Ухвала

Іменем України

26 червня 2018 року

м. Київ

справа № 487/9280/14-ц

провадження № 61-27203ск18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

Стрільчука В. А. (суддя-доповідач), КарпенкоС. О., Кузнєцова В. О.,

розглянувши касаційну скаргу ОСОБА_4 на ухвалу Заводського районного суду міста Миколаєва від 31 січня 2018 року у складі судді Кузьменко В. В. та постанову Апеляційного суду Миколаївської області від 22 березня 2018 року у складі колегії суддів: Коломієць В. В., Кушнірової Т. Б., Шаманської Н. О. в справі за скаргою ОСОБА_4 на дії державного виконавця Заводського відділу державної виконавчої служби міста Миколаєва Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області КвичакТетяни Євгенівни,

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2016 року ОСОБА_4 звернулася до суду зі скаргою, в якій просила визнати незаконними дії державного виконавця Заводського відділу державної виконавчої служби міста Миколаєва Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області (далі - Заводський відділ ДВС міста Миколаєва) Квичак Т. Є. щодо направлення на її адресу вимоги від 30 серпня 2016 року № 23572/01.02-38/11 у виконавчому провадженні № 51806374, визнати незаконною та скасувати цю вимогу. Скарга мотивована тим, що рішенням Апеляційного суду Миколаївської області від 05 липня 2016 року визнано незаконною приватизацію квартири АДРЕСА_1; визнано недійсним договір купівлі-продажу цієї квартири, укладений 11 грудня 2012 року між нею та ОСОБА_6, ОСОБА_7; вселено ОСОБА_8 до квартири та зобов'язано не чинити йому перешкод у користуванні цією квартирою. У вересні 2016 року вона отримала вимогу державного виконавця Заводського відділу ДВС міста МиколаєваКвичак Т. Є., якою її зобов'язано бути присутньою 08 вересня 2016 року під час виконання вищевказаного рішення про вселення ОСОБА_8 У вимозі зазначено, що у зв'язку з перебуванням ОСОБА_8 у слідчому ізоляторі Миколаївської області вселення буде проводитися за участю його представника за довіреністю. Вважає вищевказані дії державного виконався неправомірними, оскільки примусове виконання рішення суду про вселення полягає у забезпеченні входження у приміщення та проживання у ньому саме стягувача, а не його представника.

Ухвалою Заводського районного суду міста Миколаєва від 31 січня 2018 року у задоволенні скарги відмовлено.

Ухвала суду першої інстанції мотивована тим, що державним виконавцем вчинялися виконавчі дії відповідно до вимог Закону України «Про виконавче провадження» та у межах наданих повноважень.

Постановою Апеляційного суду Миколаївської області від 22 березня 2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 залишено без задоволення. Ухвалу Заводського районного суду міста Миколаєва від 31 січня 2018 року залишено без змін.

Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що у вимозі державний виконавець зазначив, що виконавчі дії будуть відбуватися за участю представника стягувача за довіреністю ОСОБА_9Забезпечення державним виконавцем безперешкодного входження ОСОБА_8 у квартиру та його проживання у ній може полягати, зокрема у передачі представнику ключів від вхідних дверей житлового приміщення, внесення до нього особистих речей, а тому такі дії не потребують особистої участі стягувача. Направлення вимоги ОСОБА_4 не порушує її прав.

23 квітня 2018 року ОСОБА_4 подала засобами поштового зв'язку касаційну скаргу на ухвалу Заводського районного суду міста Миколаєва від 31 січня 2018 року та постанову Апеляційного суду Миколаївської області від 22 березня 2018 року, в якій просила скасувати оскаржувані судові рішення, посилаючись на порушення судами норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, і ухвалити нове рішення, яким задовольнити скаргу в повному обсязі.

Касаційна скарга мотивована тим, що виконання рішення суду про вселення полягає в забезпеченні входження у приміщення та проживання в ньому саме стягувача, а не його представника. У вимозі не зазначено ім'я та по-батькові державного виконавця та дату відкриття виконавчого провадження.

У відкритті касаційного провадження слід відмовити з таких підстав.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про виконавче провадження», чинного на час винесення вимоги державним виконавцем (далі - Закон № 606-XIV), виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Згідно з частиною першою статті 11 Закону № 606-XIV державний виконавець зобов'язаний вживати передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Відповідно до частин першої-третьої статті 79 Закону № 606-XIV державний виконавець перевіряє виконання рішення про вселення стягувача на наступний день після закінчення строку, встановленого частиною другою статті 25 цього Закону для самостійного виконання рішення. У разі невиконання боржником рішення державний виконавець виконує його примусово. Примусове вселення полягає у забезпеченні державним виконавцем безперешкодного входження стягувача у приміщення, зазначене у виконавчому документі, та його проживання (перебування) в ньому. Державний виконавець зобов'язаний письмово повідомити боржника і стягувача про день і час примусового вселення. Боржник вважається повідомленим про примусове вселення стягувача, якщо повідомлення надіслано йому за адресою, за якою має здійснюватися вселення, чи іншою адресою, достовірно встановленою державним виконавцем. Відсутність боржника, повідомленого про день і час вселення, не є перешкодою для виконання рішення про вселення.

Сторони можуть реалізовувати свої права і обов'язки у виконавчому провадженні самостійно або через представників. Особиста участь фізичної особи у виконавчому провадженні не позбавляє її права мати представника, крім випадку, коли боржник згідно з рішенням зобов'язаний вчинити певні дії особисто (частина перша статті 9 Закону № 606-XIV).

Пунктами 1.8, 1.8.1 Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 02 квітня 2012 року № 512/5, в редакції, чинній на час вчинення виконавчих дій, передбачено, що вимога державного виконавця є письмовим документом, який складається у випадках, передбачених Законом, та є обов'язковою для виконання органами, установами, організаціями, посадовими особами і фізичними особами щодо надання державному виконавцю документів або їх копій, необхідних для здійснення його повноважень, вчинення інших дій, необхідних для виконання рішення. У вимозі зазначаються: найменування органу ДВС; дата відкриття та номер виконавчого провадження; реквізити виконавчого документа, на підставі якого відкрито виконавче провадження (його резолютивна частина у разі потреби); прізвище, ім'я та по батькові державного виконавця; перелік дій, які необхідно вчинити; строк виконання вимоги; наслідки невиконання вимоги.

Відповідно до частини третьої статті 451 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця і право заявника не було порушено, суд постановлює ухвалу про відмову в задоволенні скарги.

Аналогічні положення містила частина третя статті 387 ЦПК України в редакції, чинній на час звернення ОСОБА_4 до суду зі скаргою.

Відмовляючи у задоволенні скарги ОСОБА_4, суди правильно виходили з того, що не зазначення у вимозі дати відкриття виконавчого провадження та ім'я і по-батькові державного виконавця (а лише його прізвище та ініціали) не є підставою для її скасування. Стаття 79 Закону № 606-XIV не містить заборони щодо виконання рішення суду за участю представника стягувача. Вимога держаного виконавця не порушує прав ОСОБА_4

Встановивши вказані обставини, суди дійшли обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення скарги.

Наведені у касаційній скарзі доводи були предметом розгляду апеляційного суду та їм надана належна правова оцінка.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) зауважує, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них. Вимоги до прийнятності апеляції з питань права мають бути більш жорсткими ніж для звичайної апеляційної скарги. З урахуванням особливого характеру ролі Верховного Суду, як касаційного суду, процедура, яка застосовується у Верховному Суді може бути більш формальною (LEVAGES PRESTATIONS SERVICES v. FRANCE, № 21920/93, § 45, ЄСПЛ, від 23 жовтня 1996 року; BRUALLA GOMEZ DE LA TORRE v. SPAIN, № 26737/95, § 37, 38, ЄСПЛ, від 19 грудня 1997 року).

Відповідно до вимог частини другої статті 389 ЦПК України підставами для касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно з положеннями пункту 5 частини другої статті 394 ЦПК України суд в порядку, передбаченому частинами четвертою, п'ятою цієї статті, відмовляє у відкритті касаційного провадження, якщо касаційна скарга є необґрунтованою.

Відповідно до абзацу 2 частини четвертої статті 394 ЦПК України суд відмовляє у відкритті касаційного провадження з перегляду ухвали про розгляд скарг на дії (бездіяльність) органів державної виконавчої служби, приватного виконавця, якщо рішення касаційного суду за наслідками розгляду такої скарги не має значення для формування єдиної правозастосовчої практики.

Із змісту касаційної скарги, оскаржуваних судових рішень убачається, що скарга є необґрунтованою, правильне застосовування норм матеріального та процесуального права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення, розгляд зазначеної скарги не має значення для формування єдиної правозастосовчої практики, а наведені в ній доводи не дають підстав для висновків щодо незаконності та неправильності судових рішень.

Керуючись пунктом 5 частини другої, частинами четвертою, п'ятою, шостою статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_4 на ухвалу Заводського районного суду міста Миколаєва від 31 січня 2018 року та постанову Апеляційного суду Миколаївської області від 22 березня 2018 року у справі за скаргою ОСОБА_4 на дії державного виконавця Заводського відділу державної виконавчої служби міста Миколаєва Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області Квичак Тетяни Євгенівни.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:В. А. Стрільчук

С. О. Карпенко

В. О. Кузнєцов