Постанова

Іменем України

26 червня 2018 року

м. Київ

справа № 520/1194/15-ц

провадження № 61-13999св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Висоцької В. С.,

суддів: Лесько А. О., Мартєва С. Ю., Пророка В. В., Штелик С. П. (суддя-доповідач)

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1,

відповідач - ОСОБА_2,

розглянув в порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Київського районного суду м. Одеси від 23 березня 2016 року у складі судді Васильків О. В. та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 11 серпня 2016 року у складі суддів: Заїкіна А. П., Калараш А. А., Короткова В. Д.,

В С Т А Н О В И В :

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідні положення ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У лютому 2015 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_2 про припинення права на частку у спільному майні.

Позов мотивовано тим, що на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 18 грудня 2012 року їй належить на праві спільної часткової власності ? частина квартири АДРЕСА_2 Власником іншої ? частини вказаної квартири є ОСОБА_2 Вказувала, що відповідач відповідно до вимог частини першої статті 360 ЦК України як співвласник квартири не приймає участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна, а також не несе відповідальності перед третіми особами за зобов'язаннями, пов'язаними із спільним майном. Квартира є однокімнатною, поділити її в окремі об'єкти нерухомого майна неможливо, спільне користування у зв'язку з неприязними стосунками сторін є неможливим.

З урахуванням уточнених позовних вимог ОСОБА_1 просила припинити право ОСОБА_2 на ? частину квартири АДРЕСА_2 з отриманням грошової компенсації вартості цієї частки з депозитного рахунку суду та визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину вказаної квартири, яка належала ОСОБА_2

У грудні 2015 року ОСОБА_2 звернулась до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_1 про припинення права власності на частку у спільному майні та відшкодування матеріальних збитків.

Зустрічний позов мотивовано тим, що сторони є співвласниками квартири АДРЕСА_2 у рівних частках. Вона у період з 2007 року по 2012 рік приймала участь у витратах на утримання та збереження спільного майна, а також несла відповідальність перед третіми особами за зобов'язаннями, пов'язаними із спільним майном, що підтверджується відповідними квитанціями, в той час як ОСОБА_1 не приймала участі в утриманні квартири у вказаний період. Вказувала, що ОСОБА_1 постійно проживає за кордоном, що свідчить про відсутність у відповідача необхідності у володінні ? частиною спірної квартири, а лише бажання отримувати дохід від її оренди. У неї є потреба в квартирі, так як членам її сім'ї потрібна житлова площа. Вказувала, що ОСОБА_1 цілеспрямовано доводила майно до незадовільного стану для зниження його вартості, чим їй завдано збитків.

Посилаючись на викладені обставини, ОСОБА_2 просила припинити право власності ОСОБА_1 на ? частину квартири АДРЕСА_2 з отриманням грошової компенсації вартості частки з депозитного рахунку суду; визнати за нею право власності на ? частину вказаної квартири; стягнути з ОСОБА_1 матеріальні збитки у розмірі 137 751 грн 30 коп. та суму судового збору.

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 23 березня 2016 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено. Припинено право власності ОСОБА_2 на ? частину квартири АДРЕСА_2 з виплатою грошової компенсації вартості цієї квартири з депозитного рахунку суду у розмірі 228 129 грн. Визнано за ОСОБА_1 право власності на квартиру АДРЕСА_2. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 компенсацію вартості ? частини квартири АДРЕСА_2 у розмірі 228 129 грн, які знаходяться на депозитному рахунку Територіального управління Державної судової адміністрації України в Одеській області. Вирішено питання про судові витрати. У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 відмовлено. Скасовано заходи забезпечення позову, вжиті ухвалою Київського районного суду м. Одеса від 26 серпня 2015 року, а саме: скасовано арешт ? частини квартири АДРЕСА_2, що належить ОСОБА_2

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що наявні підстави для припинення права ОСОБА_2 на частку у спільному майні за вимогою іншого співвласника, оскільки ОСОБА_1 довела наявність визначених статтею 365 ЦК України обставин, за яких право на вказану частку може бути припиненим. Між сторонами склались неприязні стосунки та у кожної із сторін наявні на праві власності інші квартири. При цьому суд зазначив, що визнання права власності за ОСОБА_1 на ? частини спірної квартири із виплатою грошової компенсації ОСОБА_2 відповідатиме принципу справедливості, оскільки після смерті матері ОСОБА_3 - ОСОБА_2 отримала у власність частину трикімнатної квартири, що належала також і ОСОБА_1 із відповідною компенсацією. Відмовляючи у задоволенні позовних вимог зустрічного позову про стягнення збитків, суд першої інстанції виходив із їх недоведеності.

Ухвалою апеляційного суду Одеської області від 11 серпня 2016 року рішення Київського районного суду м. Одеси від 23 березня 2016 року залишено без змін.

Ухвала апеляційного суду мотивована тим, що сторони є співвласниками, спірної квартири, у кожної з них на праві власності є інші житлові приміщення. Спірна квартира є однокімнатною, поділити її в натурі неможливо. Між сторонами склалися неприязні стосунки, внаслідок чого спільне володіння та користування квартирою є неможливим. Задоволення позову ОСОБА_1 відповідатиме принципу справедливості, оскільки після смерті матері ОСОБА_2 отримала у власність частину трикімнатної квартири, яка належала ОСОБА_1, зі сплатою відповідної компенсації. Таким чином, припинення права власності ОСОБА_2 на частку у спільному майні не завдає останній істотної шкоди, оскільки у неї у власності є інше житло. Зустрічні позовні вимоги про відшкодування збитків є недоведеними.

У касаційній скарзі, поданій у вересні 2016 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_2 просить скасувати рішення суду першої інстанції, ухвалу апеляційного суду та ухвалити нове рішення про задоволення зустрічного позову та відмову у задоволенні первісного позову, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, матеріали справи не містять жодного доказу на підтвердження позовних вимог та заперечень ОСОБА_1; судами попередніх інстанцій неправильно застосовано положення статті 365 ЦК України, припинення права власності ОСОБА_2 на частку у спільному майні завдає останній істотної шкоди, оскільки вона та члени її сім'ї потребують житла, також припинення права власності ОСОБА_2 на ? частину спірної квартири не є справедливим поділом спадкового майна, так як позивач фактично володіє та користується майже усім спадковим майном, що залишилося після смерті батьків.

У запереченні на касаційну скаргу ОСОБА_1 зазначає, що судами повно з'ясовано обставини, що мають значення для справи, всебічно та об'єктивно досліджено обставини, рішення судів відповідають нормам матеріального та процесуального права, є законними, обґрунтованими та справедливими. Касаційна скарга є необґрунтованою та не підлягає задоволенню.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 24 травня 2017 року справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про припинення права на частку у спільному майні та зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про припинення права на частку у спільному майні та відшкодування матеріальних збитків, призначено до судового розгляду.

15 березня 2018 року справу передано до Верховного Суду.

Згідно частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

За частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Суди установили, що на підставі свідоцтва про право власності на спадщину за законом від 18 грудня 2012 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є співвласниками по ? частці квартири АДРЕСА_2 після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3

Згідно висновку судової будівельно-технічної експертизи № 162/2/2015 від 27 листопада 2015 року неможливо виділити сторонам в натурі по ? частині квартири АДРЕСА_2; ринкова вартість вказаної квартири станом на 27 листопада 2015 року становить 456 258 грн.

ОСОБА_1 та ОСОБА_2 внесли на депозитний рахунок Територіального управління Державної судової адміністрації України в Одеській області кошти в якості компенсації вартості ? частини спірної квартири кошти у розмірі 228 129 грн.

Задовольняючи позов ОСОБА_1 про припинення права власності ОСОБА_2 на ? частину спірної квартири з виплатою їй вартості цієї частки, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, виходив із того, що внаслідок неприязних відносин спільне володіння і користування майном є неможливим і таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам останньої, оскільки вона має у власності інше житло.

Проте з таким висновком погодитись не можна.

Відповідно до положень статей 21, 24, 41 Конституції України, статей 319, 358 ЦК України всі громадяни є рівними у своїх правах, усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення цих прав, у тому числі щодо захисту права спільної часткової власності.

Згідно із статтею 365 ЦК України право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: частка є незначною і не може бути виділена в натурі; річ є неподільною; спільне володіння і користування майном є неможливим; таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім'ї. Суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду.

При цьому право власності співвласника на частку в спільному майні може бути припинено, але за умови, що така шкода не буде істотною. Саме ця обставина є визначальною при вирішенні позову про припинення права на частку у спільному майні за вимогою інших співвласників.

Зазначена правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду України від 02 липня 2014 року № 6-68цс14.

Висновок про істотність шкоди, яка може бути завдана співвласнику та членам його сім'ї, вирішується в кожному окремому випадку з урахуванням обставин справи та особливостей об'єкта, який є спільним майном.

Судом встановлено, що за ОСОБА_1 та ОСОБА_2 окрім ? частини спірної квартири зареєстровані на праві власності інші об'єкти нерухомості.

Так, заочним рішенням Київського районного суду м. Одеси від 10 лютого 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Одеської області від 12 серпня 2015 року, у справі № 520/7788/14-ц припинено право власності ОСОБА_1 на 3/16 квартири АДРЕСА_3 з виплатою грошової компенсації у розмірі 118 670 грн; визнано за ОСОБА_2 право власності на 3/16 частини вказаної квартири; стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 компенсацію вартості 3/16 частин вказаної квартири у розмірі 118 670 грн, які знаходяться на депозитному рахунку Територіального управління Державної судової адміністрації України в Одеській області; вирішено питання про судові витрати.

Вказаним рішенням встановлено, що ОСОБА_2 на праві спільної часткової власності належить 3/8 трикімнатної квартири АДРЕСА_3, ОСОБА_5 належить ? частина вказаної квартири.

Згідно Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 21 березня 2016 року, ОСОБА_1 на праві приватної власності окрім ? частини спірної квартири належить також двокімнатна квартира АДРЕСА_1.

Таким чином, сама по собі та обставина, що відповідач є власником частини іншої квартири у м. Одесі, не свідчить про те, що припинення її права на частину спірного житла не завдасть істотної шкоди її інтересам та не є підставою для застосування норми статті 365 ЦК України.

Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованого Законом України від 17 липня 1997 року, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Згідно зі статтею 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Частинами першою, другою статті 321 ЦК України встановлено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Ураховуючи викладене, зважаючи на принцип справедливості, добросовісності та розумності, з урахуванням прав та інтересів усіх співвласників, враховуючи те, що розмір часток сторін у спірній квартирі є рівним, колегія суддів дійшла висновку про відсутність обставин, за наявності яких можливе припинення права ОСОБА_2 на частку у спільному майні без завдання істотної шкоди її інтересам.

Відсутність технічної можливості реального поділу об'єкта нерухомого майна та наявність між сторонами неприязних стосунків не свідчить про неможливість його спільного використання співвласниками.

Вищенаведені обставини дають підстави суду зробити висновок про відсутність правових підстав для задоволення первісного позову ОСОБА_1 про припинення права на частку у спільному майні.

Зважаючи на те, що у справі не вимагається збирання або додаткової перевірки чи оцінки доказів, обставини справи встановлені судом повно, але допущено неправильне застосування норм матеріального права, оскаржувані судові рішення в частині вирішення первісного позову підлягають скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про припинення права на частку у спільному майні.

Статтею 412 ЦПК Українивизначено, що підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог зустрічного позову ОСОБА_2 про припинення права власності на частку у спільному майні, суди першої та апеляційної інстанцій правильно виходили із того, що остання не довела наявність обставин, передбачених статтею 365 ЦК України, для припинення права власності та наявність умов, за яких таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам ОСОБА_1

Також, відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 про відшкодування матеріальних збитків, суди дійшли обґрунтованого висновку про їх недоведеність. При цьому суди дослідили усі наявні у справі докази в їх сукупності, надали їм належну оцінку і виконали усі вимоги цивільного судочинства, а тому підстав для скасування рішень в частині вирішення зустрічного позову немає.

Частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України на суд касаційної інстанції у разі ухвалення нового рішення покладено обов'язок відповідно змінити розподіл судових витрат.

У зв'язку з частковим задоволенням касаційної скарги і ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні первісного позову, касаційний суд стягує з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 понесені нею судові витрати зі сплати судового збору у суді апеляційної інстанції у розмірі 4 024 грн 02 коп. та у суді касаційної інстанції у розмірі 4 390 грн 56 коп., всього 8 414 грн 58 коп.

Керуючись статтями 141, 409, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Київського районного суду м. Одеси від 23 березня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 11 серпня 2016 року у частині вирішення первісного позову скасувати.

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про припинення права на частку у спільному майні відмовити.

В іншій частині рішення Київського районного суду м. Одеси від 23 березня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 11 серпня 2016 року залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судові витрати зі сплати судового збору за подання апеляційної та касаційної скарг у розмірі 8 414 грн 58 коп.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. С. Висоцька

Судді: А. О. Лесько

С. Ю. Мартєв

В. В. Пророк

С. П. Штелик