ВАСИЛЬКІВСЬКИЙ МІСЬКРАЙОННИЙ СУД КИЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 362/3200/17
Провадження № 2/362/300/18
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 червня 2018 року Васильківський міськрайонний суд Київської області у складі: головуючого судді С.В. Корнієнко, за участю секретаря судового засідання - Дрозденко К.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Василькові Київської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на земельну ділянку,-

в с т а н о в и в:

26 червня 2017 року позивач звернувся до суду з вимогами про визнання за ним права власності на ? частину земельної ділянки площею 0,06 га, розташованої на території Данилівської сільської ради Васильківського району Київської області, садового товариства «Лісова поляна», діл. № 26, кадастровий № :03:016:0005, придбану сторонами під час шлюбу 1 грудня 2007 року на імя відповідача, припинивши право власності останньої на ? частини зазначеної земельної ділянки.

Свої позовні вимоги заявник обґрунтував тим, що він знаходився в шлюбі з відповідачкою з 11.10.2000 року, який було розірвано рішенням Подільського районного суду м. Києва від 11.10.2011 року. За час перебування в шлюбі за його особисті кошти подружжя купило спірну земельну ділянку.

Позивач в судовому засіданні позов підтримав, просив його задовольнити.

Представник відповідача в судовому засіданні вимоги позову не визнав, просив відмовити в задоволенні позову, посилаючись на пропуск позивачем строку позовної давності на звернення до суду з відповідним позовом.

Суд, вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, оцінивши подані докази за своїм внутрішнім переконанням, всебічно й повно зясувавши обставини, які мають юридичне значення для розгляду справи та вирішення спору по суті, вважає, що в задоволені позову необхідно відмовити з наступних підстав.

Згідно з положеннями ч.3 ст.12 та ч.1 ст.82 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

У відповідності до положень ст.ст.2 та 4 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, за захистом яких кожна особа має право звернутися до суду.

Як вбачається з положень ч.1 ст.317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Відповідно до положень ч.1 ст.321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Підстави набуття права спільної сумісної власності подружжя (тобто перелік юридичних фактів, які складають підстави виникнення права спільної сумісної власності на майно подружжя) визначені в ст. 60 СК України. За змістом цієї норми майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловіку на праві спільної сумісної власності.

Таким чином, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але і спільністю участі подружжя коштами або працею в набутті майна.

Тобто, застосовуючи зазначену норму права (ст. 60 СК України) та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Відповідно до положень ч.3 ст.368 ЦК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. При цьому, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою.

Суб'єктивне право на поділ майна, що перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням.

У разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором або рішенням суду (ст. 70 СК України, ст. 372 ЦК України).

Відповідно до положень п.п.22 і 23 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» № 11 від 21 грудня 2007 року, поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими ст.ст.69-72 СК та ст.372 ЦК. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Поділу підлягає усе майно, що є у спільній сумісній власності.

Судом достовірно встановлено, що відповідно до договору купівлі-продажу земельної ділянки від 1 грудня 2007 року, посвідченого приватним нотаріусом Києво-Святошинскього районного нотаріального округу, ОСОБА_3, за реєстровим № 8402, відповідачеві на праві власності належить земельна ділянка площею 0,06 га, розташована на території Данилівської сільської ради Васильківського району Київської області, садового товариства «Лісова поляна», діл. № 26, кадастровий № :03:016:0005 (а.с.6).

Заявою від 1 грудня 2007 року позивач дав згоду на купівлю його дружиною, відповідачем, спірної земельної ділянки (а.с.83).

З огляду на зазначені матеріали, суд вважає, що спірна земельна ділянка є спільною сумісністю колишнього подружжя - сторін у справі.

Разом з тим, приймаючи у справі рішення суд враховує положення ч.2 ст.72 СК України, за якими, до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності.

Як передбачено положеннями ч.4 і ст.267 ЦК України, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

У відповідності до матеріалів справи, сторони розірвали шлюб 11.10.2011 року (а.с.2).

29 вересня 2014 року позивач звернувся до Подільського районного суду м. Києва із позовом до відповідача про поділ майна подружжя, в тому числі, спірної земельної ділянки (а.с.31 і 32).

Ухвалою Подільського районного суду м. Києва від 27 лютого 2017 року позов було залишено без розгляду, законність якої була підтверджена ухвалою колегії суддів Судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду міста Києва від 25 квітня 2017 року (а.с.56 і 57-58).

Таким чином, судом встановлено, позивач звернувся до Подільського районного суду м. Києва про поділ спільної земельної ділянки за 14 днів до спливу 3-х річного строку позовної давності, який був поновлений з 26 квітня 2017 року, тобто наступного дня після апеляційного перегляду ухвали Подільського районного суду м.Києва Апеляційним судом міста Києва.

З урахуванням дати звернення заявника до суду із зазначеним позовом, ним порушений встановлений строк позовної давності звернення до суду, а тому, в його задоволені необхідно відмовити.

На підставі наведеного та керуючись ст.ст.69, 65, 70, 71, 72 і 74 СК України, ст.ст.4, 10, 76, 264-265, 268, 273, 365 ЦПК України, суд,-

В И Р І Ш И В :

В задоволені позову ОСОБА_1 - відмовити.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку на подання апеляційної скарги або по закінченню апеляційного провадження.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Апеляційного суду Київської області шляхом подачі в 30-денний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги.

Суддя Корнієнко С.В.