № 18357/91, п. 40 зазначається, що …право на звернення до суду було б ілюзорним, якби національна правова система Договірної Сторони дозволяла, щоб остаточне, обовязкове для виконання судове рішення залишалося невиконаним на шкоду одній зі сторін. Важко уявити ситуацію, щоб пункт 1 статті 6 докладно описував процедурні гарантії, які надаються сторонам цивільного судового процесу у провадженні, що є справедливим, відкритим і оперативним, і не передбачав би при цьому гарантій виконання судових рішень; тлумачення статті 6 як такої, що стосується виключно права на звернення до суду і проведення судового розгляду, могло б призвести до ситуацій, несумісних із принципом верховенства права, що його Договірні Сторони зобовязалися дотримуватися, коли вони ратифікували Конвенцію. Отже, виконання рішення, винесеного будь-яким судом, має розглядатися як невідємна частина «судового процесу» для цілей статті 6.

Відповідно до положень Європейської Конвенції про захист прав та основоположних свобод людини (далі Конвенція), право доступу до суду, що гарантується статтею 6§1, передбачає не лише право звернутись до суду за захистом своїх прав, а й право захистити своє право, в першу чергу, виконанням рішення, яке ухвалено на користь особи. Так як у разі невиконання рішення концепція «захисту прав судом» не працює. Суд зазначив, що право за судовий захист, яке гарантується статтею 6§1 може стати недіючим, якщо національне законодавство держави-учасниці Конвенції дозволяє, щоб остаточне обовязкове судове рішення залишалось не виконуваним на шкоду однієї із сторін. Доступ до суду також охоплює можливість виконання судового рішення без необґрунтованих затримок. На виконавчі процедури може впливати складність виконавчих процедур, поведінка особи-стягувача, поведінка компетентних державних органів та обсяг призначеної до стягнення суми (майна).

Євросуд зазначив, що у таких категоріях справ, коли державні органи належним чином сповіщені про наявність судового рішення, вони мають вживати всіх належних заходів для його виконання або направлення до іншого органу для виконання. Сама особа, на користь якої ухвалено рішення, не повинна ще займатись ініціюванням виконавчих процедур.

Також Суд зазначив, що обовязком держави є нагляд за виконанням рішень проти державних органів (таким виконанням, якого потребує Конвенція без необґрунтованих затримок).Держава не має посилатись на відсутність коштів, коли йде мова про виконання рішення проти державного органу.

Відповідно до п.2 ч. 1 ст. 37 ЗУ Про виконавче провадження виконавчий документ повертається стягувачу, якщо - у боржника відсутнє майно, на яке може бути звернено стягнення, а здійснені виконавцем відповідно до цього Закону заходи щодо розшуку такого майна виявилися безрезультатними.

Проте в матеріалах справи відсутні дані щодо вжиття державним виконавцем усіх покладених на нього ст.18 цього Закону обов'язків щодо примусового виконання рішення суду, і чи дійсно вживалися дієві заходи щодо розшуку майна боржника, а саме в порядку, передбаченому ст. 53 вказаного Закону щодо виявлення для можливого подальшого звернення стягнення на майно боржника, що перебуває в інших осіб.

Окрім того, державним виконавцем не було ініційоване питання про встановленням тимчасового обмеження у праві виїзду боржника - фізичної особи за межі України і не було здійснено жодних дій направлених на це, а саме не зроблено відповідних запитів стосовно наявності у боржника закордонного паспорта.

Отже, оскаржувана Постанова від 04.10.2016 року підлягає скасуванню, що є підставою для зобов'язання державного виконавця відновити виконавче провадження за вищевказаним виконавчим листом та вжити усіх заходів, передбачених ЗУ «Провиконавче провадження» щодо виконання рішення суду.

На підставі зазначеного, суд дійшов висновку, що скарга підлягає частковому задоволенню.

Керуючись вимогами ст.ст.447-452ЦПК України ,

УХВАЛИВ:

Скаргу - задовольнити частково.

Скасувати Постанову державного виконавця Центрального Відділу ДВС м.Миколаєва ГТУЮ у Миколаївській області про повернення виконавчого документа від 04.10.2016 р. ВП № 51916081 та зобов'язати державного виконавця продовжити виконавчі дії з примусового виконання виконавчого листа № 490/10474/15-ц, виданого Центральним районним судом м. Миколаєва 19.04.2016 року.

Ухвала може бути оскаржена у порядку та строки, передбачені ст.ст. 354-355 ЦПК України.

Суддя : Черенкова Н.П.