АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 липня 2018 року місто Київ.

Справа № 755/16249/17

Апеляційне провадження № 22-ц/796/5897/2018

Апеляційний суд міста Києва у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Желепи О.В.,

суддів: Борисова О.В., Мараєвої Н.Є.

розглянувши у порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 14 травня 2018 року, у складі судді Чех Н.А. ухваленого в приміщенні суду в місті Києві, повний текст якого складений 18 травня 2018 року (інформація про час ухвалення рішення відсутня)

в справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про збільшення розміру аліментів, -

В С Т А Н О В И В:

В порядку п. 3 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 № 1402-VIII, апеляційні суди, утворені до набрання чинності цим Законом, продовжують здійснювати свої повноваження до утворення апеляційних судів у відповідних апеляційних округах. У разі ліквідації суду, що здійснює правосуддя на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці (відповідних адміністративно-територіальних одиниць), та утворення нового суду, який забезпечує здійснення правосуддя на цій території, суд, що ліквідується, припиняє здійснення правосуддя з дня опублікування в газеті «Голос України» повідомлення голови новоутвореного суду про початок роботи новоутвореного суду (п. 6 ст. 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

Відповідно до ч. 1 ст.369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Згідно із ч. 13 ст. 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

В жовтні 2017 року, позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про збільшення розміру аліментів.

В обґрунтування позовних вимог посилалися на те, що з 22.01.2000 року перебувала в шлюбі з відповідачем. Від шлюбу мають дитину - доньку ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1. Спільне життя з відповідачем не склалося, між ними було відсутнє порозуміння, виникали постійні сварки, майже не спілкувалися. Подальше спільне проживання було неможливе, у зв'язку з чим рішенням суду шлюб між ними було розірвано. Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 01.10.2014 року за її позовом було стягнуто з відповідача аліменти на утримання дитини у твердій грошовій сумі в розмір 600,00 грн. Після визначення розміру аліментів, відбулися значні зміни, вона стала пенсіонером та інвалідом 3 групи пожиттєво, її пенсія складає 1 452,00 грн., збільшився прожитковий мінімум, дитина перебуває на медичному обліку з хронічним захворюванням - плоскостопіє 3 ступінь, відбулися інфляційні процеси, які нівіліювали розмір аліментів. Єдиним засобом її доходу є пенсія. У зв'язку з чим просила збільшити розмір аліментів до 3 000,00 грн.

В судовому засіданні позивач додатково зазначила, що дитина потребує значних коштів на школу, одяг, ліки. Лише на школу витрачається близько 2 000 грн. Щоб взяти дитині путівку, їй доводься брати кредит в банку. За станом здоров'я вона не може влаштуватися на роботу, неофіційно підробляє на кількох роботах. Відповідач добре обізнаний про стан здоров'я дитини, та про те, що донька відвідує веб-дизайн малювання. Йому відомо, що на дитину необхідно значні кошти.

В судовому засіданні відповідач позов не визнав, просив врахувати письмові заперечення. Вважав, що позивач не довела свої позовні вимоги, проте не заперечував щодо збільшення аліментів до 950,00 грн. Підтвердив, що на утриманні інших дітей він не має, не є інвалідом. Зазначив, що він регулярно шукає роботу з більшим заробітком.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 14.05.2018 року позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про збільшення розміру аліментів - задоволено частково.

Вирішено стягувати з ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, уродженця міста Києва, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1, на користь ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_5, зареєстрованої за адресою: АДРЕСА_2, на утримання доньки ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, аліменти у твердій грошовій сумі у розмірі 1 000 грн. щомісячно, до досягнення дитиною повноліття, починаючи з дня вступу рішення в законну силу, і до повноліття дитини.

Виконання рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 01.10.2014 року про стягнення аліментів з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 на утримання доньки ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 у твердій грошовій сумі 600 грн. - припинити з дня вступу рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 14.05.2018 року по справі №755/16249/17 в законну силу.

Не погодившись з таким рішенням суду, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просила його скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

В скарзі посилалася на те, що при ухваленні рішення були порушені норми матеріального права, не правильно застосовані норми, викладені в ст.ст. 180, 181, 182, 184, 192 СК України. Зазначала, що суд не дав належної оцінки доводам позивача, щодо зміни її матеріального стану у зв'язку з погіршенням її стану здоров'я та відсутності будь-яких спроб з боку відповідача для працевлаштування на роботу з заробітною платою, яка б дозволила йому забезпечити дитині мінімальний рівень проживання та розвитку. Також вказувала на те, що відповідач є працездатною особою, не є інвалідом, не має на утриманні інших осіб, має можливість працевлаштування та утримання дитини.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість рішення, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав:

Відповідно до ч.ч. 2, 4 ст. 263 ЦПК України, законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог та заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із ч.ч. 1, 2 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. При ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог.

Вимогам вищенаведених норм, рішення місцевого суду в повній мірі не відповідає.

Згідно зі ч. 1 ст. 368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Згідно ст. 51 Конституції України сім'я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

У відповідності до ч.2 та ч.4 ст.150 СК України батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов'язані поважати дитину.

Як вбачається з матеріалів справи, сторони по справі мають спільну дитину - доньку ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Відповідно до рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 01.10.2014 року з відповідача були стягнуті аліменти на користь позивача на утримання доньки ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 року в розмірі 600 грн. щомісяця, починаючи з 05.08.2014 року і до повноліття дитини.

З матеріалів справи № 755/20822/14-ц встановлено, що виконавчий лист на примусове виконання рішення суду про стягненню аліментів позивачем не отримувався, він зберігається в матеріалах справи.

По даній справі встановлено, що дитина сторін проживає з матір'ю та перебуває на утриманні позивача, відповідач сплачує аліменти в розмірі 600,00 грн.

Після визначення розміру аліментів відбулися значні зміни, у 2015 році позивач стала пенсіонером та інвалідом 3 групи по життєво, її пенсія складає 1 452,00 грн.

Частково задовольняючи позовні вимоги, місцевий суд виходив з того, що з моменту призначення аліментів значно підвищився рівень інфляції, збільшилися ціни на продукти харчування, лікування, житлово-комунальні послуги. Однак, з урахуванням того, що розмір заробітної плати відповідача складає 1 605,50 грн. суд дійшов висновку, що аліменти мають бути збільшені до 1 000,00 грн.

Апеляційний суд не погоджується з таким висновком місцевого суду , виходячи з наступного:

За змістом статті 180 СК України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі (частина 3 статті 181 СК України).

Відповідно до статті 182 СК України, в редакції, що діяла на час розгляду справи районним судом , при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров'я та матеріальне становище дитини; стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, інші обставини, що мають істотне значення.

Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини.

Відповідно до положень статті 183 СК України розмір аліментів визначається у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини.

Частина перша статті 192 СК України передбачає, що розмір аліментів, визначений за рішенням суду або за домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров'я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

Згідно з пунктом 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справи щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» розмір аліментів, визначений судовим рішенням або за домовленістю між батьками, суд може змінити за позовом платника або одержувача аліментів у зв'язку зі зміною матеріального чи сімейного стану, погіршення чи поліпшення здоров'я когось із них.

Враховуючи зміст статей 181, 192 СК України, розмір аліментів, визначений рішенням суду, не вважається незмінним. Отже, у зв'язку із значним покращенням матеріального становища платника аліментів матір дитини може подати до суду заяву про збільшення розміру аліментів. Значне погіршення матеріального становища батька може бути підставою для його вимоги про зменшення розміру аліментів.

Відповідно до статті 183 та статті 184 СК України за рішенням суду розмір аліментів визначається у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі.

Сімейний кодекс України передбачає підстави для зміни розміру аліментів, визначеного за рішенням суду, але не пов'язує їх зі способом присудження (частина 3 статті 181 СК України). Стаття 192 СК України тільки вказує на можливість зміни раніше встановленого розміру аліментів за наявності доведених в судовому порядку підстав, а саме: зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров'я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

З огляду на відсутність імперативної заборони змінювати розмір аліментів шляхом зміни способу їх присудження, за положеннями статті 192 СК України зміна розміру аліментів може мати під собою й зміну способу їх присудження (зміна розміру аліментів, стягнутих за рішенням суду у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини на розмір аліментів у певній твердій грошовій сумі та навпаки).

При розгляді позовів, заявлених з зазначених підстав, застосуванню підлягає не тільки статті 192 СК України, але й низка інших норм, присвячених обов'язку батьків утримувати своїх дітей (стаття 182 «Обставини, які враховуються судом при визначенні розміру аліментів», стаття 183 «Визначення розміру аліментів у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини», стаття 184 «Визначення розміру аліментів у твердій грошовій сумі»).

Відповідно до частин 1, 2 статті 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

З матеріалів справи вбачається, що після визначення розміру аліментів відбулися значні зміни, у 2015 році позивач стала пенсіонером та інвалідом 3 групи по життєво, її пенсія складає 1 452,00 грн.

Частково задовольняючи позовні вимоги, місцевий суд виходив з того, що розмір заробітної плати відповідача складає 1 605,50 грн., а доказів того, що відповідач має інші доходи, сторона позивача не надала. При цьому, суд взяв за основу довідку надану відповідачем (а.с. 18).

Апеляційний суд вважає, що такий висновок місцевого суду не в повній мірі відповідає матеріалам справи, нормам матеріального права та інтересам самої дитини.

Так, згідно статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров'я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Згідно прецедентної практики Європейського Суду з прав людини об'єктом статті 8 указаної Конвенції є, в основному, захист людини від будь-якого втручання з боку державних органів. Однак це положення не просто змушує державу утримуватись від такого втручання. Крім цього, насамперед поряд з існуванням негативних зобов'язань, існують позитивні зобов'язання, пов'язані з ефективною повагою до приватного або сімейної життя. Ці зобов'язання можуть включати в себе вжиття заходів, спрямованих на забезпечення поваги до приватного життя навіть у сфері відносин між окремими особами (рішення Європейського Суду з прав людини у справі «М. С. проти України» від 11 липня 2017 року (заява № 2091/13).

Ухвалюючи рішення в справі «М. С. проти України» від 11 липня 2017 року (заява № 2091/13), Європейський суд з прав людини наголосив, що в таких справах основне значення має вирішення питання про те, що найкраще відповідає інтересам дитини. На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі в міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що у всіх рішеннях, що стосуються дітей, їх найкращі інтереси повинні мати першочергове значення.

При цьому Європейський суд з прав людини зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв'язків із сім'єю, крім випадків, коли сім'я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним.

Найкращі інтереси дитини можуть, залежно від їх характеру та серйозності, перевищувати інтереси батьків.

Ураховуючи положення ч.1 ст.3 Конвенції про права дитини, ч.7 ст.7 СК України при вирішенні будь-яких питань щодо дітей суд повинен виходити з якнайкращого забезпечення інтересів дітей.

У відповідності до ст.8 Закону України «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного та соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, посувати її до самостійного життя та праці (ч.1 ст.12 Закону України «Про охорону дитинства»).

Так, згідно до ст. 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2018 рік» прожитковий мінімум на одну особу в розрахунку на місяць для дітей віком від 6 до 18 років: з 1 січня 2018 року становить - 1860 гривень, з 1 липня - 1944 гривні, з 1 грудня - 2027 гривень.

Відповідно до ст. 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2018 рік», розмір мінімальної заробітної плати з 01 січня 2018 року встановлено 3723 гривні.

При цьому, у 2017 році мінімальна заробітна плата становила 3200 гривень (ЗУ «Про Державний бюджет України на 2017 рік»).

Разом з тим, за інформацією Головного управління статистики у місті Києві середня номінальна заробітна плата за видами діяльності у травні 2018 року становила 13286 грн., а в листопаді 2017 року 11643 грн.

Таким чином, довідка надана відповідачем, що розмір його заробітної плати складає 1 605,50 грн. не може бути належним доказом підтвердження його реального розміру доходу, оскільки такий розмір заробітної плати є вдвічі нижчим за мінімальний розмір встановлений законом.

Апеляційний суд також враховує, те що відповідач є здоровою працездатною людиною, оскільки протилежного матеріали справи не містять та самим відповідачем не заперечується, що на його утриманні не перебувають інші особи. Тобто, при відповідальному ставленні до своїх батьківських обов'язків надати належний рівень матеріального забезпечення своїй дитині, він має можливість в регіоні в якому він проживає заробити достатньо коштів, з яких витратити на утримання своєї дитини принаймні 2000 грн. , які відповідають прожитковому мінімуму, визначеному на кінець 2018 року.

Крім того, з матеріалів справи вбачається та не заперечується відповідачем, що дитина проживає разом з матір'ю, яка є інвалідом третьої групи, утримує дитину зі своєї пенсії, яка складає 1 452,00 грн. та сплачує в тому числі комунальні послуги за утримання житлового приміщення (квартири) в якому проживає дитина сторін. Апеляційний суд виходить з того, що позивачу з урахуванням стану її здоров'я, частину її доходу необхідно витрачати на ліки та на інші обов'язкові платежі, а тому мінімальний прожитковий рівень для дитини з урахуванням обставин даної справи має забезпечити батько дитини, який за станом свого здоров'я може працювати повний робочий день.

Положеннями п. 2 ч. 2 ст. 374 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до ч.1 ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно з ч.4 ст. 376 ЦПК України, зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частин.

Враховуючи те, що районний суд не вірно застосував норми матеріального права, не врахував всі обставини даної справи, не належно оцінив довідку про доходи відповідача, ухвалив рішення, яке не відповідає інтересам дитини, апеляційний суд дійшов висновку про необхідність зміни судового рішення в частині визначення розміру аліментів, який підлягає стягненню з відповідача з 1000 грн. до 2000 грн.

Відповідно до ч. 13 ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Згідно з п. 6 ч. 1 ст. 176 ЦПК України, ціна позову у позовах про зменшення або збільшення платежів визначається- сумою, на яку зменшуються або збільшуються платежі чи видачі, але не більше ніж за один рік.

Тобто, за подачу позовної заяви судовий збір підлягав сплаті в сумі 640,00 грн., (мінімальна сума, яка підлягала сплаті фізичною особою).

При подачі позовної заяви позивач не сплачував судовий збір, оскільки був звільнений від сплати судового збору на підставі закону, а тому судовий збір підлягає стягненню з відповідача на користь держави в розмірі 640,00 грн. незважаючи на те, що позов задовольняється частково, оскільки за задоволені судом вимоги судовий збір підлягав би сплаті в такому ж розмірі.

Відповідно при подачі апеляційної скарги , судовий збір підлягав сплаті в сумі 960 грн. 00 коп. (640,00х150%), який також підлягає стягненню з відповідача на користь держави.

В зв'язку з тим, що ціна позову в даній справі не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, справа згідно п. 1 ч. 6 ст. 19 ЦПК України є малозначною і в силу вимог п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України ухвалене по ній апеляційним судом судове рішення не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п.п. а) г) п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 382-384, 389 ЦПК України, Апеляційний суд міста Києва у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Деснянського районного суду м. Києва від 17 квітня 2018 року Дніпровського районного суду м. Києва від 14 травня 2018 року змінити в частині визначення суми аліментів на утримання дитини, яка підлягає стягненню з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 з 1000 грн. 00 коп. до 2000 грн. 00 коп.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, уродженця міста Києва, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1, на користь держави (стягувач Державна судова адміністрація України) судовий збір за подання позовної заяви в сумі 640 грн. 00 коп. та за подання апеляційної скарги в сумі 960 грн. 00 коп.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, встановлених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Повна постанова складена 10 липня 2018 року.

Головуючий О.В. Желепа

Судді О.В. Борисова

Н.Є.Мараєва