Справа № 654/2696/17
Провадження №2/654/180/2018
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 червня 2018 року Голопристанський районний суд Херсонської області

в складі: головуючого - судді Сіянка В. М.

за участю секретаря Ільєнко Л. Д.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Гола Пристань Херсонської області в залі суду цивільну справу за позовом публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1, ОСОБА_2, третя особа на стороні відповідачів, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору: орган опіки та піклування Голопристанської районної державної адміністрації Херсонської області, про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом виселення та зняття з реєстрації,

УСТАНОВИВ:

15 вересня 2017 року до Голопристанського районного суду Херсонської області надійшла позовна заява ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про виселення. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 11.10.2016 року АТ КБ "ПриватБанк" в порядку позасудового звернення стягнення на предмет іпотеки отримав у власність житловий будинок який знаходиться за адресою: Херсонська обл., Голопристанський р-н., с. Нова Збур'ївка, вул. Кірова, буд. 42. Перешкодою у доступі до житла є реєстрація та проживання у будинку відповідачки. З посиланням на ст.ст.319, 321 ЦК України позивач просив виселити ОСОБА_1 та інших осіб, які зареєстровані та проживають у житловому будинку за адресою: Херсонська обл., Голопристанський р-н., с. Нова Збур'ївка, вул. Кірова, буд. 42, зі зняттям з реєстраційного обліку у органі МВС України, без надання іншого жилого приміщення, а також покласти на відповідача судові витрати.

Ухвалою суду від 18 вересня 2017 року відкрито провадження у справі.

Ухвалою суду від 28 листопада 2017 року залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, службу у справах дітей Голопристанської РДА.

Ухвалою суду від 18 січня 2018 року залучено до участі у справі в якості співвідповідача ОСОБА_2

Відповідно до підпункту 9 пункту 1 розділу XIII Перехідні положення ЦПК України ухвалою суду від 03 квітня 2018 року призначено підготовче засідання в порядку загального позовного провадження.

Відповідачка ОСОБА_1 надіслала до суду заяву-заперечення (відзив), позовні вимоги не визнала, оскільки виселити з будинку можливо лише якщо звернуто стягнення на нерухоме майно. Крім того позивачем не враховано перебування на її утриманні ще однієї малолітньої дитини. Претензію банка також не отримувала.

Позивач надіслав до суду відповідь на заяву-заперечення (відповідь на відзив), яка зводиться до наступного. Банк в порядку позасудового звернення стягнення на предмет іпотеки отримав у власність будинок. Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» не обмежує права іпотекодержателя на звернення в суд за захистом своїх прав; в даному законі під стягненням розуміється відчуження без згоди власника (стягнено-продано без згоди власника). Щодо виселення неповнолітніх дітей позивач зазначив, що діти були зареєстровані в будинку, який є предметом іпотеки, після укладення договору іпотеки, що є порушенням умов договору.

У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримала повністю, наполягала на задоволенні позову.

Відповідачі у судовому засіданні позов не визнали з підстав, що вказані у заяві-запереченні, просили відмовити у задоволенні позову.

Представник третьої особи надала у судовому засіданні лист про неможливість надання висновку про виселення ОСОБА_1 та інших осіб без надання іншого житлового приміщення.

Суд, дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення сторін та їх представників, вважає позов таким, що підлягає задоволенню частково, з наступних підстав.

За змістом частини першої статті 16 ЦК кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю.

Спеціальним правилом, яким визначається порядок виселення із займаного жилого приміщення, є стаття 109 ЖК Української РСР, у частині першій якої передбачено підстави виселення. У частині третій статті 109 цього Кодексу урегульовано порядок виселення осіб. За змістом частини другої статті 40 Закону України "Про іпотеку" та частини третьої статті 109 ЖК Української РСР після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку жилий будинок чи жиле приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити жилий будинок чи жиле приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють жилий будинок або жиле приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

З матеріалів справи вбачається, що Банк шляхом позасудового врегулювання зареєстрував право власності на житловий будинок, розташований за адресою: Херсонська область, Голопристанський район, с. Нова Збур'ївка, вул. Кірова, буд. 42 (підстава виникнення права власності договір іпотеки №98 виданий 16.01.2007 приватним нотаріусом Голопристанського районного нотаріального округу Херсонської області ОСОБА_3В.) (а.с. 3).

На виконання вимог закону банком направлено 19.07.2017 претензію на адресу відповідача про добровільне звільнення житлового будинку протягом 30 днів з дня отримання вимоги (а.с. 5-7). Вимога банка залишена з боку відповідача без задоволення.

Згідно ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до ст. 391 ЦК України власник має право на захист права власності від порушень, не пов'язаних із позбавленням володіння, а саме, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

При вирішенні питання про виселення дитини зі спірного будинку без надання іншого житлового будинку суд враховує норми ч. 2 ст. 2 Конвенції «Про права дитини від 20 листопада 1989 року», підписаною Україною 21.02.1990 року, ратифікована Україною 27.02.1991 року, набрала чинності для України 27.09.1991 року (далі по тексту Конвенція), відповідно до якої Держави-учасниці вживають всіх необхідних заходів для забезпечення захисту дитини від усіх форм дискримінації або покарання на підставі статусу, діяльності, висловлюваних поглядів чи переконань дитини, батьків дитини, законних опікунів чи інших членів сім'ї.

За ч. 1 ст. 3 Конвенції в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Згідно статті 27 Конвенції Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.

Батько(-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Держави-учасниці відповідно до національних умов і в межах своїх можливостей вживають необхідних заходів щодо надання допомоги батькам та іншим особам, які виховують дітей, у здійсненні цього права і у випадку необхідності надають матеріальну допомогу і підтримують програми, особливо щодо забезпечення дитини харчуванням, одягом і житлом.

Держави-учасниці вживають всіх необхідних заходів щодо забезпечення відновлення утримання дитини батьками або іншими особами, які відповідають за дитину як всередині Держави-учасниці, так і за кордоном.

У відповідності до Преамбули Закону України «Про охорону дитинства» (далі по тексту Закон) цей Закон визначає охорону дитинства в Україні як стратегічний загальнонаціональний пріоритет і з метою забезпечення реалізації прав дитини на життя, охорону здоров'я, освіту, соціальний захист та всебічний розвиток встановлює основні засади державної політики у цій сфері.

За статтею 1 Закону охорона дитинства - система державних та громадських заходів, спрямованих на забезпечення повноцінного життя, всебічного виховання і розвитку дитини та захисту її прав.

Згідно статті 8 Закону кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Згідно статті 11 Закону сім'я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього.

Кожна дитина має право на проживання в сім'ї разом з батьками або в сім'ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов'язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.

У відповідності до статті 18 Закону діти - члени сім'ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Органи опіки та піклування зобов'язані здійснювати контроль за додержанням батьками або особами, які їх замінюють, майнових та житлових прав дітей при відчуженні жилих приміщень та купівлі нового житла.

Таким чином саме батьки дитини несуть відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини та дотримання прав дитини, в тому числі на належне житло, а права дитини на житло залежить від правомірності користування цим житлом її батьками, з якими дитина має право проживати.

В даному випадку, з урахуванням неправомірності перебування відповідачів із неповнолітньою дитиною в будинку позивача, незаконного використання будинку для свого проживання, суд вважає за необхідне захистити саме законне право позивача.

У відповідності до статті 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» реєстрація - внесення інформації до реєстру територіальної громади, документів, до яких вносяться відомості про місце проживання/перебування особи, із зазначенням адреси житла/місця перебування із подальшим внесенням відповідної інформації до Єдиного державного демографічного реєстру в установленому Кабінетом Міністрів України порядку; зняття з реєстрації - внесення інформації про зняття з реєстрації до реєстру територіальної громади, документів, до яких вносяться відомості про місце проживання/перебування особи, із зазначенням адреси житла/місця перебування із подальшим внесенням відповідної інформації до Єдиного державного демографічного реєстру в установленому Кабінетом Міністрів України порядку.

За ч. 1 ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється зокрема на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою.

З огляду на зазначені положення законів, суть спірних правовідносин, мети захисту прав позивача, виселення відповідачів із житлового будинку є прийнятним і достатнім заходом захисту прав. На підставі такого рішення останніх буде можливо зняти з реєстрації по спірному будинку.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 11, 16, 321, 391 ЦК України, ст.ст. 2, 4, 11, 12, 141, 258-259, 263-265 ЦПК України, суд,

В И Р І Ш И В:

Позов публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1, ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом виселення та зняття з реєстрації задовольнити частково.

Виселити ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, РНОКПП НОМЕР_1, разом з її дітьми ОСОБА_4, ОСОБА_5, із житлового будинку № 42 по вул. Кірова в с. Нова Збурївка Голопристанського району Херсонської області без надання іншого житлового приміщення.

Виселити ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, РНОКПП НОМЕР_2, разом з її донькою ОСОБА_6 із житлового будинку № 42 по вул. Кірова в с. Нова Збурївка Голопристанського району Херсонської області без надання іншого житлового приміщення.

Стягнути із ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, РНОКПП НОМЕР_1, на користь публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» 800 гривень судових витрат.

Стягнути із ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, РНОКПП НОМЕР_2, на користь публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» 800 гривень судових витрат.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Апеляційного суду Херсонської області через Голопристанський районний суд шляхом подачі апеляційної скарги в тридцятиденний строк з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Повний текст рішення складено 05 липня 2018 року.

Суддя В. М. Сіянко