АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРКАСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 22-ц/793/1159/18Головуючий по 1 інстанції - Опалинська О.П.
Категорія: 48 Доповідач в апеляційній інстанції - Нерушак Л.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 липня 2018 року Апеляційний суд Черкаської області в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого Нерушак Л.В. (суддя- доповідач)

суддів Бородійчука В.Г., Карпенко О.В.

за участю секретаря Наконечної М.М.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_3

представник позивача - ОСОБА_4

відповідач - ОСОБА_5

особа, що подає апеляційну скаргу - представник ОСОБА_5 - ОСОБА_4

розглянувши у судовому засіданні в м. Черкаси апеляційну скаргу представника позивача - адвоката ОСОБА_4 на рішення Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 25 квітня 2018 року, ухваленого під головуванням судді Опалинської О.П. у залі судових засідань Смілянського міськрайонного суду Черкаської області 25 квітня 2018 року, у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_5 про стягнення аліментів на утримання матері, - :

в с т а н о в и в :

22 грудня 2017 року ОСОБА_3 звернулася в суд з позовом до ОСОБА_5 про стягнення аліментів на утримання матері.

Позивач ОСОБА_3 позовні вимоги обґрунтовує тим, що їй 77 років, вона не працює, отримує пенсію за віком, інших джерел доходу не має, її матеріальне становище нужденне і вона потребує матеріальної допомоги, яку вважає має надавати її син - відповідач по справі ОСОБА_5

01 грудня 2012 року між ОСОБА_3 та її сином - ОСОБА_5 був укладений договір про сплату аліментів на її утримання, відповідно до умов якого син ОСОБА_5 взяв на себе обов'язок сплачувати аліменти на її утримання: 1500 грн. щомісяця та 1000 грн. на додаткові витрати. Позивач посилається, що з грудня 2012 року відповідач добросовісно виконував свої обов'язки згідно до умов договору , але з жовтня 2014 року син повністю припинив виконувати умови договору, на її прохання допомогти достойно дожити віку відповів відмовою.

Позивач вказує, що пунктом 3.2 договору про сплату аліментів передбачено, що у разі невиконання, неналежного виконання або несвоєчасного виконання сином умов даного договору та виникнення заборгованості з його вини, він зобов'язаний сплатити неустойку (пеню) в розмірі 3 відсотків від несплаченої суми аліментів та/або додаткових витрат за кожен день прострочення зобов'язання.

На даний час по сплаті аліментів утворилася заборгованість, яка становить 254575,00 грн., з яких: 46500 грн. - щомісячні платежі на утримання, 31000 грн. - додаткові витрати на утримання, та 177075,00 грн. - пеня згідно наданих позивачем розрахунків.

Відповідач ОСОБА_5 працює, отримує доходи, інших осіб на утриманні не має і має можливість надавати матеріальну допомогу матері, вважає позивач.

Тому позивач ОСОБА_3 просила суд розглядати справу в порядку спрощеного провадження та стягнути з ОСОБА_5 заборгованість по сплаті аліментів на утримання матері ОСОБА_3 в сумі 254575 грн.

Рішенням Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 25 квітня 2018 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 про стягнення аліментів на утримання матері - відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, представник ОСОБА_3 -адвокат ОСОБА_4 оскаржила рішення в апеляційному порядку, подавши апеляційну скаргу. В апеляційній скарзі вказується, що рішення суду прийнято з порушенням норм процесуального і матеріального права. На думку представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4, судом першої інстанції помилково застосовано ч. 2 ст. 189 СК України, оскільки ці приписи стосуються договору між батьками дитини про сплату аліментів на утримання такої дитини. Договір між сторонами укладений відповідно до вимог ст. 9 СК України та ст. 6 ЦК України, приписи яких визначають свободу договору. Договірні відносини між сторонами регулюються ст. 625 ЦК України, яка визначає відповідальність за порушення грошового зобов'язання. Скаржник посилається, що дійсно позивач зверталася до суду про стягнення аліментів на своє утримання, і рішення суду на момент її звернення з вказаним позовом не набрало законної сили. Рішенням Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 17 квітня 2018 року стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_3 аліменти в розмірі 1/ 4 усіх видів заробітку, доходів, починаючи з 22 грудня 2017 року. Однак, цим рішенням стягнуто аліменти у частці від доходу щомісяця з 22 грудня 2017 року, що не охоплюється договором про сплату аліментів від 01 грудня 2012 року, який діяв до 01 січня 2018 року.

Представник ОСОБА_3 - ОСОБА_4 просить скасувати рішення Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 25 квітня 2018 року, ухвалити нове, яким стягнути з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_3 заборгованість по аліментам за договором від 01 грудня 2012 року в сумі 254575,00 грн.

Відзив на апеляційну скаргу представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4 до апеляційного суду Черкаської області не надходив.

Справа в суді апеляційної інстанції розглядається в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням, але без виклику сторін

Заслухавши суддю - доповідача, вивчивши та обговоривши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, та вимог заявлених в суді першої інстанції, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення, виходячи з таких підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Статтею 375 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Статтею 263 ЦПК України передбачено, що законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Ухвалене судом першої інстанції рішення відповідає зазначеним вище вимогам.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Статтями 12, 81 ЦПК України передбачено обов`язок сторін доводити ті обставини, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов'язків має право на справедливий судовий розгляд.

Однією з основних засад судочинства, визначених п.8 ч.3 ст. 129 Конституції України є забезпечення апеляційного та касаційного оскарження рішення суду.

Вирішуючи спір та ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог про стягнення заборгованості по сплаті аліментів, суд першої інстанції виходив з недоведеності вимог та відсутності належних доказів у справі, пославшись, що договір про сплату аліментів укладений між сторонами нотаріально не посвідчений, позивачем не надано до суду в підтвердження позовних вимог рішення суду, яким стягнуто з відповідача ОСОБА_5 аліменти на утримання ОСОБА_3, а також в матеріалах справи відсутня копія виконавчого листа по примусовому виконанню в органах ДВС та утворення в зв`язку з цим заборгованості по їх сплаті, які були підтверджені належними доказами.

Апеляційний суд погоджується з такими висновками суду першої інстанції, оскільки вважає, що, висновки суду є обґрунтованими, відповідають обставинам справи та вимогам закону, а суд першої інстанції, встановивши дійсні обставини справи, дав належну оцінку зібраним доказам, правильно застосував норми матеріального права, не допустив порушень норм процесуального права, які призвели б до неправильного вирішення справи, та ухвалив у справі законне і обґрунтоване рішення, підстав для скасування якого, колегія суддів апеляційного суду не вбачає.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції згідно даних свідоцтва про народження НОМЕР_1, виданого Сунківською сільською радою Смілянського району Черкаської області ОСОБА_3 є матір`ю сина ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.11).

Із матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_3, 1940 року народження, перебуває на обліку в Смілянському об`єднаному управлінні пенсійного фонду України Черкаської області та отримує пенсію за віком, що підтверджується пенсійним посвідченням № 119398 від 21 червня 1996 року (а.с.10).

Стаття 51 Конституції України встановлює, що повнолітні діти зобов'язані піклуватися про своїх непрацездатних батьків. Ця моральна норма була спочатку зафіксована на конституційному рівні, а потім знайшла своє відображення в Сімейному кодексу України.

Статтею 202 Сімейного кодексу України передбачено, що повнолітні дочка, син зобов'язані утримувати батьків, які є непрацездатними і потребують матеріальної допомоги. Таким чином, непрацездатним і таким, що потребують матеріальної допомоги батькам, надається право звернутися до суду за примусовим стягненням аліментів зі своїх дітей. Обов'язок виплачувати аліменти своїм батькам в судовому порядку може бути покладено тільки на повнолітніх дітей.

Необхідність матеріальної допомоги визначається в кожному конкретному випадку в залежності від матеріального становища батьків. До уваги приймається отримання батьками пенсії, державних пільг, субсидій, наявність в батьків майна, що може приносити дохід тощо.

Звертаючись до суду ОСОБА_3 з позовом про стягнення заборгованості по сплаті аліментів, позивач позовні вимоги обґрунтовувала тим, що між нею та її сином - ОСОБА_5 був підписаний договір про сплату аліментів від 01 грудня 2012 року, відповідно до умов якого син взяв на себе обов`язок сплачувати на утримання матері ОСОБА_3 аліменти в сумі 1500 грн. щомісяця та 1000 грн. на погашення додаткових витрат. Даний договір вступає в силу з моменту підписання і діє до 01 грудня 2018 року вказано в п.4.1 Договору. Виконання умов договору сторонами позивач належними та допустимими доказами не підтверджує, а лише зазначає, що з грудня 2012 року по жовтня 2014 року відповідач сплачував вказані в договорі кошти на її утримання.

Однак, оскільки з жовтня 2014 року ОСОБА_5 припинив виконувати умови договору повністю, то утворилася заборгованість по аліментам, яка складає 254575 грн., з яких 46500 грн. - щомісячні платежі на утримання; 31000,00 грн. - додаткові витрати на утримання; 177075,00 грн. - пеня відповідно до умов п.3.2. договору згідно наданих позивачем розрахунків.

Відповідно до ст. 9 СК України, подружжя, батьки дитини, батьки та діти, інші члени сім`ї та родичі, відносини між якими регулює цей Кодекс, можуть врегулювати свої відносини за домовленістю (договором), якщо це не суперечить вимогам цього Кодексу, інших законів та моральним засадам.

Особи, які проживають однією сім'єю, а також родичі за походженням, відносини яких не врегульовані цим Кодексом, можуть врегулювати свої сімейні (родинні) відносини за договором, який має бути укладений у письмовій формі. Такий договір є обов'язковим до виконання, якщо він не суперечить вимогам цього Кодексу, інших законів України та моральним засадам суспільства.

В матеріалах справи міститься копія договору про сплату аліментів, який підписаний сторонами ОСОБА_5 та ОСОБА_3 01.12.2012 року (а. с.8).

Як і будь-який цивільно-правовий договір, даний договір для його чинності повинен відповідати загальним вимогам, встановленим ст. 203 Цивільного кодексу України, додержання яких є необхідним для чинності правочину, а саме: 1. Зміст правочину не може суперечити Цивільному кодексу України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. 2. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. 3. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; 4. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. 5. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. 6. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Однак, як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції даний договір не посвідчений нотаріально, що унеможливлює вважати його належним та допустимим доказом по справі.

Також, апеляційний суд в підтвердження зазначеного судом першої інстанції, звертає увагу на те, що позивачем дійсно не надано інших належних та допустимих доказів, які б давали підстави для задоволення позовних вимог ОСОБА_3

Крім того, як вбачається із матеріалів справи сторони не бажали бути присутніми при розгляді справи та давати суду пояснення обставин справи, а навпаки подали заяви про розгляд справи без їх участі та відповідач, не подаючи заперечення чи відзиву на позовну заяву, зазначив, що визнає позов, а за таких обставин між сторонами відсутній спір, який має бути вирішений в позасудовому порядку.

Відповідно до роз'яснення п.27 Постанови № 2 Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ в суді першої інстанції» вказано, що виходячи з принципу процесуального рівноправ`я сторін, та враховуючи обов`язок кожної сторонни довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому засіданні дослідити кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів.

Таким чином, апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції, який дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 про стягнення заборгованості по аліментам з відповідача у зв`язку з відсутністю належних та допустимих доказів по справі на доведеністю заборгованості по сплаті аліментів саме з підстав невиконання умов договору. Відзив на апеляційну скаргу від відповідача у справі не надходив.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обгрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Згідно зі ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Відповідно до ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Оцінюючи надані сторонами докази, як в підтвердження позовних вимог, так і в їх заперечення, апеляційний суд вважає, що відсутні підстави для задоволення доводів апеляційної скарги, оскільки посилання в апеляційній скарзі, що суд помилково послався на вимоги ст. 189 СК України, яка встановлює обов'язковість укладення договору у письмовій формі та посвідчення нотаріального є безпідставними, так як у главі 17 СК України, де передбачено обов'язок повнолітніх дітей утримувати батьків та його виконання не передбачено такої статті щодо договору між повнолітніми дітьми та батьками. Тому суд, виходив із норм ч. 9 ст. 10 ЦПК України, яка передбачає, якщо спірні відносини не врегульовані законом, суд застосовує закон, що регулює подібні за змістом відносини ( аналогія закону), а за відсутності такого - суд виходить із загальних засад законодавства ( аналогія права ).

Виходячи з вищевикладеного, не вбачається, що судом першої інстанції при ухваленні оскаржуваного рішення допущено порушення норм матеріального чи процесуального права та залишено не розглянутими обставини, що мають значення для справи.

Отже, апеляційний суд вважає, що доводи апеляційної скарги є необгрунтованими, були предметом розгляду суду першої інстанції, яким дана належна оцінка, не спростовують висновків суду, тому не підлягають задоволенню колегією суддів апеляційного суду.

З огляду на викладене, апеляційний суд вважає, що ухвалене у справі рішення є законним та обгрунтованим і підстав для його зміни чи скасування за наведеними у скарзі доводами не вбачається, оскільки доводи апеляційної скарги не є суттєвими, носять суб'єктивний характер, не відповідають обставинам справи, зводяться до невірного трактування норм матеріального права і правильності висновків суду не спростовують, тому рішення суду першої інстанції слід залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення .

Оскільки, ОСОБА_3 звільнена від сплати судового збору відповідно до ст. 141 ЦПК України судові витрати за розгляд апеляційної скарги слід провести за рахунок держави.

Керуючись ст.ст. 35, 258, 367, 368, 374,375, 381 - 384 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4 - залишити без задоволення.

Рішення Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 25 квітня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_5 про стягнення заборгованості по аліментах на утримання матері - залишити без змін.

Судові витрати за розгляд апеляційної скарги провести за рахунок держави.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня виготовлення повного тексту постанови, в порядку та за умов, визначених ЦПК України.

Головуючий Нерушак Л.В.

Судді Бородійчук В.Г.

Карпенко О.В.