Єдиний унікальний номер 235/6522/17 Номер провадження 22-ц/775/904/2018
Суддя-доповідач: Никифоряк Л.П
Головуючий у 1 інстанції: Хмельова С.М.
__________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

Іменем У К Р А Ї Н И

27 червня 2018 року Апеляційний суд Донецької області колегією в складі:

Суддів Никифоряка Л.П. (доповідач), Гапонова А.В., Халаджи О.В.;

розглянувши в м. Бахмуті без виклику сторін цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до Державного підприємства «Вугільна компанія «Краснолиманська» про стягнення належних звільненому працівникові сум, одноразової допомоги, середнього заробітку за весь час затримки розрахунку та моральної шкоди, за участі третьої особи Покровського відділення управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Донецькій області та Товариства з обмеженою відповідальністю «Краснолиманське», в якій подано апеляційну скаргу Державним підприємством «Вугільна компанія «Краснолиманська» на рішення Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 30 березня 2018 року, -

В С Т А Н О В И В:

В листопаді 2017 року ОСОБА_4 звернувся в суд з позовом до Державного підприємства «Вугільна компанія «Краснолиманська» /далі Підприємство/ з вимогами про стягнення одноразової допомоги в розмірі 27750,15 грн., недоплаченого середнього заробітку за час тимчасової непрацездатності в розмірі 36832,88 грн., середнього заробітку за весь час затримки розрахунку, з часу звільнення до дати постановлення рішення суду, судових витрати в розмірі 5000,00 грн., а також моральної шкоди в розмірі 2000,00 грн.

В обґрунтування позову ОСОБА_4 зазначив, що після виходу на пенсію наявний у нього пільговий (підземний) стаж давав підстави для виплати одноразової допомоги в розмірі трьох середньомісячних заробітків та Підприємство йому такі виплати в належному розмірі не здійснило. Також Підприємство при нарахуванні належних позивачу сум при звільненні не у повному обсязі виплатило кошти за період тимчасової непрацездатності, з огляду на що, має сплатити середній заробіток за весь час затримки розрахунку. Порушення прав позивач пов'язував із спричиненням йому також моральної шкоди.

Рішенням Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 30 березня 2018 року позов задоволено в повному обсязі. Стягнуто з Підприємства недоплачену суму з виплати одноразової допомоги в розмірі 27750,15 грн., недоплачений середній заробіток за час тимчасової непрацездатності в розмірі 36835,88грн., середній заробіток за весь час затримки розрахунку, з часу звільнення до дати постановлення рішення суду в розмірі 150130,92 грн., моральну шкоду в розмірі 2000,00 грн., витрати пов'язані з розглядом справи в розмірі 2600,00грн. та судовий збір в розмірі 3615,70 грн.

Згідно висновків суду пільговий (підземний) стаж ОСОБА_4 становить більше 20 років, з огляду на що, суд вважав, що позивач отримав право при звільненні за власним бажанням у зв'язку з переходом на пенсію на отримання одноразової допомоги у розмірі не меншому ніж трьохмісячний середній заробіток, розрахунок якого здійснив відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету міністрів України № 100 від 08 лютого 1995 року за останні два календарних місяця роботи, що передували звільненню.

Також суд дійшов висновку, що при нарахуванні та виплаті допомоги по тимчасовій непрацездатності Підприємство брало для розрахунку невірний страховий стаж, у зв'язку з чим утворилася недоплата та невиплата всіх належним працівнику сум при звільненні стала підставою для застосування наслідків передбачених ст. 117 КЗпП України та стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку.

Порушення прав позивача встановлені в ході розгляду даної справи, на думку суду, стали підставою для стягнення також моральної шкоди.

В апеляційній скарзі Підприємство просило рішення суду скасувати та в позові відмовити через порушення норм процесуального та матеріального права та не повне з'ясування обставин справи.

В обґрунтування скарги заявник посилався на те, що одноразова допомога при виході працівника на пенсію проводиться з доходу підприємства, та оскільки за звітний період в Підприємства такого доходу не було, відсутні правові підстави для стягнення одноразової допомоги в розмірі більшому ніж було виплачено Підприємством. Іншим доводом апеляційної скарги є те, що Підприємство не уповноважене з'ясовувати питання щодо фактичного стажу працівників, та на час нарахування сум пов'язаних із тимчасовою непрацездатністю ОСОБА_4 були відсутні відомості щодо наявності у позивача іншого стажу. Також не підтверджені обставини щодо підстав для застосування відповідальності передбаченої ст. 117 КЗпП України.

Переглядаючи справу за наявними в ній і додатково поданими доказами, та перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги відповідно до положень частини 1 статті 367 Цивільного процесуального кодексу України /далі ЦПК України/ суд апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції повно встановив обставини що мають значення для справи, та вірно застосував норми матеріального і процесуального права.

В ході судового розгляду встановлено такі обставини, які підтверджені належними та допустимими доказами.

Згідно трудової книжки ОСОБА_4 28 серпня 2017 року звільнений за власним бажанням в зв'язку з виходом на пенсію /а.с.18/.

Довідкою № 173615 від 19 липня 2017 року підтверджено, що ОСОБА_4 отримує пенсію за віком при повному стажі з 17 серпня 2011 року - довічно. Загальний стаж складає 27 років 06 днів, пільговий стаж 23 роки 05 місяців 20 днів /а.с.28/.

Згідно інформації викладеної в Довідці Підприємства, при звільненні ОСОБА_4 всього нараховані 27112,41 грн., які виплачені з усіма відрахуваннями в розмірі 21825,49 грн., який визначений Підприємством у розмірі двох середньомісячних заробітків з урахуванням стажу 18 років /а.с. 31, 97/.

З листків непрацездатності вбачається, що ОСОБА_4 з 12 квітня 2017 року по 12 липня 2017 року перебував на лікарняному з діагнозом - хронічна вертебральна попереково-крижана радікулопатія /а.с. 46-49, 52/.

За змістом довідки Підприємства від 28 серпня 2017 року, середньоденна заробітна плата перед звільненням складала 303,06 грн., середньомісячна - 6212,73 грн., згідно заявленого стажу - 12425,46 грн. /а.с.98/.

Згідно довідки Підприємства від 28 серпня 2017 року розмір середньоденої заробітної плати перед звільненням (нарахування компенсації при звільненні) з серпня 2016 року по липень 2017 року склав 157928,68 за 344 календарних дні, тобто 459,10 грн. середньоденний заробіток /а.с.99/.

У відповідності із довідкою Підприємства від 22 грудня 2017 року при нарахуванні ОСОБА_4 сум за період тимчасової непрацездатності за період з 12 квітня 2017 по 12 липня 2017 року брався до уваги страховий стаж, який Підприємство визначило з урахуванням відсутності запису про звільнення працівника згідно трудової книжки НОМЕР_1 який складав 2 роки 4 місяці 15 днів та згідно довідки ОК-7 від 11 липня 2017 року, наданій до відділу кадрів Підприємства 13 липня 2017 року, за якою стаж ОСОБА_4 визначено строком 6 років 1 місяць /а.с.100/.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що матеріалами справи підтверджено наявність у позивача пільгового стажу у вугільній галузі більше 20 років.

Такі висновки суду, узгоджуються із зібраними у справі належними та допустимими письмовими доказами, та суд першої інстанції відреагував на аргументи заявника стосовно достовірності та доказового значення інформації викладеної в трудовій книжці, довідок з пенсійного фонду та довідок Підприємства і обґрунтовано вважав, що зазначені документальні докази є належними письмовими доказами, які були вирішальними для розгляду справи.

При цьому, судом першої інстанції обґрунтовано не взято до уваги заперечення відповідача який стверджував, що вирішальним для вирішення спору є виключено відомості зазначені в трудовій книжці. Та саме обставина щодо відсутності запису про звільнення працівника не давала роботодавцю підстав для врахування стажу в більшому розмірі.

Доводи відповідача про те, що у Підприємства відсутня можливість отримати відомості щодо стажу роботи працівника через те, що попереднє підприємство, з якого звільнявся працівник в період проведення антитерористичної операції, знаходиться на тимчасово непідконтрольній Україні території, не беруться до уваги судом апеляційної інстанції з тих підстав, що облік стажу працівника не вичерпується виключно внесенням відомостей в трудову книжку, оскільки не можна розраховувати на беззаперечне збереження трудової книжки та врегулювання спірних питань що можуть виникнути при визначенні трудового стажу повинне здійснюватись на підставі будь-яких даних отриманих на підставі дослідження належних та допустимих доказів.

Так само наведені обставини щодо неможливості приведення трудової книжки до вимог чинного законодавства через знаходження підприємства на якому працював робітник до працевлаштування в ДП «Вугільна компанія «Краснолиманська» на окупованій територій, самі по собі не замінюють обов'язку Підприємства підтвердити обставини на які воно посилається в заперечення позову.

Статтею 9 Закону України «Про колективні договори і угоди» від 01 липня 1993 року визначено, що положення генеральної, галузевої, регіональної угод діють безпосередньо і є обов'язковими для всіх суб'єктів, що перебувають у сфері дії сторін, які підписали угоду.

Згідно із п. 12.15 Галузевої угоди між Міністерством енергетики та вугільної промисловості України, іншими державними органами, власниками (об'єднаннями власників), що діють у вугільній галузі, і всеукраїнськими профспілками вугільної промисловості від 03 липня 2001 року (з подальшими змінами) працівнику, що має право на пенсію за віком, при першому його звільненні з Підприємства (незалежно від причин звільнення крім звільнення за порушення законодавства, трудової дисципліни та правил техніки безпеки) сплачується одноразова допомога, розмір якої залежить від стажу роботи в галузі і середнього заробітку, але не менше: при стажі роботи в галузі понад (років) для чоловіків: 10 років - одного середньомісячного заробітку, 15 років - двох середньомісячних заробітків; 20 років - трьох середньомісячних заробітків. Ця допомога сплачується незалежно і без урахування вихідної допомоги, або інших компенсаційних виплат на які має право працівник згідно з чинним законодавством. Про сплату цієї допомоги робиться відповідний запис до трудової книжки. Витрати на сплату одноразової допомоги відносяться на валові витрати Підприємства.

Відповідно до ч.1 ст.9 Закону України «Про колективні договори і угоди» та ст. 18 КЗпП України положення колективного договору поширюються на всіх працівників підприємств незалежно від того, чи є вони членами профспілки, і є обов'язковими як для роботодавця, так і для працівників підприємства.

Відповідно до п. 8.10 Колективного договору державного підприємства «Вугільна компанія «Краснолиманська», зареєстрованого виконавчим комітетом Родинської міської ради за реєстраційним №1 24 квітня 2017 року № 02-47-246 від 05 травня 2017 року, працівнику, який має право на пенсію за віком, при першому його звільненні з підприємства (незалежно від причин звільнення, крім звільнення за порушення законодавства, трудової дисципліни і правил техніки безпеки), виплачується одноразова допомога, розмір якої залежить від стажу роботи в галузі і середнього заробітку, але не менше: для чоловіків: 10 років - середньомісячний заробіток, 15 років - двохмісячний середній заробіток, 20 років - трьохмісячний середній заробіток, 25 років - чотирьохмісячний середній заробіток, 30 років і більш - п'ятимісячний середній заробіток. Виплату здійснювати за рахунок коштів прибутку підприємства (а.с.35-38).

За обставинами справи, згідно з вимогами наведеного законодавства, Підприємство нарахувало та виплатило ОСОБА_4, який мав право на пенсію за віком, при першому його звільненні з підприємства, одноразову допомогу в розмірі 21825,49 грн., який визначений Підприємством у розмірі двох середньомісячних заробітків з урахуванням стажу працівника 18 років.

Отже, з урахуванням пільгового стажу роботи ОСОБА_4, який підтверджений в судовому засіданні, що становить більше 20 років, Підприємство не доплатило один середньомісячний заробіток.

Також наведені обставини дають підстави для висновку про те, що заперечення відповідача про відсутність доходу в першому півріччі не можуть братись до уваги, оскільки наведена обставина не була причиною виплати одноразової допомоги в розмірі двохмісячного середнього заробітку та не має правового значення для вирішення спору що виник.

Таким чином, відповідачем не було дотримано вимоги Галузевої угоди, положення якої є обов'язковими, та відповідно, суд першої інстанції дотримався вимог закону та обґрунтовано вважав, що невиплатою одноразової допомоги порушувались права позивача.

Також апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що Підприємство не дотрималось законодавства при здійсненні розрахунку сум пов'язаних із тимчасовою непрацездатністю ОСОБА_4, з огляду на що, в суду були підстави вважати, що порушено право працівника на отримання всіх сум при звільненні що є підставою для застосування відповідальності передбаченої ст. 117 КЗпП України.

Частиною 1 статті 117 КЗпП України передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Порушенням принципу змагальності сторін та диспозитивності цивільного судочинства буде звільнення відповідача від обов'язку доказування, та не припустимим є ґрунтування судового рішення на припущеннях.

Так само рішення суду не може обґрунтовуватись лише самими правовими підставами або аргументами на які робиться посилання в запереченні на позов - без встановлення відповідних фактів щодо наявності іншого стажу роботи ОСОБА_4

Фактично доводи апеляційної скарги за своєю суттю є ідентичними тому що було викладено в позовній заяві та зазначені доводи були предметом перевірки судом першої інстанції який дійшов обґрунтованого та законного висновку.

Отже з мотивів правового захисту прав працівника, суд першої інстанції обґрунтовано вважав, що не має практичної доступної для позивача можливості виправити встановлені в даній справі порушення в інший спосіб ніж нарахування та стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку.

Так само, Підприємство не надало обґрунтування щодо невірного розрахунку середнього заробітку судом першої інстанції, доводи викладені в апеляційній скарзі не дають підстав для розрахунку та стягнення інших сум.

У той же час, суд дійшов обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для відшкодування моральної шкоди позивачу.

При задоволенні позовних вимог суд прийняв до уваги, що згідно положень норм законодавства про працю, відшкодування моральної (немайнової) шкоди незалежно від відшкодування майнової шкоди є одним із способів захисту особистих немайнових прав працівника та моральна шкода підлягає відшкодуванню за наявності факту заподіяння цієї шкоди потерпілому.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди судом визначено з урахуванням глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого та позбавлення його можливості їх реалізації, а також з урахуванням інших обставин встановлених при розгляді справи, які мають істотне значення.

Отже, доводи апеляційної скарги не спростовують фактичних обставин справи, встановлених судом і не дають підстав для висновку про порушення чи неправильне застосування судом норм матеріального чи процесуального права.

Саме з такого розуміння вищезазначених обставин та норм матеріального права виходить суд апеляційної інстанції, та вважає що суд першої інстанції виконав вимоги закону про законність рішення суду, висновки суду в частині задоволення позовних вимог здійсненні з дотриманням норм матеріального права, що відповідно до статті 375 ЦПК України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а судового рішення без змін.

Керуючись ст. 374, 375, 382 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Державного підприємства «Вугільна компанія «Краснолиманська» залишити без задоволення.

Рішення Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 30 березня 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня його проголошення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Судді: