АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 липня 2018 року місто Київ.

Справа 757/37711/17-ц

Апеляційне провадження № 22-ц/796/4911/2018

Апеляційний суд міста Києва у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Желепи О.В.,

суддів: Мараєвої Н.Є., Борисової О.В.,

розглянувши у порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Печерського районного суду м. Києва від 12 березня 2018 року, у складі судді Остапчук Т.В., повний текст якого складений 26 березня 2018 року (інформація про час ухвалення рішення відсутня)

в справі за позовом ОСОБА_1 до Приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Хижняка Андрія Миколайовича про стягнення моральної шкоди,-

ВСТАНОВИВ:

В порядку п. 3 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 № 1402-VIII, апеляційні суди, утворені до набрання чинності цим Законом, продовжують здійснювати свої повноваження до утворення апеляційних судів у відповідних апеляційних округах. У разі ліквідації суду, що здійснює правосуддя на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці (відповідних адміністративно-територіальних одиниць), та утворення нового суду, який забезпечує здійснення правосуддя на цій території, суд, що ліквідується, припиняє здійснення правосуддя з дня опублікування в газеті «Голос України» повідомлення голови новоутвореного суду про початок роботи новоутвореного суду (п. 6 ст. 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

У зв'язку із зазначеним справа підлягає розгляду Апеляційним судом міста Києва.

Відповідно до ч. 1 ст.369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Згідно із ч. 13 ст. 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

В липні 2017 року позивач звернувся до Печерського районного суду м. Києва з позовом, в якому просить суд стягнути на його користь з нотаріуса Київського міського нотаріального округу Хижняка А.М. на його користь 25000,00 грн. моральної шкоди.

Свої позовні вимоги позивач обґрунтовував тим, що Приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Хижняком А.М. 09.02.2015 року було видано виконавчий напис №61 яким позивача було зобов'язано повернути на користь лізингодавця - ТОВ «Порше Лізинг України» об'єкт фінансового лізингу - автомобіль «VOLKSWAQEN TAUREG». Рішенням Хмельницького міськрайонного суду від 05 червня 2015 року, залишеним без зміни ухвалами апеляційного суду Вінницької області від 28 вересня 2015 року та Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16 грудня 2015 року, постановою Верховного Суду України від 25.05.2016 року, позовні вимоги позивача були задоволені, а виконавчий напис приватного нотаріуса визнано таким, що не підлягає виконанню. Як установлено судами, приватний нотаріус виконавчий напис вчинив всупереч вимогам ст.87 Закону України «Про нотаріат» та п.8 Переліку документів, за якими стягнення заборгованості проводиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №1172 від 29.06.1999 року, адже не витребував копію особового рахунку позивача, а фактично виконавчий напис вчинив на підставі виписки у якій були зазначені суми сплачених позивачем коштів з відміткою TOB «Порше Лізинг Україна» про те, що станом на 06.02.2015 рік рахунки не сплачені, і в такий спосіб незаконно позбавив позивача можливості користуватися цим автомобілем. Вказував на те, що внаслідок цих незаконний дій, приватний нотаріус заподіяв моральної шкоди, яка проявилася у перенесених душевних і моральних стражданнях, зміні усталеного способу життя, були порушені звичні для позивача відносин, психологічному дискомфорті й почутті безнадійності у верховенстві закону, почутті сорому й нікчемності перед приватним нотаріусом, погіршенні самопочуття, необхідності докладати додаткових зусиль для захисту порушених приватним нотаріусом прав. Незаконне вчинення приватним нотаріусом цього виконавчого напису змушувало позивача звертатись до суду для визнання його таким, що не підлягає виконанню, що також зумовлювало від позивача додаткових зусиль для захисту своїх порушених прав. Позивач посилався, що на підставі цього виконавчого напису виконавчою службою було арештовано майно позивача, у зв'язку з чим позивач змушений був оспорювати дії виконавчої служби у судах. Виходячи з наведеного, розмір моральної шкоди, заподіяної незаконними діями приватного нотаріуса позивач оцінив в 25 000 грн.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 12 березня 2018 року позов ОСОБА_1 до Приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Хижняка АндріяМиколайовича про стягнення моральної шкоди - залишено без задоволення.

Не погодившись з таким рішенням суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просив його скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.

В скарзі вказував на те, що рішення ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права. Судом не враховано того, що приватний нотаріус ХижнякА.М. будучи «бізнес-партнером» ТОВ «Порше Лізинг Україна» такі протиправні виконавчі написи на користь цього товариства учиняв не тільки щодо позивача, вилучаючи в такий спосіб автомобілі, а й щодо сотні інших обманутих цим товариством осіб, що підтверджується даними оприлюдненими по телебаченню журналістських розслідувань, які суд відмовився долучати до матеріалів справи як доказ, та надавати їм відповідну оцінку.

Будучи «бізнес - партнером» ТОВ «Порше Лізинг Україна» та вчиняючи виконавчий напис, приватний нотаріус Хижняк А.М. не помітив положень ч.4 ст. 12 Закону України «Про захист прав споживачів» про те, що у разі реалізації продукції поза торговельними або офісними приміщеннями продавець (виконавець) повинен повернути сплачені за неї гроші без затримки не пізніше 30 днів з моменту повідомлення споживачем про розірвання договору, а споживач має право не повергати продукцію, у даному випадку автомобіль, до моменту повернення йому сплаченої суми грошей. Ті обставини, що цей договір про фінансовий лізинг було укладено поза торговельними та офісними приміщеннями відповідача, що позивач у встановлений законом строк вимагав від відповідача розірвання договору фінансового лізингу та повернення сплачених на його виконання коштів, чого відповідач не робив, установлені рішенням Хмельницького міськрайонного суду від 05.06.2015 року (справа № 686/6355/1 5-ц). Натомість і цим обставинам суд не дав буд-якої оцінки у рішенні. Пославшись як на підставу для відмови у позові на загальну фразу про те, що позивачем не надано жодного доказу заподіяння діями відповідача моральної шкоди, суд не дав будь якої оцінки викладеним у позові обставинам з цього приводу про те, що саме на підставі цього незаконного виконавчого напису приватного нотаріуса 07 квітня 2015 року працівниками поліції позивача було зупинено, висаджено з автомобіля, забрано автомобіль, що на підставі цього виконавчого напису виконавчою службою було арештовано все майно позивача, у зв'язку з чим позивач змушений був оспорювати як цей виконавчий напис, так і дії виконавчої служби, тобто докладати додаткових зусиль для захисту порушених прав позивача.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення місцевого суду залишити без змін. Вказував на те, що рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області, на яке посилається позивач як на «підтвердження» вини відповідача є неправосудним, прийнято з грубим порушенням норм процесуального права, що потягло за собою неправильне застосування норм матеріального права чим порушено його основоположні права на справедливий і публічний розгляд справи незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість постановленого судом рішення, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч.ч. 2, 4 ст. 263 ЦПК України, законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог та заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із ч.ч. 1, 2 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. При ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог.

Згідно зі ч. 1 ст. 368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

З матеріалів справи вбачається та судом встановлено, що приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Хижняком А.М. 09.02.2015 року було видано виконавчий напис №61 яким позивача було зобов'язано повернути на користь лізингодавця - ТОВ «Порше Лізинг України» об'єкт фінансового лізингу - автомобіль «VOLKSWAQEN TAUREG».

Рішенням Хмельницького міськрайонного суду від 05 червня 2015 року, залишеним без зміни ухвалами апеляційного суду Вінницької області від 28 вересня 2015 року та Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16 грудня 2015 року, постановою Верховного Суду України від 25.05.2016 року, позовні вимоги позивача були задоволені, а виконавчий напис приватного нотаріуса визнано таким, що не підлягає виконанню.

На виконання цього виконавчого напису приватного нотаріуса державним виконавцем відділу держаної виконавчої служби Деснянського районного управління юстиції від 14 лютого 2015 року було відкрито виконавче провадження.

Відмовляючи в задоволені позову, суд першої інстанції виходив з того, що позовні вимоги є безпідставними та такими, що не ґрунтуються на вимогах закону. При цьому суд виходив з того, що позивачем не надано жодного доказу того, що йому завдано моральну шкоду діями відповідача, зокрема, в судовому засіданні не знайшов свого підтвердження факт порушення прав позивача, завдання позивачу моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру діями чи бездіяльністю відповідача, позивач не довів, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням відповідача та вини відповідача в її заподіянні, судом не встановлено незаконних дій або недбалості приватного нотаріуса.

Апеляційний суд погоджується з таким висновком районного суду, так як він відповідає встановленим обставинам справи та вимогам закону, виходячи з наступного:

Відповідно до ст.ст. 627, 628, 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов. Зміст договору становлять умови, визначені на розсуд сторін, які є вільними в укладенні договору, і погоджені з ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до ч.ч. 2, 3 ст. 7 ЗУ «Про фінансовий лізинг» лізингодавець має право відмовитися від договору лізингу та вимагати повернення предмета лізингу від лізингоодержувача у безспірному порядку на підставі виконавчого напису нотаріуса, якщо лізингоодержувач не сплатив лізинговий платіж частково або у повному обсязі та прострочення сплати становить більше 30 днів.

Відмова від договору лізингу є вчиненою з моменту, коли інша сторона довідалася або могла довідатися про таку відмову.

Так з матеріалів справи вбачається, що відповідачем 09.02.2015 року вчинено виконавчий напис.

Рішенням Хмельницького міськрайонного суду від 05 червня 2015 року, залишеним без зміни ухвалами апеляційного суду Вінницької області від 28 вересня 2015 року та Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16 грудня 2015 року, постановою Верховного Суду України від 25.05.2016 року, позовні вимоги позивача були задоволені, а виконавчий напис приватного нотаріуса визнано таким, що не підлягає виконанню.

Згідно з частиною першої статті 1 Закону України від 2 вересня 1993 року № 3425-XII «Про нотаріат» (далі - Закон «Про нотаріат») нотаріат в Україні - це система органів і посадових осіб, на які покладено обов'язок посвідчувати права, а також факти, що мають юридичне значення, та вчиняти інші нотаріальні дії, передбачені цим Законом, з метою надання їм юридичної вірогідності.

Відповідно до ст. 27 Закону України «Про нотаріат», шкода, заподіяна особі внаслідок незаконних дій або недбалості приватного нотаріуса, відшкодовується в повному розмірі.

Нотаріус не несе відповідальності у разі, якщо особа, яка звернулася до нотаріуса за вчиненням нотаріальної дії:

подала неправдиву інформацію щодо будь-якого питання, пов'язаного із вчиненням нотаріальної дії;

подала недійсні та/або підроблені документи;

не заявила про відсутність чи наявність осіб, прав чи інтересів яких може стосуватися нотаріальна дія, за вчиненням якої звернулася особа.

При цьому стаття 50 Закону України «Про нотаріат» передбачає, що нотаріальна дія або відмова у її вчиненні, нотаріальний акт оскаржуються до суду. Право на оскарження нотаріальної дії або відмови у її вчиненні, нотаріального акта має особа, прав та інтересів якої стосуються такі дії чи акти.

Згідно із п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності, обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Згідно з п.3 зазначеної Постанови під моральною шкодою потрібно розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв'язку з ушкодженням здоров'я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв'язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Відповідно до ст. 23,1167 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі, гідності, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів встановила, що позивач не надав доказів протиправності поведінки відповідача, а також доказів прямого причинного зв'язку між такою протиправною поведінкою, та моральними стражданнями, за спричинення яких позивач вимагав відшкодування.

Доводи апеляційної скарги про те, що судом не враховано того, що приватний нотаріус Хижняк А.М. будучи «бізнес-партнером» ТОВ «Порше Лізинг Україна» такі протиправні виконавчі написи на користь цього товариства учиняв не тільки щодо позивача, вилучаючи в такий спосіб автомобілі, а й щодо сотні інших обманутих цим товариством осіб, що підтверджується даними оприлюднених по телебаченню журналістських розслідувань, які суд відмовився долучати до матеріалів справи як доказ, та надавати їм відповідну оцінку, на правильність постановленого рішення не впливають, оскільки судом першої інстанції надано оцінку доводам позивача та зроблено обґрунтований висновок щодо недоведеності неправомірності дій відповідача при вчинені виконавчого напису.

Зі змісту рішення про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню вбачається, що суд встановив, що напис був вчинений з приводу небезспірної заборгованості.

Проте, наданими позивачем судовими рішеннями не встановлено, що нотаріус, вчиняючи виконавчий напис на підставі документів, які надавались заявником, вчинив службове недбальство. Відповідно до вимог закону нотаріус не несе відповідальності за подання неправдивих документів з приводу заборгованості боржника.

Сам по собі факт визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, не може свідчити про протиправність поведінки нотаріуса відносно боржника, щодо якого вчинявся виконавчий напис.

Посилання в скарзі на те, що вчиняючи виконавчий напис, приватний нотаріус Хижняк А.М. не врахував положень ч.4 ст. 12 Закону України «Про захист прав споживачів» про те, що у разі реалізації продукції поза торговельними або офісними приміщеннями продавець (виконавець) повинен повернути сплачені за неї гроші без затримки не пізніше 30 днів з моменту повідомлення споживачем про розірвання договору, а споживач має право не повертати продукцію, у даному випадку автомобіль, до моменту повернення йому сплаченої суми грошей, апеляційний суд вважає неспроможними, оскільки вчинення нотаріусом виконавчого напису - це нотаріальна дія, яка полягає в посвідченні права стягувача на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. При цьому нотаріус здійснює свою діяльність у сфері безспірної юрисдикції не встановлює прав або обов'язків учасників правовідносин, не визнає і не змінює їх, не вирішує по суті питань права. Тому вчинений нотаріусом виконавчий напис не породжує права стягувача на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна, а підтверджує, що таке право виникло в стягувача раніше. Мета вчинення виконавчого напису - надання стягувачу можливості в позасудовому порядку реалізувати його право на примусове виконання зобов'язання боржником. Нотаріус не може нести відповідальність у зв'язку з тим, що юридична особа, з якою позивач перебував в договірних відносинах, вирішила в позасудовий спосіб витребувати у позивача автомобіль, придбаний позивачем в лізинг. Не може також нотаріус нести відповідальність і за арешт майна позивача, що накладався під час виконання напису нотаріуса, до визнання його в судовому порядку таким, що не підлягає виконанню.

Таким чином, доводи апеляційної скарги не спростовують висновки місцевого суду про необґрунтованість та недоведеність позовних вимог.

Інші доводи апеляційної скарги на правильність постановленого рішення не впливають.

За змістом ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Висновок суду про відмову в задоволенні позовних вимог відповідає встановленим обставинам справи, рішення ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому апеляційна скарга залишається без задоволення.

Враховуючи, те що апеляційна скарга залишається без задоволення, у суду апеляційної інстанції відсутні підстави для зміни розподілу судових витрат судом першої інстанції. Судовий збір за подання апеляційної скарги слід покласти на особу, яка подала апеляційну скаргу. Іншими учасниками справи не заявлено до відшкодування судових витрат, понесених у зв'язку з переглядом справи у апеляційному суді.

В зв'язку з тим, що ціна позову в даній справі не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, справа згідно п. 1 ч. 6 ст. 19 ЦПК України є малозначною і в силу вимог п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України ухвалене по ній апеляційним судом судове рішення не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п.п. а) г) п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 137, 367, 374, 375, 382-384, 389 ЦПК України, Апеляційний суд міста Києва у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Печерського районного суду м. Києва від 12 березня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, встановлених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Повна постанова складена 10 липня 2018 року.

Головуючий О.В. Желепа

Судді О.В. Борисова

Н.Є.Мараєва