Справа № 461/4381/17 Головуючий у 1 інстанції: Зубачик Н.Б.
Провадження № 22-ц/783/7417/17 Доповідач в 2-й інстанції: ОСОБА_1О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 липня 2018 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого - судді: Шеремети Н.О.

суддів: Ванівського О.М., Цяцяка Р.П.

секретаря: Цапа П.М.

з участю: представника ПАТ «Ідея Банк» -

ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Галицького районного суду м. Львова від 28 серпня 2017 року, -

ВСТАНОВИЛА:

Публічне акціонерне товариство «Ідея Банк» звернулось з позовом до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за траншем № G01.116.75323 від 24.03.2017 року в рамках Генерального кредитного договору № 50.00.000084 від 23.03.2017 року в сумі 5430,57 грн., з яких: 4900,02 грн. основний борг, 99,98 грн. прострочений борг, 412,95 грн. прострочені проценти, 5,34 грн. строкові проценти та 12,28 грн. пені; стягнення 1600 грн. судового збору.

ОСОБА_3 звернулась в суд із зустрічним позовом до Публічного акціонерного товариства «Ідея Банк» про застосування правових наслідків недійсності до нікчемного кредитного договору № G01.116.75323 від 24.03.2017 року.

Оскаржуваним рішенням позовні вимоги Публічного акціонерного товариства «Ідея Банк» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором задоволено, стягнуто з ОСОБА_3 на користь Публічного акціонерного товариства «Ідея Банк» заборгованість за траншем № G01.116.75323 від 24.03.2017 року в рамках генерального кредитного договору № №50.00.000084 від 23.03.2017 року в сумі 5430,57 грн. У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства «Ідея Банк» про застосування правових наслідків недійсності до кредитного договору G01.116.75323 від 24.03.2017 року відмовлено за безпідставністю, стягнуто з ОСОБА_3 на користь Публічного акціонерного товариства «Ідея Банк» судовий збір в розмірі 1600,00 грн.

Рішення судув апеляційному порядку оскаржила ОСОБА_3, вважає, що рішення суду ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права при неповно з'ясованих обставинах, що мають значення для справи, а висновки суду не відповідають дійсним обставинам справи. В апеляційній скарзі зазначає, що 23.03.2017 між Публічним акціонерним товариством «Ідея Банк» та ОСОБА_3 було укладено Генеральний кредитний договір № 50.00.000084. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 1055 ЦК України кредитний договір укладається у письмовій формі, а кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним. Задовольняючи позов, суд першої інстанції не взяв до уваги ст. 3 Закону України «Про електронно-цифровий підпис», відповідно до якої електронний цифровий підпис за правовим статусом прирівнюється до власноручного підпису (печатки) у разі, якщо: електронний цифровий підпис підтверджено з використанням посиленого сертифіката ключа за допомогою надійних засобів цифрового підпису. Апелянт вважає, що на підтвердження своєї позиції щодо укладення із відповідачем кредитного договору у формі підписання заяви або приєднання до умов та правил в електронному вигляді, банк не надав належних та допустимих доказів. Крім цього, п.п. 1.7. та 1.8. Генерального кредитного договору передбачають укладення кредитного договору «по телефону», що свідчить про недотримання письмової форми правочину. Також зазначає, що жодних коштів за оспорюваним кредитним договором (траншем) ОСОБА_3 не отримувала і нарахування процентів та комісій за користування кредитом (коштами), яким вона не користувалася, є незаконним. З вищенаведених підстав апелянт просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні первісного позову відмовити, а зустрічний позов задовольнити у повному обсязі.

Заслухавши суддю - доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з огляду на наступне.

Відповідно до ч.ч. 1-5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення суду відповідає зазначеним вимогам.

Положеннями частини 1 статті 264 ЦПК України передбачено, що під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ч.3 та ч.4 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно з ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Статтею 77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Задовольняючи позовні вимоги ПАТ «Ідея Банк» та стягуючи з ОСОБА_3 заборгованість за кредитним договором, суд першої інстанції виходив з того, що у відповідачки за первинним позовом, ОСОБА_3, склалася заборгованість по сплаті кредитних коштів за кредитним договором, а відтак такі підлягають стягненню у судовому порядку.

Відмовляючи у задоволенні позовної вимоги ОСОБА_3 щодо застосування правових наслідків недійсності до нікчемного кредитного договору № G01.116.75323 від 23.03.2017 року, суд першої інстанції виходив з відсутності підстав вважати згаданий кредитний договір нікчемним, а відтак і відсутності підстав для застосування правових наслідків недійсності до кредитного договору, який, на думку позивачки за зустрічним позовом, є нікчемним.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду з огляду на таке.

Відповідно зі ст.ст.525, 526, 530 ЦК України зобовязання мають виконуватись належним чином та у встановлений строк. Одностороння відмова від виконання зобовязань не допускається.

Згідно зі ст.536 ЦК України за користування чужими грошовими коштами боржник зобовязаний сплачувати проценти, розмір яких встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.

Відповідно до ст.610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Згідно зі ст.612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобовязання або не виконав його у строки, встановлені договорами.

Стаття 611 ЦК України передбачає, що у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, в тому числі - відшкодування збитків.

Відповідно до ч.2 ст.1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів.

Судом першої інстанції встановлено, що 23.03.2017 року між Публічним акціонерним товариством «Ідея Банк» та ОСОБА_3 було укладено генеральний кредитний договір №50.00.000084, згідно з п. 1.1. якого банк зобовязався відкрити ОСОБА_3 відновлювальну кредитну лінію, в межах якої надавати їй кредити (Транші) на споживчі потреби у розмірі та на умовах, визначених (передбачених) цим договором, а відповідач зобовязався повернути фактично отримані кошти, сплатити проценти за користування ними та інші платежі в порядку, розмірі та в строки (терміни), що передбачені цим договором та діючими тарифами банку. Максимальний ліміт заборгованості за кредитною лінією (максимальна сума заборгованості позичальника за наданими банком кредитами (траншами) відповідно до цього договору становить 200000 грн., включаючи витрати на страховий платіж (у разі наявності). Рішення щодо надання кредитних коштів банком приймається за кожним траншем окремо та зобовязання банку щодо надання траншів в рамках цього договору є відкличними.

Згідно п.1.2. генерального договору строк дії кредитної лінії становить 120 місяців з моменту відкриття, строк дії окремого траншу становить 60 місяців.

Пунктом 1.3. договору передбачено, що видача траншів за цим договором здійснюється на підставі наданого позичальником погодження на отримання траншу у спосіб та в рамках цього договору. У день надання траншу банк передає особисто позичальнику або надсилає поштою рекомендованим листом, а позичальник надає згоду на отримання у такий спосіб, графіка щомісячних платежів за черговим траншем та не пізніше наступного банківського дня за днем надання траншу, здійснює грошовий переказ за траншем з позичкового рахунку на банківський поточний рахунок позичальника «2262.980». Цим договором позичальник також доручає і надає розпорядження банку: переказати страховику в безготівковій формі кредитні кошти в частині суми страхового платежу через транзитний рахунок банку. Детальна інформація щодо страхування міститься у заяві на приєднання до договору страхування, яка додається до даного договору. Розмір страхового платежу за договором страхування встановлюється страховою компанією та не може перевищувати 15% від суми наданого траншу.

Пунктом 1.4. генерального договору передбачено, що за користування кредитом (траншами) позичальник сплачує річну змінювану процентну ставку в розмірі, що визначається як змінна частина ставки, збільшена на маржу банку. Маржа банку становить 15%. Змінна частина процентної ставки дорівнює потрійному значенню UIRD (Український індекс рітейлових депозитів) (далі - Індекс) за останній день попереднього місяця. Індекс використовується як база для визначення процентної ставки. Індекс переглядається та може змінюватись банком щомісячно. Статистичні дані Національного банку України, які містять Індекс, розміщуються на офіційному сайті Національного Банку України за адресою: http://www.bank.gov.ua.

Окрім того, генеральним договором передбачено, що позичальник сплачує плату за обслуговування кредитної заборгованості щомісячно в терміни визначені згідно з актуальним графіком щомісячних платежів в розмірі 2,5% річних від початкової суми кожного траншу, що буде відображена в графіку платежів у конкретному цифровому виразі (п. 1.5. договору).

Порядок надання пропозиції про отримання траншу відповідачем, його умови (сума, строк тощо), а також погодження (волевиявлення) на отримання чергового траншу за генеральним договором передбачені пунктами 1.7, 1.8. цього договору, абонентський номер вказано відповідачем в генеральному договорі в розділі 3 «Реквізити та підписи сторін», а саме: +88, за допомогою якого може здійснюватись сторонами виконання п.1.7, 1.8 генерального договору.

На підтвердження виконання п.1.7. та п.п.2 п.1.8., а саме підтвердження свого волевиявлення щодо отримання траншу на запропонованих умовах шляхом скерування із абонентського номера телефону зворотного СМС-повідомлення із вказаним унікальним кодом 7632 та сумою траншу на номер 3553, відповідач направив отримане ним СМС-повідомлення від провайдера, що підтверджується реєстром СМС-повідомлень до договору про надання послуг № 01/15082016 від 15.08.2016, укладеного між позивачем та провайдером ТзОВ «МОБАЙЛ ДІВЕЛОПМЕНТ».

Зі змісту повідомлень вбачається сума траншу, та всі інші умови кредитування, на які погодився відповідач, зазначені в генеральному договорі, що спростовує доводи апелянта про те, що нею не погоджувалося отримання кредитних коштів у розмірі 5000.00 грн.

Окрім того, згідно з п. 1.3. генерального договору позичальник уклав договір страхування від нещасного випадку шляхом приєднання відповідачем до договору добровільного страхування життя, що підтверджується заявою від 24.03.2017 року, чим надав розпорядження банку на перерахування частини кредитних коштів на оплату страхового платежу в сумі, яка встановлюється страховою компанією та не може перевищувати 15% від суми наданого траншу.

Відповідно до погоджених умов сума траншу (присвоєний номер G01.116.75323) становить 5000,00 гривень (меморіальний ордер № G01.116.75323 від 24.03.2017), частина коштів з яких, а саме 653,04 гривень, за розпорядженням позичальника згідно умов генерального договору, була перерахована на оплату страхового платежу, а залишок 4346,96 гривень на поточний рахунок відповідача, вказаний у п. 1.3. генерального договору.

Позивачем в порядку та на умовах, передбачених п. 1.3. генерального договору, було направлено через ДП «Укрпошта» рекомендованою кореспонденцією відповідачу ОСОБА_4 щомісячних платежів по траншу № G01.116.75323 та перераховано грошові кошти на поточний рахунок позичальника, вказаний в п. 1.3. генерального договору. Окрім того, отримання вказаного графіку підтверджується заявою ОСОБА_3 від 05.04.2017 року.

Отримання ОСОБА_3 кредитних коштів відображено у виписці про рух коштів по рахунку 2262.980 станом на 22.06.2017 року, що є первинним бухгалтерським документом відповідно до Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» та Положення про організацію операційної діяльності в банках України, затвердженого Постановою правління Національного Банку України від 18.06.2003 року № 254.

Додатковою умовою прийняття умов траншу та волевиявлення на його отримання та користування є те, що відповідач не скористався своїм законним правом відповідно до Закону України «Про захист прав споживачів» про відмову про отримання кредиту в порядку п.1 ч.6 ст.11, а також умов п.1.16 генерального договору. Матеріали спарви не містять заяви ОСОБА_3 на ім»я ПАТ «Ідея Банк» про відмову від отримання кредитних коштів.

Доводи апелянта про те, що вона не отримувала кредитних коштів спростовуються заявою на видачу готівки № TR/3204439/12353/1813 від 30.03.2017 року, на якій міститься підпис отримувача коштів, яким зазначена ОСОБА_3

Встановивши вищезазначені обставини, суд першої інстанції дійшов до вірного висновку про те, що позивач повністю виконав свої зобовязання згідно з умовами генерального договору, надав ОСОБА_3 кредитні кошти в розмірі 5000.00 грн., частину з яких перерахував, як страховий платіж.

Судом першої інстанції встановлено, що кредитні кошти ОСОБА_3 не повернуті, станом на дату подання позовної заяви відповідач, незважаючи на отриману вимогу про усунення порушення кредитних зобовязань, не повернув отриманий транш у встановлений термін та не сплатив нараховані відсотки та комісію, у звязку з чим сума заборгованості відповідача за траншем № G01.116.75323, яка заявлена позивачем за первісним позовом, станом на 26.05.2017 року становить 5430.57 грн., з яких: 4900.02 основний борг; 99.98 грн. прострочений борг; прострочені відсотки 412.95 грн., строкові проценти 5.34 грн., пеня 12.28 грн.

Як вбачається з виписки по зазначеному рахунку 4687, кошти, на погашення кредиту, відсотків за користування кредитними коштами, ОСОБА_3 не вносилися, відповідачка зобовязань перед позивачем щодо повернення кредиту (траншу), нарахованих відсотків та штрафних санкцій не виконувала, що свідчить про порушення ОСОБА_3 умов кредитного договору.

Сторонами були визначені та погоджені між собою усі істотні умови надання кредиту, відповідно до яких була розрахована відповідна заборгованість, а також порядок отримання коштів за траншами згідно із цим генеральним договором без оформлення додаткових угод для цього (п.п. 1.3, 1.7-1.10 генерального договору).

Встановивши вищенаведені обставини, суд першої інстанції дійшов до вірного висновку про підставність та обґрунтованість позовних вимог ПАТ «Ідея Банк» про стягнення з ОСОБА_3 заборгованості за кредитним договором, оскільки банком доведено факт неналежного виконання відповідачем зобов'язання за договором та надано відповідний розрахунок суми заборгованості, який відповідачем за первісним позовом не спростований.

Відповідно до статті 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (стаття 627 ЦК України).

Згідно із вимогами ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк зобов'язується надати грошові кошти позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити відсотки.

Відповідно до статті 203 Цивільного кодексу України, встановлені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину. Так, даною статтею визначено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, правочин має вчинятися у формі, встановленій законом, та правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до ч.1 ст.204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Статтею 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч.1-3, 5, 6 ст.203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до роз»яснень постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» вимога про застосування наслідків недійсності правочину може бути заявлена як одночасно з вимогою про визнання оспорюваного правочину недійсним, так і у вигляді самостійної вимоги в разі нікчемності правочину та наявності рішення суду про визнання правочину недійсним. Якщо позивач посилається на нікчемність правочину для обґрунтування іншої заявленої вимоги, суд не вправі посилатися на відсутність судового рішення про встановлення нікчемності правочину, а повинен дати оцінку таким доводам позивача.

Позовну вимогу про застосування наслідків недійсності правочину ОСОБА_3 обґрунтовує нікчемністю генерального кредитного договору №50.00.000084, укладеного 23.03.2017 року між Публічним акціонерним товариством «Ідея Банк» та ОСОБА_3, заперечуючи його підписання.

Згідно з ч.2 ст.1055 ЦК України кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, який відмовляючи у задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_3, вірно виходив з того, що генеральний кредитний договір №50.00.000084 був укладений у письмовій формі, про що свідчать підписи сторін на ньому, а відтак відсутні підстави вважати такий нікчемним.

Інші доводи апеляційної скарги також не спростовують висновків суду першої інстанції.

Відповідно до п.1 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Стаття 375 ЦПК України передбачає, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки оскаржуване рішення суду ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, апеляційна скарга ОСОБА_3 не підлягає до задоволення.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п.1 ч.1 ст. 374. ст. ст. 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Галицького районного суду м. Львова від 28 серпня 2017 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складено 05.07.2018 року.

Головуючий: Шеремета Н.О.

Судді: Ванівський О.М.

ОСОБА_5