Провадження № 22-ц/780/2510/18 Доповідач у 2 інстанції ОСОБА_1
Категорія 4 10.07.2018
ПОСТАНОВА

Іменем України

10 липня 2018 року м. Київ

Справа № 357/10867/17

Апеляційний суд Київської області у складі колегії суддів:

ОСОБА_1 (суддя-доповідач),

ОСОБА_2

ОСОБА_3

секретар судового засідання Немудра Ю.П.,

позивач ОСОБА_4,

відповідач ОСОБА_5 (апелянт),

розглянувши матеріали цивільної справи за апеляційною скаргою ОСОБА_5 на рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області, у складі судді Кошель Л.М., від 05 квітня 2018 року (повний текст судового рішення складений 13 квітня 2018 року),

В С Т А Н О В И В:

Статтею 351 Цивільного процесуального кодексу України в редакції Закону України № 2147-VІІІ від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року (далі - ЦПК України), визначено, що судом апеляційної інстанції у цивільних справах є апеляційний суд, у межах апеляційного округу якого(території, на яку поширюються повноваження відповідного апеляційного суду) знаходиться місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується, якщо інше не передбачено цим Кодексом.

Відповідно до пунктів 8, 9, 11 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується; справи у судах першої та апеляційної інстанції, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, а також заяви і скарги подані до набрання чинності цією редакцією Кодексу, провадження за якими не відкрито на момент набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У вересні 2017 року ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом до відповідача ОСОБА_5 про визнання за нею права власності на 1/2 частку квартири АДРЕСА_1.

Посилалася на те, що дана квартира була придбана сторонами під час перебування в шлюбі за спільні кошти для потреб сімї і є спільним майном подружжя, в даний час відповідач не визнає її прав на квартиру, а тому у неї виникла потреба в судовому порядку виділити свою подружню частку.

Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 05 квітня 2018 року позов ОСОБА_4 задоволено. Визнано за ОСОБА_4 право власності на 1/2 частку квартири АДРЕСА_1. Вирішено питання судових витрат.

ОСОБА_5 з вказаним рішенням не погодився та 04 травня 2018 року подав апеляційну скаргу. Просив скасувати рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 05 квітня 2018 року та ухвалити нове рішення про відмову в задоволені позову. Вважає, що рішення ухвалене за неповного зясуванням обставин, що мають значення для справи, висновки суду не відповідають обставинам справи, та через порушення норм процесуального права.

ОСОБА_4 подала свій відзив на апеляційну скаргу. Просила залишити судове рішення без змін, а апеляційну скаргу без задоволення. Вказувала на те, що порушення норм матеріального та процесуального права нічим не підтверджено.

Про дату, час і місце розгляду справи учасники справи були повідомлені належним чином, однак до суду не зявилися, що, відповідно до ст. 372 ЦПК України не перешкоджало розгляду справи.

Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.

Заслухавши суддю-доповідача, переглянувши справу за наявними в ній доказами та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що вона до задоволення не підлягає.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом встановлено і матеріалами справи підтверджене таке.

12 вересня 2007 року сторони зареєстрували шлюб. В даний час сторони перебувають в процесі розлучення.

Під час шлюбу 16 квітня 2009 року сторони придбали квартиру АДРЕСА_2, яка була зареєстрована на імя відповідача.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що придбана в період шлюбу за спільні кошти квартира є їхньої спільною сумісною власністю і сторін частки у праві є рівними.

Колегія суддів погоджується з цим висновком міськрайонного суду, оскільки він ґрунтується на нормах чинного законодавства України та відповідає фактичним обставинам справи.

Згідно ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до ч. 1 ст. 69 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Відповідно до ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім'ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім'ї. За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування.

За наведеного, суд першої інстанції, не зважаючи на доводи апеляційної скарги, розглядаючи спір повно та всебічно дослідив і оцінив обставини справи, належність, допустимість, достовірність кожного наданого сторонами доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності та правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон який їх регулює, а також дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позову.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Згідно зі ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Відповідно до вимог ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Згідно зі ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Частиною 1 ст. 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Всупереч твердженням апелянта, в порушення вимог ст. ст. 80, 81 ЦПК України, ним не доведено перед судом обставин, на які він посилався в обґрунтування свої заперечень на позовну заяву.

Крім того, доводи апеляційної скарги спростовуються наявною в матеріалах справи заявою ОСОБА_4 від 16 квітня 2009 року поданою приватному нотаріусу Білоцерківського міського нотаріального округу ОСОБА_6 зі змістом якої вбачається, що спірна квартира та кошти які витрачено сторонами на її придбання є їхньою спільної сумісною власністю, а правочин, що укладений в інтересах сімї .

Договір купівлі продажу спірної квартири, окрім іншого, містить посилання на те, що сторонам розяснено зміст ст. 60, 65 СК України, і застережень з цього приводу з боку сторін не містить.

Інші доводи апеляційної скарги зводяться до помилкового тлумачення позивачем норм права і також не спростовують висновки суду першої інстанції та не доводять порушення ним норм сімейного, цивільного або цивільно-процесуального законодавства.

Оскільки суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, а судове рішення - без змін.

Обґрунтовуючи судове рішення, колегія суддів приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини зазначені в рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958, згідно з яким, Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Керуючись ч. 6 ст. 259, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. ст. 268, 375, 367, 381- 384 ЦПК України,

П О С Т А Н О В И В:

Рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 05 квітня 2018 року залишити без змін.

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 залишити без задоволення.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття. Касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення, безпосередньо до суду касаційної інстанції. Оскільки в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови буде виготовлений не пізніше, як за пять днів з дня закінчення розгляду справи.

Судді С.В. Лівінський,

ОСОБА_2,

ОСОБА_3