Ухвала

20 червня 2018 року

м. Київ

справа № 0417/3984/2012-ц

провадження № 61-10275св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А.,

суддів: Кузнєцова В. О., Погрібного С. О.,

Ступак О. В. (суддя-доповідач), Усика Г. І.

учасники справи:

стягувач - Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»,

боржник - ОСОБА_3,

розглянув у порядку письмового провадження касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» на ухвалу Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 09 березня 2016 року у складі судді Зосименко С. Г. та ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 30 серпня 2016 року у складі колегії суддів: Макарова М. О., Максюти Ж. І., Прозорової М. Л.,

ВСТАНОВИВ:

У лютому 2016 року Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду з заявою про поновлення строку для пред'явлення виконавчого документа до виконання у справі за позовом ПАТ КБ «ПриватБанк» до Публічного акціонерного товариства «Акцент-Банк» (далі -

ПАТ «А-Банк»), ОСОБА_3 про звернення стягнення на предмет застави.

Заява обґрунтована тим, що 19 березня 2012 року Індустріальним районним судом

м. Дніпропетровська винесено рішення у цивільній справі № 2/0417/2977/2012 за позовною заявою ПАТ КБ «ПриватБанк» до ПАТ «А-Банк», ОСОБА_3 про звернення стягнення на предмет застави. Строк пред'явлення виконавчого документа - до 29 березня 2013 року. Станом на 19 лютого 2016 року заборгованість боржником не погашена. Станом на 19 лютого 2016 року виконавчий лист не було пред'явлено у Державну виконавчу службу України на примусове стягнення заборгованості за кредитним договором.

Посилаючись на викладені обставини, ПАТ КБ «ПриватБанк» просило поновити пропущений строк для пред'явлення виконавчого документа до виконання.

Ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 09 березня

2016 року у задоволенні заяви ПАТ КБ «ПриватБанк» відмовлено.

Ухвала мотивована тим, що стягувач до суду із заявою про видачу виконавчого листа не звертався, а доказів поважності пропуску строку відповідно до статті 60 ЦПК України заявником не надано.

Ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 30 серпня 2016 року апеляційну скаргу ПАТ КБ «ПриватБанк» відхилено. Ухвалу Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 09 березня 2016 року залишено без змін.

Постановляючи ухвалу про відхилення апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції погодився з висновками суду першої інстанції, визнав їх законними та обґрунтованими, постановленими з додержанням норм процесуального права.

У вересні 2016 року ПАТ КБ «ПриватБанк» подало до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу на ухвалу Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 09 березня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 30 серпня 2016 року, в якій просило скасувати оскаржувані судові ухвали, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції, обґрунтовуючи свої вимоги порушенням судами норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що наявність у виконавчих листах відомостей про те, що їх було видано 30 березня 2012 року, не є безумовним доказом дійсної їх видачі, а лише свідчить про їх формування в автоматизованій системі документообігу суду, крім того, матеріали справи не містять заяви про видачу ПАТ КБ «ПриватБанк» виконавчих листів у період з 19 березня 2012 року по 29 березня 2013 року.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 листопада 2016 року відкрито касаційне провадження в указаній справі, а ухвалою від 15 лютого 2017 року справу призначено до судового розгляду.

15 грудня 2017 року набув чинності Закон України від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», за яким судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 ЦПК України).

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У березні 2018 року Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ вказану цивільну справу передано до Верховного Суду.

Станом на час розгляду вказаної справи у Верховному Суді від інших учасників справи не надходило відзивів на касаційну скаргу ПАТ КБ «ПриватБанк».

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку про закриття касаційного провадження у справі як помилково відкритого, з огляду на таке.

Конституцією України закріплено основні засади судочинства (частина третя статті 129). Ці засади є конституційними гарантіями права на судовий захист, зокрема шляхом забезпечення перевірки судових рішень в апеляційному та касаційному порядках, крім випадків, встановлених законом (пункт 8 частини третьої статті 129 Конституції України).

Однією з основних засад судочинства в Україні є забезпечення апеляційного та касаційного оскарження рішення суду, крім випадків, встановлених законом.

Можливість (право) оскарження судових рішень у судах апеляційної та касаційної інстанцій є складовою права особи на судовий захист. Перегляд судових рішень в апеляційному та касаційному порядку гарантує відновлення порушених прав і охоронюваних законом інтересів людини і громадянина.

Відповідно до пункту 19 частини першої статті 293 ЦПК України 2004 року окремо

від рішення суду можуть бути оскаржені в апеляційному порядку ухвали суду першої інстанції щодо поновлення пропущеного строку для пред'явлення виконавчого документа до виконання.

Верховний Суд при тлумаченні положень пункту 19 частини першої статті 293 ЦПК України 2004 року в системному зв'язку з іншими положеннями цієї статті, пунктом 8 частини третьої статті 129 Конституції України у редакції, чинній на час постановлення апеляційним судом ухвали, та з урахуванням правових висновків Конституційного Суду України, викладених у мотивувальних частинах рішень

від 27 січня 2010 року № 3-рп/2010, від 28 квітня 2010 року № 12-рп/2010,

від 08 липня 2010 року № 18-рп/2010, від 22 квітня 2014 року № 4-рп/2014, дійшов висновку, що в апеляційному порядку підлягають оскарженню ухвали як про поновлення пропущеного строку для пред'явлення виконавчого документа до виконання, так і про відмову у поновленні цього строку.

Згідно з пунктом 2 частини першої статті 324 ЦПК України2004 року сторони та інші особи, які беруть участь у справі, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їх права, свободи чи обов'язки, мають право оскаржити у касаційному порядку ухвали суду першої інстанції, вказані у пунктах 1, 3, 4, 13, 14, 15, 16, 17, 18, 20, 24, 25, 26, 27, 28, 29, 31-33 частини першої статті 293 цього Кодексу, після їх перегляду в апеляційному порядку і ухвали апеляційного суду, якщо вони перешкоджають подальшому провадженню у справі.

Відповідно до правового висновку, висловленого Верховним Судом України

11 листопада 2015 року у справі № 6-1482цс15, згідно з пунктом 19 частини першої статті 293 ЦПК України окремо від рішення суду можуть бути оскаржені в апеляційному порядку ухвали суду першої інстанції щодо поновлення пропущеного строку для пред'явлення виконавчого документа до виконання. Нормами ЦПК України 2004 року (пункт 19 частини першої статті 293) передбачено право сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, а також осіб, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їх права, свободи чи обов'язки, апеляційного оскарження ухвал суду першої інстанції щодо поновлення пропущеного строку для пред'явлення виконавчого документа до виконання, проте право оскарження у касаційному порядку таких ухвал після їх перегляду в апеляційному порядку положеннями цього Кодексу не встановлено, отже, необхідно дійти висновку про те, що законом (положення пункту 2 частини першої статті 324 цього Кодексу) визначено, що ухвали суду першої інстанції щодо поновлення пропущеного строку для пред'явлення виконавчого документа до виконання після їх перегляду в апеляційному порядку касаційному оскарженню не підлягають.

Європейський суд з прав людини у рішенні у справі «Воловік проти України» зазначив, що Суд нагадує, що відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), якщо апеляційне оскарження існує в національному правовому порядку, держава зобов'язана забезпечити особам під час розгляду справи в апеляційних судах, в межах юрисдикції таких судів, додержання основоположних гарантій, передбачених статтею 6 Конвенції, з урахуванням особливостей апеляційного провадження, а також має братись до уваги процесуальна єдність судового провадження в національному правовому порядку та роль в ньому апеляційного суду (див., наприклад, рішення у справі «Подбіельські та ППУ Полпуре проти Польщі» (Podbielski and PPU Polpure v. Poland) N 39199/ 98, п. 62, 26 липня 2005 року).

Із матеріалів справи вбачається, що у судовому засіданні у суді апеляційної інстанції, який мав повноваження переглянути справу як стосовно фактів, так і стосовно права, а також мав повноваження встановлювати нові факти, які не досліджувалися під час розгляду справи судом першої інстанції, брав участь представник ПАТ КБ «ПриватБанк». В ухвалі апеляційний суд виклав мотиви відмови у поновленні пропущеного строку для пред'явлення виконавчого документа до виконання.

З урахуванням положень ЦПК України 2004 року право заявника на доступ до апеляційного суду було захищено основоположними гарантіями, передбаченими статтею 6 Конвенції.

Згідно з правовими позиціями Європейського суду з прав людини, висловленими у справах Levages Prestations Services v. France (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції) та Brualla Gomez de la Torre v. Spain (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції.

Верховний Суд виходить з того, що виконання судового рішення є невід'ємною складовою права на судовий захист (пункт 43 Рішення у справі «Шмалько проти України» від 20 липня 2004 року) і охоплює, зокрема, визначені у законі дії, спрямовані на захисті поновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави (абзац третій пункту 2 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 13 грудня

2012 року № 18-рп/2012).

Положення статей 293, 324 ЦПК України 2004 року передбачали фільтр касаційних скарг на ухвали судів першої та апеляційної інстанцій. При цьому закриття провадження у справі з урахуванням практики Європейського суду з прав людини не позбавляє заявника доступу до суду.

Отже, не підлягає касаційному оскарженню ухвала суду про поновлення пропущеного строку для пред'явлення виконавчого документа до виконання, тобто касаційна скарга подана на ухвалу, яка не підлягає касаційному оскарженню відповідно до пункту 2 частини першої статті 324 ЦПК України 2004 року.

Інші доводи касаційної скарги не мають правового значення з урахуванням закриття касаційного провадження у справі.

З огляду на викладене колегія суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду дійшла висновку, що касаційне провадження у справі відкрито помилково, тому воно підлягає закриттю.

Керуючись статтею 324 ЦПК України 2004 року, статтею 389 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Касаційне провадження у справі за заявою Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» про поновлення строку для пред'явлення виконавчого документа до виконання у справі за позовом Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до Публічного акціонерного товариства «Акцент-Банк», ОСОБА_3 про звернення стягнення на предмет застави, за касаційною скаргою Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» на ухвалу Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 09 березня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 30 серпня 2016 року закрити.

Ухвала суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. А. Стрільчук

Судді: В. О. Кузнєцов

С.О. Погрібний

О. В. Ступак

Г. І. Усик