Справа № 308/9433/17
П О С Т А Н О В А

Іменем України

02 липня 2018 року м. Ужгород

Апеляційний суд Закарпатської області в складі:

головуючого судді: Джуги С.Д.

суддів Собослоя Г.Г., Мацунича М.В.

за участю секретаря: Волощук В.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Ужгородського міськрайонного суду, ухваленого 26 січня 2018 року суддею Леміш О.М., у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення боргу за договором позики,-

в с т а н о в и в:

У вересні 2015 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення боргу. На обґрунтування зазначає, що 17 січня 2013 року між нею, та відповідачем укладено договір позики, згідно з умовами якого ОСОБА_1 отримав грошові кошти в сумі 20000 (двадцять тисяч) доларів США, зобовязався щомісячно сплачувати відсотки за користування позикою за ставкою 14% річних, а саму позику ОСОБА_1 зобовязався повернути у січні 2015 року. На підтвердження укладення договору позики та його умов ОСОБА_1 власноруч написав і підписав розписку від 17.01.2013 року. 14 березня 2013 року, між позивачкою та ОСОБА_1 укладено додатковий договір позики, згідно з умовами якого ОСОБА_1 отримав додатково грошові кошти в сумі 15000 (пятнадцять тисяч) доларів США, зобовязався щомісячно сплачувати відсотки за користування позикою за ставкою 14% річних, а саму позику ОСОБА_1 зобовязався повернути у березні 2015 року. На підтвердження укладення нового договору позики та його умов ОСОБА_1 власноручно написав і підписав розписку від 14.03.2013 року, копія якої додається. Свої зобовязання за вказаними договорами позики позивачкою виконано повністю, натомість ОСОБА_1 свої зобовязання за вказаними договорами позики виконував частково. Так за договором позики від 17.01.2013 року ним було сплачено еквівалент 233 доларам США як плати за користування коштами позики у січні 2013 року. Крім того, у вересні 2016 року ОСОБА_1 передав позивачці еквівалент 1000 доларів США як заборгованість зі сплати відсотків за договором позики від 17.01.2013 року, та ще додатково 1000 доларів США як заборгованість зі сплати відсотків за договором позики від 14.03.2013 року. Жодних інших платежів в рахунок погашення відсотків за користування коштами позик по договорам позики від 17.01.2013 та 14.03.2013 року ОСОБА_1 не проводилось. У січні 2015 року та у березні 2015 року сума позики повернута не була. Позивачкою вживались неодноразові спроби переконати ОСОБА_1 у необхідності повернути належні їй кошти та відсотки за їх користування, просила ОСОБА_1 погасити заборгованість у позасудовому порядку, пропонувались можливі шляхи погашення заборгованості, але дані заходи були безрезультатними, що стало підставою для звернення до суду. За вищевказаними договорами позик від 17.01.2013 року і 14.03.2013 року ОСОБА_1 заборгував ОСОБА_2 1512243.30 (один мільйон пятсот дванадцять тисяч двісті сорок три гривні 30 копійок). За вказаних обставин, позивач просив стягнути з відповідача заборгованість за договорами позики, вирати на правову допомогу, а також сплачений судовий збір.

Рішенням Ужгородського міськрайонного суду від 26 січня 2018 року позов ОСОБА_2 - задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 (12.03.1963 р.н.) на користь ОСОБА_2 (іпн - НОМЕР_1) 1512243 (один мільйон пятсот дванадцять тисяч двісті сорок три ) грн. 30 коп. заборгованості за договорами позики , а також стягнуто судові витрати, а саме 9 191 (дев"ять тисяч сто дев"яносно один) грн. 00 коп. та 8 000 (вісім тисяч ) грн. 00 коп. - судового збору.

Не погоджуючись з вказаним рішенням, ОСОБА_1 подав на нього апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати та ухвалити у даній справі нове рішення про відмову в задоволенні позову, посилаючись на невідповідність висновків обставинам справи, порушення судом норм матеріального і процесуального права. Зокрема, вказує на те, що в розписках не визначено сторони та предмет договору, місце укладення договору, тобто між позивачем та відповідачем не досягнуто згоди щодо укладення договору позики; судом неправильно застосовано ст. 1048 ЦК України, оскільки позивач не має права отримувати від позичальника процентів за позику; судом не застосовано ст.60 СК України і не враховано, що відповідач на момент отримання позики перебував у шлюбі і може нести відповідальність за зобовязаннями у розмірі не більше 50 % заявлених вимог.

Апеляційний суд, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи і обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що вона не підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав.

Задовольняючи заявлений позов, суд першої інстанції виходив з того, що між сторонами укладено договори позики, за якими відповідач отримав у борг грошові кошті, зобовязання за укладеними договорами відповідач не виконав, а тому порушене право позивача підлягає захисту.

З такими висновками суду першої інстанції, погоджується і апеляційний суд, оскільки вони відповідають фактичним обставинам справи та вимогам закону.

Матеріалами справи встановлено, що 17 січня 2013 року між ОСОБА_2, та ОСОБА_1 укладено договір позики, згідно з умовами якого ОСОБА_1 отримав від неї грошові кошти в сумі 20000 (двадцять тисяч) доларів США, зобовязався щомісячно сплачувати відсотки за користування позикою за ставкою 14% річних, а саму позику ОСОБА_1 зобовязався повернути у січні 2015 року.

На підтвердження укладення договору позики та його умов ОСОБА_1 власноруч написав і підписав розписку від 17.01.2013 року.

Також, 14 березня 2013 року, між ОСОБА_2, та ОСОБА_1 укладено договір позики, згідно з умовами якого ОСОБА_1 отримав від неї додатково грошові кошти в сумі 15000 (пятнадцять тисяч) доларів США, зобовязався щомісячно сплачувати відсотки за користування позикою за ставкою 14% річних, а саму позику ОСОБА_1 зобовязався повернути у березні 2015 року.

На підтвердження укладення даного договору позики та його умов ОСОБА_1 власноручно написав і підписав розписку від 14.03.2013 року.

Однак відповідач по сьогоднішній день не повернув позивачу суму позик.

Згідно зі ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Відповідно до статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику.

Договір позики є двостороннім правочином, а також одностороннім договором, адже після його укладення всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або відповідної кількості речей того ж роду й такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

Отже, досліджуючи договори позики чи боргові розписки, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки.

Вказана правова позиція викладена в постановах Верховного Суду України від 08 червня 2016 року у справі № 6-1103цс16, від 18 січня 2017 року у справі № 6-2789цс16.

Статтею 599 ЦК України встановлено, що зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Відповідно до вимог ст.1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

За положеннями ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 цього Кодексу.

Виходячи з положень ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Звернення до суду з вимогою про повернення всіх сум за договором позики у звязку з порушенням умов договору є наслідком невиконання чи неналежного виконання боржником своїх договірних зобов'язань.

Аналіз наведених норм законодавства дає підстави для висновку проте, що у разі прострочення виконання грошового зобов'язання за договором позики, позикодавець вправі вимагати від позичальника сплати суми боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції, а також 3 % річних від простроченої суми за весь час прострочення згідно ст. 625 ЦК України.

Крім того, позикодавець має право отримати проценти від суми позики, згідно зі ст.1048 ЦК України, які нараховуються за період з дати отримання коштів позичальником по день повернення позики, якщо інше не було встановлено укладеним між сторонами договором.

Вказана правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 01 квітня 2015 року у справі № 6-37цс15.

В даному випадку позивачем надано письмово складені розписки від 17 січня 2013 року та від 14 березня 2013 року, що є підтвердженням як факту укладення між сторонами договору позики, так і факту отримання відповідачем ОСОБА_1 грошових коштів за даними договорами

Судом апеляційної інстанції оглянуто та досліджено оригінали вказаних розписок, які відповідають копіям розписок, що міститься в матеріалах справи. (а.с.9,10).

Отже, встановивши справжню правову природу укладеного договору позики, та те, що відповідачем не виконані зобов'язання за договорами, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про стягнення з відповідача неповернутої суми боргу за договорами позики, відсотків за його користуванням та 3 % річних.

Доводи апелянта про те, що в розписках не визначено сторони та предмет договору, місце укладення договору, а тому не досягнуто згоди щодо укладення договору позики, є безпідставними, оскільки зі змісту розписок чітко вбачається, що особою, яка дає в борг грошові кошти ( позикодавцем) є позивач ОСОБА_2, а особою, яка бере грошові кошти в борг(позичальник) є ОСОБА_1, а також визначено строк виконання зобовязання за договором, та права і обовязки сторін за договором. Відсутність місця укладення договору не є істотною умовою договору позики.

Не заслуговують на увагу посилання в апеляції, що судом неправильно застосовано ст. 1048 ЦК України, так як позивач не має права отримувати від позичальника процентів за позику, оскільки така позиція ґрунтується на невірному тлумаченні законодавства.

Не можуть бути взяті до уваги доводи апеляційної скарги, що судом не застосовано ст. 60 СК України і не враховано, що відповідач на момент отримання позики перебував у шлюбі і може нести відповідальність за зобовязаннями у розмірі не більше 50 % заявлених вимог, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 4 ст. 65 СК України, договір укладений одним із подружжя в інтересах сімї, створює обовязки для другого подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сімї.

З аналізу даної норми можна зробити висновок, що той з подружжя, хто не брав безпосередньо участі в укладенні договору, стає зобовязаною стороною(боржником) за наявності двох умов: договір укладено другим з подружжя в інтересах сімї; майно, одержане за договором, використане в інтересах сімї.

З розписок, яким позивач обґрунтовує заявлені вимоги, вбачається, що відповідач отримав у борг кошти, при цьому у розписках не зазначено, на які цілі була отримана позика та не вказано, що дружина відповідача надавала згоду на її отримання.

Відповідачем ОСОБА_1, відповідно до ст. 12, 81 ЦПК України, не подано доказів і не доведено, що договори позики укладено в інтересах сімї та одержані відповідачем грошові кошти за договорами були використані в інтересах сімї.

З врахуванням наведеного рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим і підстав для його зміни чи скасування немає.

За таких обставин апеляційний суд дійшов до висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а судового рішення суду першої інстанції без змін.

Оскільки ухвалою апеляційного суду Закарпатської області від 12 березня 2018 року відповідачу ОСОБА_1 за подання апеляційної скарги було відстрочено до ухвалення судового рішення у справі сплату судового збору, який становить 12 000 грн., такий, відповідно до ст. 141 ЦПК України, підлягає стягненню з відповідача на користь держави.

Керуючись ст.ст.374, 375, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд ,-

постановив :

апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Ужгородського міськрайонного суду від 26 січня 2018 року залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь держави судовий збір в розмірі 12 000 (дванадцять тисяч) гривень.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення може бути оскаржена до Верховного Суду

Повний текст судового рішення складено 06 липня 2018 року

Головуючий:

Судді