ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 липня 2018 року

м.Суми

Справа №580/288/18

Номер провадження 22-ц/788/1091/18

Апеляційний суд Сумської області у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого - Кононенко О. Ю. (суддя-доповідач),

суддів - Криворотенка В. І. , Ткачук С. С.

з участю секретаря судового засідання - Кияненко Н.М.

сторони:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач ІНФОРМАЦІЯ_1 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні в приміщенні Апеляційного суду Сумської області у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ІНФОРМАЦІЯ_2

на рішення Лебединського районного суду Сумської області від 29 березня 2018 року в складі судді Чхайла О.В., ухвалене у м. Лебедин,

в с т а н о в и в:

У лютому 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ІНФОРМАЦІЯ_2 про стягнення компенсації за невикористану відпустку.

Позовна заява мотивована тим, що 22 вересня 2016 року між ним та відповідачем укладено контракт про проходження військової служби у Збройних Силах України на посадах осіб рядового, сержантського і старшинського складу терміном на 6 місяців, та на його підставі у період з 23 вересня 2016 року по 22 березня 2017 року проходив військову службу, перебуваючи у довгостроковому відрядженні у військовій частині, яка залучалась до дій в зоні АТО.

Наказом військового комісара ІНФОРМАЦІЯ_2 від 20 березня 2017 №8-Рс його звільнено зі служби у запас за пунктом «ж», як такий, що відслужив строк військової служби за контрактом. За період військової служби у нього виникло право на відпустку, яку він не мав змоги використати, оскільки весь час знаходився в зоні проведення АТО, а тому йому була виплачена грошова компенсація.

Вказував, що військовим комісаріатом його було повідомлено, що виплата грошової компенсації за невикористану відпустку за 2016 рік не відповідає наказу Міноборони України № 260, а тому він був змушений повернути отримані кошти у розмірі 1475 грн. 49 коп. Вважав такі дії відповідача такими, що не відповідають Конституції України та вимогам законодавства про працю.

Просив стягнути з ІНФОРМАЦІЯ_2 на його користь безпідставно повернуті кошти за невикористані дні щорічної основної відпустки за 2016 рік у розмірі 1475 грн. 49 коп.

Рішенням Лебединського районного суду Сумської області від 29 березня 2018 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено.

Стягнуто ІНФОРМАЦІЯ_2 на користь ОСОБА_1 безпідставно повернуті кошти за невикористані дні щорічної основної відпустки за 2016 у розмірі 1475 грн. 49 коп.

Стягнуто з ІНФОРМАЦІЯ_2 на користь Державної судової адміністрації України судовий збір у розмірі 1762 грн.

В апеляційній скарзі ІНФОРМАЦІЯ_1 , посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 .

Апеляційна скарга мотивована тим, що на момент звільнення позивача з військової служби відповідачем було нараховано та виплачено кошти за 15 днів невикористаної щорічної основної відпустки.

Проте, у жовтні 2017 року проводилась перевірка окремих питань фінансово-господарської діяльності ІНФОРМАЦІЯ_2 та під час перевірки встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_3 було порушено вимоги п.37.10 Інструкції про порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженої наказом Міністерства оборони України від 11 червня 2008 року №260, а саме солдату ОСОБА_1 , який був звільнений у запас у 2017 році, незаконно виплачена компенсація за невикористані дні щорічної відпустки.

Вказував, що ІНФОРМАЦІЯ_4 не вчинялося жодних дій щодо примусового стягнення з позивача компенсації за невикористану відпустку в сумі 1497 грн. 96 коп., вказана сума була повернута позивачем добровільно.

ОСОБА_1 подано відзив на апеляційну скаргу, в якому просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду без змін.

Відповідно до п. 3 розділу ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VІІІ «Про судоустрій і статус суддів» апеляційні суди, утворені до набрання чинності цим Законом, продовжують здійснювати свої повноваження до утворення апеляційних судів у відповідних апеляційних округах.

Пунктом 8 частини першої розділу ХІІІ «Перехідні положення» Цивільного процесуального кодексу України, в редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року, також визначено, що до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою I розділу V ЦПК України.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника ІНФОРМАЦІЯ_2 Харченка М.А., який підтримав доводи апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, вимог та підстав позову, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції встановлено та з матеріалів справи вбачається, що з 23 вересня 2016 року ОСОБА_1 проходив військову службу за контрактом про проходження військової служби у Збройних Силах України на посадах осіб рядового, сержантського і старшинського складу (а.с. 12, 23-25).

Згідно з довідкою військової частини НОМЕР_1 від 30 листопада 2017 року №4001, старший солдат ОСОБА_1 у період з 19 грудня 2016 року по 11 березня 2017 року брав участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення і захисті незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України в районі проведення антитерористичної операції на території Донецької та Луганської області(а.с.26).

З витягу з наказу військового комісара ІНФОРМАЦІЯ_5 №63 від 22 березня 2017 року вбачається, що старшого солдата ОСОБА_1 наказом військового комісара ІНФОРМАЦІЯ_2 від 20 березня 2017 року №8-РС звільнено з військової служби у запас.

З 22 березня 2017 року він виключений із списків особового складу ІНФОРМАЦІЯ_6 та всіх видів забезпечення (а.с. 28).

Як вбачається зі змісту вищевказаного витягу з наказу, за ОСОБА_1 на час звільнення з військової служби станом на 22 березня 2018 року обліковувалось 15 днів невикористаної щорічної основної відпустки (а.с.28).

Рішення суду першої інстанції про задоволення позову ОСОБА_1 мотивоване тим, що гарантоване трудовим законодавством право позивача, як військовослужбовця за контрактом, після звільнення з військової служби на виплату компенсації за невикористану відпустки є порушеним відповідачем і підлягає судовому захисту у спосіб стягнення відповідної грошової компенсації.

Колегія суддів вважає, що судом першої інстанції ухвалене правильне по суті рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до ст. 45 Конституції України, кожен, хто працює, має право на відпочинок. Це право забезпечується наданням днів щотижневого відпочинку, а також оплачуваної щорічної відпустки, встановленням скороченого робочого дня щодо окремих професій і виробництв, скороченої тривалості роботи у нічний час.

Максимальна тривалість робочого часу, мінімальна тривалість відпочинку та оплачуваної щорічної відпустки, вихідні та святкові дні, а також інші умови здійснення цього права визначаються законом.

Згідно приписів ч. 1 ст. 83 КЗпП України, у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи.

За змістом ст.ст. 1-2 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», військовослужбовці користуються усіма правами і свободами людини та громадянина, гарантіями цих прав і свобод, закріпленими в Конституції України та законах України, з урахуванням особливостей, встановлених цим та іншими законами. У зв`язку з особливим характером військової служби, яка пов`язана із захистом Вітчизни, військовослужбовцям надаються визначені законом пільги, гарантії та компенсації.

Ніхто не вправі обмежувати військовослужбовців та членів їх сімей у правах і свободах, визначених законодавством України.

Відповідно до положень ч.ч. 2, 14 ст. 10-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», щорічна основна відпустка надається протягом календарного року. В особливих випадках з дозволу прямого начальника, уповноваженого Міністром оборони України, керівниками центральних органів виконавчої влади, які відповідно до закону здійснюють керівництво військовими формуваннями, утвореними відповідно до законів України, керівниками правоохоронних органів та керівниками розвідувальних органів України, щорічна основна відпустка за минулий рік надається в першому кварталі наступного року, якщо раніше її не було надано.

Військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, які звільняються з військової служби, за винятком осіб, які звільняються зі служби за віком, станом здоров`я, у зв`язку з безпосереднім підпорядкуванням близькій особі та у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів, щорічна основна відпустка надається з розрахунку 1/12 частини тривалості відпустки, на яку вони мають право відповідно до пункту 1 цієї статті за кожний повний місяць служби в році звільнення. При цьому, якщо тривалість відпустки таких військовослужбовців становить більш як 10 календарних днів, їм оплачується вартість проїзду до місця проведення відпустки і назад до місця служби або до обраного місця проживання в межах України у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, які звільняються зі служби за віком, станом здоров`я, у зв`язку з безпосереднім підпорядкуванням близькій особі та у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів, щорічні основні відпустки та додаткові відпустки в рік звільнення надаються на строки, установлені пунктами 1 та 4 цієї статті.

У рік звільнення зазначених в абзацах першому та другому цього пункту військовослужбовців зі служби у разі невикористання ними щорічної основної або додаткової відпустки їм виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, у тому числі військовослужбовцям-жінкам, які мають дітей.

Отже, ураховуючи вищевказані норми законодавства, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність законних підстав для виплати позивачу грошової компенсації за 15 днів невикористаної щорічної основної відпустки, як військовослужбовцю, звільненого з військової служби у запас по закінченню строку дії контракту, оскільки для нарахування та фактичної виплати зазначеної вище компенсації ОСОБА_1 були наявні всі умови (наявність необхідного стажу військової служби, не використання до звільнення зі служби указаних днів щорічної відпустки, а також факт звільнення позивача зі служби по закінченню строку дії контракту), проте, відповідач, неправомірно, станом на час пред`явлення позову, не провів виплату зазначеної компенсації позивачу вже після його звільненні з військової служби.

Пунктом 2 контракту про проходження ОСОБА_1 військової служби у Збройних Силах України на посадах осіб рядового, сержантського і старшинського складу від 23 вересня 2016 року, укладеного з Міністерством оборони України в особі військового комісара ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_2 та позивачем, передбачено обов`язок зазначеного міністерства відповідно до законодавства забезпечити додержання особистих прав і свобод військовослужбовця, включаючи надання пільг, гарантій і компенсацій, установлених законами та іншими нормативно-правовими актами України (а.с. 23).

Доводи апеляційної скарги про те, що згідно з п. 37.10 Інструкції про порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженої наказом Міністерства оборони України від 11 червня 2008 року № 260, позивач не має права на виплату вищевказаної компенсації, не заслуговують на увагу, оскільки не ґрунтуються на нормах чинного законодавства. Відповідачем неправильно витлумачено норми вищенаведеного нормативного акту. Крім того, вищевикладені норми законодавства з питання нарахування та виплати компенсації за невикористані щорічні відпустки, включаючи норми Конституції України, Законів України «Про відпустки» та «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», мають вищу юридичну силу і правомірно застосовані судом першої інстанції в порівнянні з нормами підзаконного нормативного акту Міністерства оборони України. Невиплата ОСОБА_1 компенсації за невикористану відпустку є обмеженням прав військовослужбовця у розумінні ст. 2 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».

За встановлених обставин справи та вимог закону, колегія суддів апеляційного суду вважає, що суд першої інстанції повно та всебічно з`ясував обставини справи і надав їм належну правову оцінку, дослідив надані сторонами докази, на підставі яких дійшов обгрунтованого висновку про наявність підстав для задоволення позову ОСОБА_1 .

Таким чином, рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим, відповідає нормам матеріального та процесуального права, підстави для його зміни чи скасування відсутні.

Враховуючи те, що справа є малозначною (п. 1 ч. 6 ст. 19 ЦПК України), відповідно до приписів п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України, постанова не підлягає касаційному оскарженню.

Керуючись ст. ст. 367, 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 375, 381 - 384, 389, ЦПК України,

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ІНФОРМАЦІЯ_2 залишити без задоволення.

Рішення Лебединського районного суду Сумської області від 29 березня 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і касаційному оскарженню не підлягає.

Судді: О.Ю.Кононенко

В.І. Криворотенко

С.С.Ткачук