Дата документу Справа №
Апеляційний суд Запорізької області
Провадження №22ц/778/1980/18 Головуючий у 1 інстанції: Шалагінова А.В.
Суддя-доповідач: Воробйова І.А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 червня 2018 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Запорізької області у складі:

головуючого: Воробйової І.А.

суддів: Бєлки В.Ю.,

Онищенка Е.А.

при секретарі: Ващенко З.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на ухвалу Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 19 березня 2018 року за заявою ОСОБА_4 про поновлення строку пред'явлення до виконання виконавчого листа про стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 пені за несвоєчасну сплату аліментів , -

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2017 року ОСОБА_4 звернулася до суду з заявою про поновлення строку пред'явлення до виконання виконавчого листа про стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 пені за несвоєчасну сплату аліментів.

В обґрунтування заяви зазначено, що на виконання рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 15.02.2011 про стягнення з ОСОБА_3 на її користь пені за несвоєчасну сплату аліментів судом було видано виконавчий лист № 2-350/2011, який ОСОБА_4 пред'явила до виконання до ВДВС Голосіївського районного управління юстиції у м. Києві. Проте, стягнення за даним виконавчим листом не проводилось. У 2013 р. боржник ОСОБА_3 звернувся до стягувача з проханням мирно врегулювати спір, оскільки мав намір сплачувати аліменти добровільно за умови повернення всіх виконавчих листів. Проте, всупереч досягнутої домовленості боржник своїх зобов'язань не виконав. Тому у 2017 р. вона знов вирішила пред'явити виконавчий лист до виконання, проте через закінчення строку, встановленого п. 1 ч. 1 ст. 21 Закону України «Про виконавче провадження», державний виконавець відмовив у прийнятті виконавчого документа.

З наведених підстав просила поновити пропущений строк пред'явлення вищезазначеного виконавчого листа до виконання .

Ухвалою Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 19 березня 2018 року поновлено ОСОБА_4 строк пред'явлення до виконання виконавчого листа № 2-350/2011, виданого Орджонікідзевським районним судом м. Запоріжжя 4 квітня 2011 р., про стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 пені за несвоєчасну сплату аліментів.

Не погоджуючись з ухвалою суду, ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить ухвалу суду скасувати та прийняти нову постанову про відмову у задоволенні заяви.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Ухвала суду першої інстанції, з висновком якого погоджується судова колегія, мотивована тим, що оскільки судове рішення не виконано та виходячи з інтересів дитини, відмова в задоволенні заяви про поновлення строку пред'явлення виконавчого листа до виконання є перепоною в завершенні судового провадження.

Судом встановлено, що рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 15.02.2011 року частково задоволено позов ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про стягнення пені за несвоєчасну сплату аліментів, внаслідок чого з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 стягнуто пеню за несвоєчасну сплату аліментів в розмірі 5 699,93 грн., а також судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 57,45 грн. та збору на ІТЗ 120 грн. (а.с. 90).

04.04.2011 року судом було видано виконавчий лист № 2-350/2011, із встановленим строком його пред'явлення до виконання - до 25.02.2014 (а.с. 103).

Постановою державного виконавця відділу державної виконавчої служби Голосіївського районного управління юстиції у місті Києві від 17.07.2013 виконавчий лист було повернуто стягувачеві за її письмовою заявою (а.с. 104).

17.11.2017 року стягувач звернулась до суду із даною заявою, в якій просить поновити пропущений строк для пред'явлення виконавчого листа до виконання.

Виконання судового рішення відповідно до змісту рішення Конституційного Суду України № 5-рп/2013 від 26 червня 2013 року по справі № 1-7/2013, є невід'ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема, законодавчо визначений комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави; невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд справи судом.

Стаття 6 Європейської Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) гарантує право на справедливий судовий розгляд та закріплює принцип верховенства права, на якому будується демократичне суспільство, і найважливішу роль судової системи в здійсненні правосуддя. Проте, право на справедливий суд було б позбавлено сенсу, якщо б допускало невиконання остаточних судових рішень, які набрали законної сили.

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини невід'ємною частиною "права на суд" та фундаментальним аспектом верховенства права є принцип правової визначеності (певності), який включає дотримання принципу остаточності судового рішення.

У розумінні практики Європейського суду частина 1 статті 6 Конвенції передбачає не лише доступ до правосуддя і встановлення порядку судового розгляду, а й гарантує виконання судових рішень з метою запобігання заподіяння шкоди одній із сторін.

У справі "Півень проти України" ЄСПЛ констатував порушення статті 6 Конвенції та зазначив, що невиконання судового рішення не може буде виправдано недоліками законодавства, які унеможливлюють його виконання. У цій справі Європейський суд дійшов висновку про відсутність у законодавстві України нормативної бази щодо завдань, покладених на органи виконавчої влади, і констатував порушення пункту 1 статті 6 Конвенції.

За змістом пункту 1 статті 6, статті 13 Конвенції, статті 1 Першого протоколу до Конвенції кожен має право на розгляд його справи упродовж розумного строку судом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру.

Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, порушено, має право на ефективний засіб правового захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відтак, невиконання судових рішень, які набрали законної сили, є неприпустимим і, виходячи з обставин цієї конкретної справи, не може бути виправданим.

У Законі України "Про виконавче провадження" поняття "виконавче провадження" розуміється як завершальна стадія судового провадження (стаття 1). Наведене узгоджується з практикою ЄСПЛ щодо застосування статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка гарантує право на справедливий суд. Так, у рішенні від 19 березня 1997 року у справі "Горнсбі проти Греції, заява №183571/91" (Caseof Hornsbyv. Greece) ЄСПЛ зазначив, що для цілей статті 6 Конвенції виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина "судового розгляду". Право на звернення до суду було б ілюзорним, якби національна правова система Договірної сторони дозволяла, щоб остаточне, обов'язкове для виконання судове рішення залишалось невиконаним на шкоду одній зі сторін…".

19 листопада 2010 року Консультативною радою європейських суддів (КРЄС) прийнято Висновок №13 (2010), який зокрема встановлює, що у державі, яка керується верховенством права, державні органи передусім зобов'язані поважати судові рішення і виконувати їх швидко exofilicio. Сама ідея державного органу, який відмовляється підкоритися рішенню суду, підриває концепцію закону (пункт 31).

Відповідно до ч. 1 ст. 433 Цивільного процесуального кодексу України у разі пропуску строку для пред'явлення виконавчого документа до виконання з причин, визнаних судом поважними, пропущений строк може бути поновлено.

Так, причина пропуску строку для пред'явлення виконавчого листа до виконання є поважною, якщо вона відповідає одночасно усім таким умовам: це обставина або кілька обставин, яка безпосередньо унеможливлює або ускладнює можливість вчинення процесуальних дій у визначений законом строк; це обставина, яка виникла об'єктивно, незалежно від волі особи, яка пропустила строк; ця причина виникла протягом строку, який пропущено; ця обставина підтверджується належними і допустимими засобами доказування; тобто, якщо свідчить про відсутність у заінтересованої особи об'єктивної можливості подати виконавчий документ до виконання у встановлені строки.

Судом встановлено, що рішенням суду була стягнута пеня за несвоєчасну сплату аліментів на утримання неповнолітнього сина сторін ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, присуджених за рішенням суду від 6 квітня 2009 р. у справі № 2-832/2009 (а.с. 6).

При цьому, стягувач вказувала, що між нею та боржником існувала домовленість про добровільну сплату аліментів, внаслідок чого вона відкликала виконавчий лист з відділу державної виконавчої служби.

Даний факт підтверджується випискою з карткового рахунку стягувача, з якої випливає, що відповідач перераховував їй аліменти по 1 000 грн. щомісяця, і останній платіж він здійснив 10.06.2016 (а.с. 97).

Відповідно до частини 1 статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 р., що ратифікована Україною, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

За частиною 2 цієї ж статті Конвенції, держави-учасниці зобов'язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручі до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів.

При цьому, частиною 2 статті 27 Конвенції визначено, що батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Рішенням суду від 15.02.2011 у цій справі встановлено, що ОСОБА_3 не належним чином виконував обов'язок із забезпечення в межах своїх фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини, чим порушив вимоги Сімейного кодексу України, і внаслідок несплати аліментів на утримання дитини судом було присуджено до стягнення із нього пеню на підставі ст. 196 Сімейного кодексу України.

Аналізуючи норми права, які вказують на те, що виконання судового рішення є невід'ємною складовою права кожного на судовий захист та враховуючи те, що стягувач у цей час не пред'являла виконавчий лист до виконання через існуючу домовленість між сторонами, судова колегія вважає, що суд першої інстанції обґрунтовано задовольнив заяву ОСОБА_4

Таким чином, доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження та не дають підстав для висновку про неправильне застосування норм матеріального права та порушення судом норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Оскільки судове рішення перевіряється в межах доводів та вимог апеляційної скарги, судова колегія визнає, що судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, що відповідно до статті 375 ЦПК України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення.

За таких обставин згідно статті 375 ЦПК України, апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а судове рішення першої інстанції - залишенню без змін.

Оскільки апеляційну скаргу залишено без задоволення, розподіл судових витрат між сторонами відповідно до статті 141 ЦПК України не здійснюється.

Керуючись ст. ст. 367, 368, ст.374, ст. 375, ст. 381-384 ЦПК України суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Ухвалу Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 19 березня 2018 року по цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте вона може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 02 липня 2018 року.

Головуючий:

Судді: