Постанова

Іменем України

27 червня 2018 року

місто Київ

справа № 607/13011/15-ц

провадження № 61-22575св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Погрібного С. О. (суддя-доповідач), Ступак О. В., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач (заявник) - Публічне акціонерне товариство «Дельта Банк»,

відповідач - ОСОБА_4,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» на рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 21 грудня 2016 року у складі судді Дзюбановського Ю. І. та ухвалу Апеляційного суду Тернопільської області від 23 травня 2017 року у складі колегії суддів: Міщія О. Я., Шевчук Г. М., Ткача З. Є.,

ВСТАНОВИВ:

У липні 2015 року Публічне акціонерне товариство «Дельта Банк» (далі - ПАТ «Дельта Банк», банк) звернулося до суду з позовом до ОСОБА_4 про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання за банком права власності на квартиру АДРЕСА_1, земельну ділянку на АДРЕСА_2 нежитлове приміщення магазину АДРЕСА_3

Позивач обґрунтовував заявлені вимоги тим, що 10 травня 2011 року між ПАТ «Дельта Банк» та фізичною особою-підприємцем ОСОБА_4 укладений кредитний договір № К-2005231, згідно з яким кредитор надає позичальнику у тимчасове користування на умовах повернення, строковості, платності, грошові кошти в сумі 950 000, 00 грн зі сплатою відсотків в розмірі 22 % річних з кінцевим терміном повернення до 09 травня 2016 року. У забезпечення належного виконання позичальником ОСОБА_4 кредитних зобов'язань в частині своєчасності сплати кредитних платежів ним передано в іпотеку квартиру АДРЕСА_1, земельну ділянку на АДРЕСА_2, нежитлове приміщення магазину АДРЕСА_3 Позичальник неналежним чином виконував умови кредитного договору, у зв'язку з чим виникла заборгованість за сплати кредитних платежів.

Зважаючи на невиконання відповідачем зобов'язання з повернення кредиту, в рахунок виконання основного зобов'язання ПАТ «Дельта Банк» просило звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом набуття (передачі) предмета іпотеки у власність згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що містяться в іпотечному договорі у порядку, передбаченому статтями 36, 37, 39 Закону України «Про іпотеку».

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 21 грудня 2016 року у задоволенні позову ПАТ «Дельта Банк» відмовлено повністю.

Рішення суду першої інстанції обґрунтовувалось тим, що правові підстави для задоволення заявлених позовних вимог в обраний позивачем спосіб шляхом визнання права власності на іпотечне майно відсутні.

Ухвалою Апеляційного суду Тернопільської області від 23 травня 2017 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Суд апеляційної інстанції погодився з висновками суду першої інстанції, зазначивши, що можливість виникнення права власності за рішенням суду передбачена лише у статтях 335 та 376 ЦК України. Крім того, таке право набувається виключно з інших, не заборонених законом підстав, зокрема з правочинів (частина перша статті 328 ЦК України).

У касаційній скарзі, поданій у червні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ПАТ «Дельта Банк» просило скасувати судові рішення, ухвалити нове рішення про задоволення позову, посилаючись на неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга обґрунтовувалась тим, що позичальник умови кредитного договору не виконав, внаслідок чого позивач набув право на задоволення вимог за рахунок іпотечного майна у судовому порядку. За твердженнями заявника, у Законі України «Про іпотеку» передбачена можливість звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом набуття іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки за рішенням суду, з огляду на що суди попередніх інстанцій зробили необґрунтований висновок про відмову у задоволенні позову. Обрання певного засобу правового захисту, у тому числі й досудового врегулювання спору, є правом, а не обов'язком особи, яка добровільно, виходячи з власних інтересів, його застосовує.

У відзиві на касаційну скаргу ОСОБА_4 стверджував, що доводи касаційної скарги є необґрунтованими, оскільки звернення стягнення на предмет іпотеки за рішенням суду є можливим виключно в порядку, передбаченому статтею 39 Закону України «Про іпотеку».

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 11 вересня 2017 року відкрито касаційне провадження у справі.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України (в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII, що набрав чинності 15 грудня 2017 року, далі - ЦПК України) судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Справу разом із матеріалами касаційного провадження передано до Верховного Суду 15 травня 2018 року.

Верховний Суд вислухав суддю-доповідача, перевірив доводи касаційної скарги та матеріали цивільної справи, за результатами чого зробив висновок, що оскаржувані судові рішення відповідають вимогам законності та обґрунтованості, визначеним статтею 213 ЦПК України (в редакції Закону України від 18 березня 2004 року № 1618-IV, далі - ЦПК України 2004 року), а касаційну скаргу необхідно залишити без задоволення.

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

З метою визначення меж розгляду справи Верховним Судом підлягають до застосування правила статті 400 ЦПК України, відповідно до яких під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Критерії оцінки правомірності оскаржуваних судових рішень визначені в статті 213 ЦПК України 2004 року, відповідно до яких рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом; обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що 10 травня 2011 року між ПАТ «Дельта Банк» та фізичною особою-підприємцем ОСОБА_4 укладений кредитний договір № К-2005231, за умовами якого кредитор надав позичальнику у тимчасове користування на умовах повернення, строковості, платності, грошові кошти в сумі 950 000, 00 грн зі сплатою відсотків в розмірі 22 % річних з кінцевим терміном повернення до 09 травня 2016 року.

16 травня 2012 року між сторонами укладений додатковий договір № 1 до кредитного договору № К-2005231 від 10 травня 2011 року, яким сторони визначили, що надання кредиту здійснюватиметься окремими частинами (траншами) в межах невідновлювальної кредитної лінії з максимальним лімітом заборгованості 1 280 000, 00 грн згідно з графіком зменшення максимального ліміту заборгованості, що викладений в додатку № 1 до цього договору та є невід'ємною його частиною, зі сплатою процентів за користування кредитом в розмірі 23 % річних, в порядку, визначеному цим договором та кінцевим терміном погашення заборгованості за кредитом не пізніше 09 травня 2016 року.

18 червня 2013 року між сторонами укладений додатковий договір № 3 до кредитного договору від 10 травня 2011 року № К-2005231, яким сторони погодили, зокрема, графік погашення кредиту.

10 травня 2011 року між ПАТ «Дельта Банк» та фізичною особою ОСОБА_4 укладений договір іпотеки, який посвідчений приватним нотаріусом та зареєстрований в реєстрі за № 1964.

Згідно із зазначеним договором іпотеки іпотекодавець з метою забезпечення належного виконання зобов'язань, що випливають із кредитного договору від 10 травня 2011 року № К-2005231, а також усіх додаткових договорів та додатків, змін і доповнень до нього, передав, а банк прийняв в іпотеку

майно, квартиру під № 2 з надбудовою другого поверху та гаражем, загальною площею 165, 2 кв. м, житловою площею 50 кв. м, що знаходиться у АДРЕСА_1, й належить іпотекодавцеві ОСОБА_4 на праві власності на підставі рішення Тернопільського міськрайонного суду від 22 жовтня 2010 року, право власності на яку зареєстроване ТОВ «Міське бюро технічної інвентаризації» 19 листопада 2010 року за номером № 2181, реєстраційний номер в Реєстрі прав власності на нерухоме майно 32124827; земельну ділянку, на якій розташована квартира, загальною площею 0, 0291 га у АДРЕСА_2, кадастровий номер НОМЕР_1.

16 травня 2012 року між ПАТ «Дельта Банк» та ОСОБА_4 укладений договір № 1 про внесення зміни до договору іпотеки від 10 травня 2011 року, яким сторони внесли зміни, зокрема у пункт 1.2, і встановили обов'язок іпотекодавця повернути кредит в розмірі 1 280 000, 00 грн у строк до 09 травня 2016 року, або в інших випадках, встановлених кредитним договором та додаткових договорах до кредитного договору, а також інші платежі.

Крім того, 10 травня 2011 року між іпотекодержателем ПАТ «Дельта Банк» та іпотекодавцем фізичною особою ОСОБА_4 укладений договір іпотеки, який посвідчений приватним нотаріусом та зареєстрований в реєстрі за № 2001.

Згідно із зазначеним договором іпотеки, іпотекодавець з метою забезпечення належного виконання зобов'язань, що виплавають із кредитного договору від 10 травня 2011 року № К-2005231, а також усіх додаткових договорів та додатків, змін і доповнень до нього, передав, а банк прийняв в іпотеку майно у вигляді нежитлового приміщення магазину № 56, загальною площею 156, 9 кв. м, яке розташоване у АДРЕСА_3 і належить іпотекодавцеві ОСОБА_4 на праві власності на підставі договору купівлі-продажу від 10 травня 2011 року, зареєстрованого в реєстрі за № 1988.

16 травня 2012 року між ПАТ «Дельта Банк» та ОСОБА_4 укладений договір № 1 про внесення змін до договору іпотеки від 10 травня 2011 року, яким сторони внесли зміни, зокрема у пункт 1. 2, й встановили обов'язок іпотекодавця повернути кредит у розмірі 1 280 000, 00 грн у строк до 09 травня 2016 року, або в інших випадках, встановлених кредитним договором та додаткових договорах до кредитного договору, а також інші платежі.

19 травня 2015 року ПАТ «Дельта Банк» направило ОСОБА_4 лист-вимогу № 31.4-08/4378/15, в якому повідомлено позичальника про наявність простроченої заборгованості у сумі 2 708 119, 67 грн за кредитним договором від 10 травня 2011 року № К-2005231, необхідність її сплати. У разі незадоволення листа-вимоги банк попередив про наступне подання до суду вимоги про звернення стягнення на нерухоме майно на загальну суму, яка станом на 25 березня 2015 року склала 3 139 969, 43 грн.

Судами установлено, що внаслідок неналежного виконання позичальником зобов'язань за кредитним договором у ОСОБА_4 виникла заборгованість, розмір якої станом на 25 березня 2015 року склав 3 139 969, 43 грн.

У статті 33 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, установлених статтею 12 цього Закону. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. Тобто законом визначений вичерпний перелік способів звернення стягнення на предмет іпотеки в разі невиконання чи неналежного виконання забезпеченого іпотекою зобов'язання.

Згідно зі статтею 36 Закону України «Про іпотеку» сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем та іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Судами установлено, що зазначеними договорами іпотеки від 10 травня 2011 року передбачено декілька способів звернення стягнення на предмет іпотеки, зокрема, за рішенням суду та позасудові, у тому числі, відповідно до пункту 7.4.1 договору задоволення вимог іпотекодержателя шляхом прийняття іпотекодержателем предмета іпотеки у власність в рахунок виконання основного зобов'язання. Цей іпотечний договір є підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на предмет іпотеки.

Разом з тим, у статті 37 Закону України «Про іпотеку» не передбачено можливості визнання права власності на предмет іпотеки за іпотекодержателем на підставі рішення суду. Відповідно до цієї статті іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання.

Відповідно до пункту 61 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 року № 1127, для державної реєстрації права власності на підставі договору іпотеки, що містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, також подаються: копія письмової вимоги про усунення порушень, надісланої іпотекодержателем іпотекодавцеві та боржникові, якщо він є відмінним від іпотекодавця; документ, що підтверджує наявність факту завершення 30-денного строку з моменту отримання іпотекодавцем та боржником, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмової вимоги іпотекодержателя в разі, коли більш тривалий строк не зазначений у відповідній письмовій вимозі.

Тобто для реалізації іпотекодержателем позасудового порядку звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності на нього за загальним правилом необхідні відповідне волевиявлення та вчинення певних дій з боку іпотекодержателя, якщо договором не передбачено іншого порядку.

При цьому позивач не позбавлений відповідно до статей 38, 39 ЦК України можливості звернутися до суду з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки в інший спосіб, ніж визнання права власності на нього.

Під час розгляду справи Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду врахував правовий висновок Великої Палати Верховного Суду, викладений у постанові від 21 березня 2018 року у справі № 760/14438/15-ц про те, що передача іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки відповідно до статей 36, 37 Закону України «Про іпотеку» є способом позасудового врегулювання спору, який здійснюється за згодою сторін без звернення до суду. Застереження в договорі про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом визнання права власності на предмет іпотеки - це виключно позасудовий спосіб урегулювання спору, який сторони встановлюють самостійно у договорі. При цьому необхідно врахувати, що у статті 37 Закону України «Про іпотеку» не передбачено можливості визнання права власності на предмет іпотеки за іпотекодержателем за рішенням суду.

Таким чином, взявши до уваги, що фактичні обставини справи, посилання та доводи заявника у цій справі є аналогічними до обставин у справі № 760/14438/15-ц, Верховний Суд не встановив підстав відступити від правового висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у наведеній постанові Великої Палати Верховного Суду.

Ураховуючи наведене, суди першої та апеляційної інстанцій зробили обґрунтований висновок про те, що передача іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки відповідно до статей 36, 37 Закону України «Про іпотеку» є способом позасудового врегулювання, який здійснюється за згодою сторін без звернення до суду, оскільки з урахуванням вимог статей 328, 335, 392 ЦК України у контексті статей 36, 37 Закону України «Про іпотеку» суди не наділені повноваженнями звертати стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності на нього за іпотекодержателем.

Верховний Суд встановив, що оскаржувані судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують, на законність ухвалених судових рішень не впливають. Інші доводи заявника спрямовані на зміну оцінки доказів, здійсненої судами, що перебуває поза межами повноважень суду касаційної інстанції та не може бути здійснене цим судом під час перегляду оскаржуваних судових рішень.

Враховуючи наведене, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду зробив висновок, що касаційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а оскаржувані рішення - без змін.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» залишити без задоволення.

Рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 21 грудня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Тернопільської області від 23 травня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді С. О. Погрібний

О. В. Ступак

Г. І. Усик