Справа № 459/315/17 Головуючий у 1 інстанції: Новосад М.Д.
Провадження № 22-ц/783/5026/17 Доповідач в 2-й інстанції: Струс Л. Б.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 червня 2018 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області у складі:

головуючого судді - Струс Л.Б.

суддів: Левика Я.А., Шандри М.М.,

секретаря: Бадівської О.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Червоноградського міського суду Львівської області від 15 червня 2017 року у складі судді Новосада М.Д. по справі за позовом ОСОБА_2 до Відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України про стягнення моральної шкоди, завданої професійним захворюванням,

ВСТАНОВИЛА:

ОСОБА_2 звернувся в суд з позовом до Відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України, у якому просить стягнути з останнього 30 тис. грн. моральної шкоди, спричиненої внаслідок професійного захворювання.

Рішенням Червоноградського міського суду Львівської області в задоволенні позову ОСОБА_2 відмовлено.

Дане рішення суду оскаржив ОСОБА_2 подавши апеляційну скаргу, у якій зазначає, що вказане рішення є незаконним та необгрунтованим та таким, що суперечить матеріалам справи. Вважає, що судом невірно застосовано норми матеріального права, що унеможливили встановлення фактичних обстави, що мають значення для правильного вирішення справи, а також застосовано закон, який не поширюється на ці правовідносни і не застосовано закон, який підлягав застосуванню, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими.

ОСОБА_2 вважає, що незаконність рішення Червоноградського міського суду від 15.06.2017 полягала в наступному.

Згідно акту розслідування професійного захворювання від 11.09.2003 р. (далі Акт), було проведено розслідування випадку хронічного професійного захворювання та зроблено висновок про шкідливі умов праці і вони характеризуються умовами в основному пов'язаними із контактом з вугільно-породним шахтним пилом на протязі 20 років роботи в шахті (п.14 Акту).

Пунктом 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України №6 від 27.03.1997 року «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди передбачено, що право на отримання потерпілим страхових виплат настає з дня встановлення йому МСЕК стійкої втрати працездатності.

Підставою встановлення МСЕК стійкої втрати працездатності є акт розслідування професійного захворювання.

Згідно ч. 1 ст.9 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату прцездатності» в ред. закону від 01.04.2001р. - відшокодування шкоди, заподіяної працівнику внаслідок ушкодження його здоров'я або у разі смерті працівника здійснюється Фондом соціального страхування від нещасних випадків відповідно до вищевказаного закону.

На час спірних правовідносин діяли ч.3 ст 34 ЗУ «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності», та ст.9 ЗУ «Про охорону праці».

Це підтверджується також вищезгаданим роз'ясненням Конституційного Суду України від 27.01.2004р. та листом Вищого спеціалізованого суду №6-931/0/4-11 від 29.07.2011р.

Судом вказане нормативне обгрунтування не взято до уваги, що в результаті призвело до ухвалення незаконного рішення.

ОСОБА_2 вважає, що розмір моральної шкоди судом необхідно визначити з урахуванням п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995р., з подальшими змінами, «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», відповідно до якого розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань, з урахуванням у кожному конкретному випадку ступеня вини відповідача та інших обставин. Зокрема, враховується характер і тривалість страждань, стан здоров'я потерпілого, істотність вимушених змін у його життєвих стосунках, конкретних обставин по справі і наслідків, що наступили.

Просить рішення Червоноградського міського суду Львівської області від 15.07.2017 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким його позов задовольнити в повному об'ємі, стягнути з виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в м. Червонограді Львівської області в його користь 30 000 (тридцять тисяч) гривень 00 копійок на відшкодування моральної шкоди, спричиненої ушкодженням здоров'я при виконанні трудових обов'язків, внаслідок професійного захворювання.

Зважаючи на положення п. 8 ч. 1 Розділу ХІІІ Прикінцевих та перехідних положень ЦПК України у редакції Закону № 2147-VІІІ від 03 жовтня 2017 року, ч. 6 ст. 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», п. 3 Розділу ХІІ Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 року № 1402 - VІІІ Апеляційний суд Львівської області здійснює свої повноваження до початку роботи новоутвореного апеляційного суду у відповідному апеляційному окрузі.

Відповідно до пункту 9 Розділу ХІІІ Прикінцевих та перехідних положень ЦПК України у редакції Закону № 2147-VІІІ від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У зв'язку із зазначеним справа підлягає розгляду у порядку, встановленому ЦПК України у редакції Закону № 2147-VІІІ від 03 жовтня 2017 року.

Сторони в судове засідання не з'явилися, хоча про розгляд справи повідомлялися належним чином, що підтверджується повідомленнями про вручення поштового відправлення, крім того, ОСОБА_2 подав заяву про розгляд справи у його відсутності, тому розгляд справи відповідно до ч.2 ст. 372 ЦПК України здійснюється колегією суддів за відсутності осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ч.2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до вимог ст..263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно з вимогами ч.1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення;8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції відповідає зазначеним вимогам.

Матеріалами справи встановлено, що ОСОБА_2 протягом 1976-2003 років працював на шахті №7 "Великомостівська" виробничого об'єднання "Укрзахідвугілля"; шахті №10 "Великомостівська" Західно-Українського виробничого об'єднання по видобутку вугілля (Укрзахвугілля); шахті "Степова" ДП "Львівугілля" у шкідливих умовах праці, що стверджується копією трудової книжки виданої на його ім'я.

Згідно з актом розслідування професійного захворювання форми П-4 від 11 вересня 2003 року було проведено розслідування випадку хронічного професійного захворювання ОСОБА_2 та зроблено висновок про шкідливі умови праці, які в основному пов»язані із контактом в процесі роботи із вугульно-природнім шахтним пилом, підвищеною вологістю, значними фізичними навантаженнями та знаходженням тіла робітника у вимушеному положенні.

З виписок та історій хвороб позивача вбачається,що за час виконання своїх посадових обов'язків, у зв'язку із погіршенням стану здоров'я, він звертався за отриманням медичної допомоги до медичних закладів (з 07.12.2001 по 17.12.2001 р.; з 11.02.2003 р. по 25.02.2003 р.; з 08.05.2003 р. по 28.05.2003 р.), де йому було встановлено діагноз: хронічний обструктивний бронхіт ІІ ст., дифузний пневмосилікоз, емфіземе легень.

01.10.2003 року Львівською обласною МСЕК №3 позивачу вперше та безтерміново встановлено 30% втрати професійної працездатності.

Згідно довідки серії 10 ААВ від 15.01.2016 року, у позивача наявна перша група інвалідності, що встановлена безтемірново, та констатованого його непрацездатність та потребу постійного нагляду.

Відмовляючи в задоволенні позову суд першої інстанції посилався на правовий висновок Верховного Суду України від 11.05.2016 року, де зазначено що починаючи з 1 січня 2016 року застраховані громадяни, які потерпіли на виробництві від нещасного випадку або професійного захворювання, позбавлені права на відшкодування моральної шкоди за рахунок коштів Фонду, оскільки дію відповідних норм Закону №1105-ХІV «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування», які передбачали обов'язок відшкодування потерпілим моральної шкоди за рахунок Фонду, було зупинено, а згодом ці норми було виключено відповідними законами України. Суд першої інстанції прийшов до висновку, що відшкодування моральної (немайнової) шкоди потерпілому від професійного захворювання незалежно від часу настання страхового випадку не є страховою виплатою, а тому відсутні підстави для покладення на Відділення виконавчої дирекції фонду обов'язку здійснювати таку виплату.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції.

Із змісту пункту 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди»1 від 31.03.1995 № 4 випливає, що моральна шкода - це втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Моральна шкода являє собою вид матеріальної відповідальності роботодавця за шкоду, заподіяну працівникові внаслідок порушення його законних прав.

Відповідно до вимог ст. 173 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) шкода, заподіяна працівникам каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я, пов'язаним з виконанням трудових обов'язків, відшкодовується у встановленому законодавством порядку.

Згідно з роз'ясненнями у п. 13 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди»4 та ст. 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин, зокрема виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах, яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок з відшкодування моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.

Відповідно до п. «е» п.1 ч.1ст. 21 Закону «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування» від 23 вересня 1999 року в редакції, чинній з моменту прийняття цього Закону і до внесення змін Законом України від 23 лютого 2007 року № 717-V, у разі настання страхового випадку Фонд зобов'язаний у встановленому законодавством порядку своєчасно та в повному обсязі відшкодувати шкоду, заподіяну працівникові внаслідок ушкодження його здоров'я або в разі його смерті, виплачуючи йому або особам, які перебували на його утриманні, грошову суму за моральну шкоду за наявності факту заподіяння цієї шкоди потерпілому.

Відповідно до ч.3 ст. 28 Закону за наявності факту заподіяння моральної шкоди потерпілому Фондом провадиться страхова виплата за моральну шкоду .

Відповідно д ч.3 ст. 34 Закону моральна (немайнова) шкода, заподіяна умовами виробництва, яка не спричинила втрати потерпілим професійної працездатності, відшкодовується Фондом за заявою потерпілого з викладом характеру заподіяної моральної (немайнової) шкоди та за поданням відповідного висновку медичних органів. Відшкодування здійснюється у вигляді одноразової страхової виплати незалежно від інших видів страхових виплат .

Законом України від 23 лютого 2007 року Про внесення змін до Закону України "Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності", що набрав чинності з 20 березня 2007 року, в Закон від 23 вересня 1999 року внесені зміни, згідно з якими були виключені норми про здійснення Фондом потерпілому страхової виплати за моральну шкоду.

Згодом, Законом України від 28 грудня 2014 року № 77-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо реформування загальнообов'язкового державного соціального страхування та легалізації фонду оплати праці» було викладено у новій редакції Закон «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування» , вказаний закон набрав чинності з 01 січня 2015 року.

Відповідно до ч. 8 ст.36 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування» в редакції від 28 грудня 2014 року відшкодування моральної (немайнової) шкоди потерпілим від нещасних випадків на виробництві або професійних захворювань і членам їхніх сімей не є страховою виплатою та здійснюється незалежно від часу настання страхового випадку відповідно до положень Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) та Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України).

Положення ч. в. статті 36 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування» в редакції від 28 грудня 2014 року , а саме, що відшкодування моральної (немайнової) шкоди потерпілим від нещасних випадків на виробництві або професійних захворювань і членам їхніх сімей не є страховою виплатою та здійснюється незалежно від часу настання страхового випадку відповідно до положень ЦК України та КЗпП України, не містять вказівку на зворотну дію закону в часі, а отже не суперечать змісту частини першої статті 58 Конституції України та статті 5 ЦК України. Вказаними положеннями Закону право громадян, що потерпіли на виробництві від нещасного випадку або професійного захворювання, на відшкодування моральної не порушено, оскільки статтею 1167 ЦК України та статтею 237-1 КЗпП України їм надано право відшкодовувати моральну шкоду за рахунок власника або уповноваженого ним органу (роботодавця).

Закріплений у статті 58 Конституції України принцип незворотності дії законів та інших нормативно-правових актів у часі є гарантією стабільності суспільних відносин, у тому числі відносин між державою і громадянами, породжуючи у громадян впевненість у тому, що їхнє існуюче становище не буде погіршене прийняттям більш пізнього закону чи іншого нормативно-правового акта.

Так, згідно з висновками Конституційного Суду України закони та інші нормативно-правові акти поширюють свою дію тільки на ті відносини, які виникли після набуття законами чи іншими нормативно-правовими актами чинності; дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється із втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце; дія закону та іншого нормативно-правового акта не може поширюватися на правовідносини, які виникли і закінчилися до набрання чинності цим законом або іншим нормативно-правовим актом (рішення від 13 травня 1997 року № 1-зп, від 09 лютого 1999 року № 1-рп/99, від 05 квітня 2001 року № 3-рп/2001, від 13 березня 2012 року № 6-рп/2012).

Відповідно до статті 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом'якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов'язків, що виникли з моменту набрання ним чинності.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 25 квітня 2018 року в справі № 61-9381зпв18.

З позовом до Відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України ОСОБА_2 звернувся 02 лютого 2017 року, тому з цього часу між сторонами виникли правовідносини, на які поширює свою дію Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування» в редакції, чинній з 01 січня 2015 року. Оскільки на час виникнення спірних правовідносин вказаний Закон покладав відповідальність за відшкодування моральної шкоди на роботодавця і не передбачав можливості такого відшкодування Фондом, суд першої інстанції прийшов до вірного висновку про відмову в задоволенні позовних вимог.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку що доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, а тому підстав для її задоволення колегія суддів не вбачає.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дав належну оцінку всім обставинам і доказам по справі в їх сукупності та ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому доходить висновку, що підстави для його скасування відсутні.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Рішення Червоноградського міського суду Львівської області від 15 червня 2017 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови.

Повний текс постанови складено 19 червня 2018 року.

Головуючий

Судді