Постанова

Іменем України

04 липня 2018року

м. Київ

справа № 624/954/16-ц

провадження № 61-12840св18

Верховний Суд у складі колегії суддівПершої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А. (суддя-доповідач),

суддів: Карпенко С. О., Кузнєцова В. О., Погрібного С. О., Усика Г. І.,

учасники справи :

позивач - ОСОБА_1,

відповідач - Приватне акціонерне товариство «Насінневе»,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Апеляційного суду Харківської області від 26 червня 2017 року у складі колегії суддів: Кругової С. С., Колтунової А. І., Пилипчук Н. П.,

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Приватного акціонерного товариства «Насінневе» (далі - ПрАТ «Насінневе») про визначення строку дії договору оренди землі, посилаючись на те, що вона є власником земельної ділянки площею 5,46 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка розташована на території Парасковіївської сільської ради Кегичівського району Харківської області. 13 квітня 2007 року між нею та Відкритим акціонерним товариством «Насінневе» (далі - ВАТ «Насінневе»), правонаступником якого є ПрАТ «Насінневе», було укладено договір оренди земельної ділянки № НОМЕР_1, за яким вона передала у платне користування відповідачу належну їй земельну ділянку строком на 10 років. Пунктом 45 договору оренди передбачено, що цей договір набирає чинності після його підписання сторонами та державної реєстрації. 05 травня 2008 року зазначений договір оренди зареєстровано Харківською регіональною філією Державного підприємства «Центр державного земельного кадастру» (далі - Харківська філія ДП «ЦДЗК»), про що вчинено запис у Державному реєстрі земель за № 20. Вважає, що строк дії договору оренди слід обчислювати з моменту підписання (укладення) договору, а не з моменту його державної реєстрації. Враховуючи викладене, просила визначити строк дії договору оренди землі з 13 квітня 2007 року по 13 квітня 2017 року.

Рішенням Кечигівського районного суду Харківської області від 28 лютого 2017 року у складі судді Куст Н. М. позов задоволено. Визначено строк дії договору оренди землі від 13 квітня 2007 року № НОМЕР_1, укладеного між ОСОБА_1 та ВАТ «Насінневе», строком на 10 років, зареєстрованого Харківською філією ДП «ЦДЗК», про що у Державному реєстрі земель вчинено запис від 05 травня 2008 року № 20, на земельну ділянку для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею 5,46 га, кадастровий № НОМЕР_2, розташовану на території Парасковіївської сільської ради Кегичівського району Харківської області, з 13 квітня 2007 року по 13 квітня 2017 року. Стягнуто з ПрАТ «Насінневе» на користь ОСОБА_1 судові витрати зі сплати судового збору в сумі 551 грн 20 коп.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що сторони дійшли згоди щодо істотних умов договору оренди земельної ділянки, скріпивши 13 квітня 2007 року договір своїми підписами, що і є часом укладення договору. В момент державної реєстрації набирає чинності (набуває юридичної сили) договір, укладення якого вже відбулося, і така реєстрація не може змінювати часу укладання договору. Пунктом 8 договору чітко зазначено, що договір укладено на десять років і будь-якого посилання на те, що відлік цього строку починається з часу державної реєстрації договору, немає.

Рішенням Апеляційного Харківської області від 26 червня 2017 року апеляційну скаргу ПрАТ «Насінневе» задоволено. Рішення Кегичівського районного суду Харківської області від 28 лютого 2017 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову відмовлено.

Рішення апеляційного суду мотивоване тим, що спеціальним законом, яким регулюються відносини, пов'язані з орендою землі, є Закон України «Про оренду землі». За змістом статей 18, 20 цього Закону в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, укладений між сторонами договір оренди землі підлягає державній реєстрації, договір оренди землі набирає чинності після його державної реєстрації. Отже, строк дії спірного договору оренди землі починається після його державної реєстрації, а не з моменту його укладення.

У липні 2017 року ОСОБА_1 подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила скасувати рішення Апеляційного суду Харківської області, а рішення місцевого суду залишити без змін.

Касаційна скарга ОСОБА_1 мотивована тим, що підписавши договір оренди землі 13 квітня 2007 року, вона, з однієї сторони, та ВАТ «Насіннєве», правонаступником якого є ПрАТ «Насіннєве», з другої сторони, вчинили погоджені дії у вигляді двостороннього правочину, спрямованого на виникнення між ними правовідносин з оренди земельної ділянки. Сторони правочину дійшли згоди щодо істотних умов договору. Оскільки договір оренди земельної ділянки пройшов державну реєстрацію, він є укладеним, і з дня його державної реєстрації він набрав чинності. Проте строк дії договору визначено сторонами з моменту досягнення згоди з усіх істотних умов договору, зокрема строку його дії. Таким чином, державна реєстрація договору оренди землі вказує на його чинність (набрання юридичної сили) і не може змінювати день укладення договору та строк його дії. Отже, моментом укладення вказаного договору оренди є 13 квітня 2007 року, а тому строк його дії закінчується 13 квітня 2017 року. У зв'язку із затримкою державної реєстрації договору оренди сторони не досягли згоди щодо продовження строку дії договору. Рішення суду апеляційної інстанції суперечать правовій позиції, яка викладена у постанові Верховного Суду України від 19 лютого 2014 року у справі № 6-162ц13.

24 липня 2017 року суддею Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ відкрито провадження у цій справі.

У вересні 2017 року ПрАТ «Насінневе» подало заперечення на касаційну скаргу, в якому зазначило про те, що строк дії спірного договору оренди землі починається після набрання ним чинності, а не з моменту його укладення. Права та обов'язки, на досягнення яких спрямоване волевиявлення сторін договору, набуваються з моменту його державної реєстрації, і саме з цього часу починається строк дії договору. Твердження позивача стосовно того, що десятирічний строк договору слід обчислювати з моменту його укладення, є помилковим з огляду на те, що договір набрав чинності з часу його державної реєстрації, тобто з 05 травня 2008 року.

Ухвалою колегії суддів Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 04 грудня 2017 року справу призначено до судового розгляду.

Статтею 388 Цивільного процесуального кодексу України в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VІІІ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року (далі - ЦПК України), визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

30 березня 2018 року справу № 624/954/16-ц Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ передано до Верховного Суду.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно з частиною першою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Судами встановлено, що ОСОБА_1 є власником земельної ділянки площею 5,46 га з цільовим призначенням - для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташованої на території Парасковіївської сільської ради Кегичівського району Харківської області, що підтверджується державним актом на право приватної власності на землю серії ХР № 047870.

13 квітня 2007 року ОСОБА_1 уклала з ВАТ «Насінневе», правонаступником якого є ПрАТ «Насінневе», договір оренди землі № НОМЕР_1 (далі - Договір), згідно з яким позивач передала товариству в оренду належну їй на праві власності вищевказану земельну ділянку строком на 10 років.

Згідно з пунктом 45 Договору він набирає чинності після підписання сторонами та його державної реєстрації.

05 травня 2008 року вказаний Договір зареєстровано Харківською філією ДП «ЦДЗК», про що вчинено запис у Державному реєстрі земель за № 20.

Відповідно до частини першої статті 638 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Статтею 210 ЦК України передбачено, що правочин підлягає державній реєстрації лише у випадках, встановлених законом. Такий правочин є вчиненим з моменту його державної реєстрації.

Згідно з частиною другою статті 792 ЦК України відносини щодо найму (оренди) земельної ділянки регулюються законом.

Спеціальним законом, яким регулюються відносини, пов'язані з орендою землі, є Закон України «Про оренду землі» (далі - Закон № 161-XIV).

За змістом статей 18, 20 Закону № 161-XIV у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, договір оренди землі набирає чинності після його державної реєстрації. Укладений договір оренди землі підлягає державній реєстрації. Державна реєстрація договорів оренди землі проводиться у порядку, встановленому законом.

Отже, строк дії спірного Договору починається після набрання ним чинності, а не з моменту його укладення.

Набрання Договором чинності є моментом у часі, коли починають діяти права та обов'язки за договором, тобто коли договір (як підстава виникнення правовідносин та письмова форма, в якій зафіксовані умови договору) стає правовідносинами, на виникнення яких було спрямоване волевиявлення сторін.

Викладене узгоджується з правовим висновком, наведеним у постанові Верховного Суду України від 18 січня 2017 року у справі № 6-2777цс16.

Таким чином, суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку про те, що строк дії Договору починається з моменту його державної реєстрації, а саме з 05 травня 2008 року, а не з моменту його укладення, у зв'язку з чим обґрунтовано скасував рішення місцевого суду та відмовив у задоволенні позову.

Тому не заслуговують на увагу доводи касаційної скарги про те, що моментом укладення Договору є 13 квітня 2007 року, а строк його дії закінчується 13 квітня 2017 року.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, апеляційний суд правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку згідно зі статтями 57-60, 212, 303, 316 Цивільного процесуального кодексу України від 18 березня 2004 року в редакції, чинній на час ухвалення оскаржуваного рішення, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Доводи касаційної скарги про те, що рішення суду апеляційної інстанції суперечить правовій позиції, яка викладена у постанові Верховного Суду України від 19 лютого 2014 року у справі № 6-162цс13, не заслуговують на увагу.

У правовому висновку Верховного Суду України, викладеному у вказаній постанові, йдеться про те, що моментом укладення договору оренди землі є день, коли сторони дійшли згоди щодо істотних умов договору і скріпили його своїми підписами, однак договір набирає чинності в момент його державної реєстрації. Наведене ніяким чином не спростовує висновку апеляційного суду про те, що строк дії Договору починається після набрання ним чинності, а не з моменту його укладення. Як зазначалося вище, спірний Договір набирає чинності після підписання сторонами та його державної реєстрації (пункт 45 Договору).

Інші наведені у касаційній скарзі доводи зводяться до незгоди з висновками суду апеляційної інстанції стосовно установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом, який їх обґрунтовано спростував. В силу вимог вищенаведеної статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не вправі встановлювати нові обставини та переоцінювати докази.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України», № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскаржуване судове рішення відповідає вимогам закону й підстави для його скасування відсутні.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Апеляційного суду Харківської області від 26 червня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийВ. А. Стрільчук
Судді:С. О. Карпенко
В. О. Кузнєцов
С. О. Погрібний
Г. І. Усик