Постанова

Іменем України

20 червня 2018 року

місто Київ

справа № 757/5326/16-ц

провадження № 61-34164св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А.,

суддів: Кузнєцова В. О., Погрібного С. О. (суддя-доповідач), Ступак О. В., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_3,

відповідач - Товариство з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «ВАШ АВТО»,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Апеляційного суду міста Києва від 02 лютого 2017 року у складі колегії суддів: Панченка М. М., Ратнікової В. М., Борисової О. В.,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_3 у лютому 2016 року звернувся до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «ЛК «ВАШ АВТО» (далі - ТОВ «ЛК «ВАШ АВТО») про визнання договору лізингу недійсним, просив визнати договір фінансового лізингу від 11 грудня 2015 року № 002711, укладений між ОСОБА_3 та ТОВ «ВАШ АВТО», недійсним; стягнути з ТОВ «ВАШ АВТО» на його користь грошові кошти у розмірі 198 000, 00 грн.

Позивач обґрунтовував заявлені вимоги тим, що 11 грудня 2015 року між ним та ТОВ «ЛК «ВАШ АВТО» укладено договір фінансового лізингу № 002711, згідно з пунктом 1.1 якого і додатком № 2 до договору предметом лізингу є транспортний засіб «FOTON», модифікація FT 474, тип КПП - механічний, привід 4х4. Згідно з пунктом 8.2 договору вартість предмета лізингу становить 13 043, 48 дол. США, гривневий еквівалент вартості якого - 330 000, 00 грн. Згідно з додатком № 1 до договору вартість предмета лізингу становить 13 043, 48 дол. США, авансовий платіж (50 %) - 6 521, 74 дол. США, адміністративний платіж (10 %) - 1 304, 35 дол. США, комісія за передачу (3 %) - 301, 50 дол. США. На виконання умов договору позивач здійснив авансовий платіж на користь ТОВ «ЛК «ВАШ АВТО» у розмірі 98 000, 00 грн та 100 000, 00 грн. Позивач вважає договір таким, що не відповідає загальним вимогам до правочинів, що встановлені у статті 203 ЦК України. На переконання позивача, договір не містить умов, які є кваліфікуючими ознаками саме договору фінансового лізингу та не є нотаріально посвідченим. У договорі та додатках до нього відсутні будь-які відомості про продавця товару. Договір та специфікація не містять інших індивідуальних ознак предмета лізингу, зокрема виду транспортного засобу, року випуску, об'єму двигуна, технічного стану. Крім того, лізингодавець наділений правами одностороннього розірвання договору без обов'язку компенсації сплачених коштів.

Як на правові підстави позову ОСОБА_3 посилався на статті 11, 16, 202, 203, 209, 215, 799, 806, 807 ЦК України.

Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 30 серпня 2016 року позов ОСОБА_3 задоволено, визнано недійсним договір фінансового лізингу від 11 грудня 2015 року № 002711, укладений між ОСОБА_3 та ТОВ «ЛК «ВАШ АВТО»; стягнуто з ТОВ «ЛК «ВАШ АВТО» на користь ОСОБА_3 грошові кошти у розмірі 198 000, 00 грн; вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення суду першої інстанції обґрунтовувалось тим, що за своєю правовою природою зазначений договір є змішаним договором та містить елементи договору оренди (найму) та договору купівлі-продажу транспортного засобу, що випливає зі змісту договору відповідно до статті 628 ЦК України. Оскільки договір фінансового лізингу від 11 грудня 2015 року, укладений між ОСОБА_3 та ТОВ «ЛК «ВАШ АВТО» нотаріально не посвідчено, він є нікчемним, а отже, визнання недійсним зазначеного договору та повернення позивачу коштів, сплачених на виконання умов цього договору відповідає вимогам закону на підставі вимог частини другої статті 308 ЦПК України (в редакції Закону України від 18 березня 2004 року № 1618-IV, далі - ЦПК України 2004 року).

Рішенням Апеляційного суду міста Києва від 02 лютого 2017 року рішення суду першої інстанції скасовано, ухвалено нове рішення про відмову у задоволенні позову.

Рішення апеляційного суду обґрунтовувалось тим, що, задовольняючи позов та визнаючи недійсним спірний договір лізингу, суд першої інстанції помилково послався на норму частини другої статті 799 ЦК України, яка міститься у параграфі 5 «Найм (оренда) транспортного засобу» глави 58 «Найм (оренда)» і яка взагалі не регулює відносини фінансового лізингу і не є спеціальною нормою для регулювання фінансового лізингу, а слугує лише допоміжною нормою. На момент укладання договору непрямого лізингу у лізингодавця відсутнє право власності на предмет лізингу, а для нотаріального посвідчення договору найму майна, наймодавець повинен володіти цим майном на праві власності. Водночас, законодавчо визначено, що до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм(оренду) з урахуванням особливостей, встановлених ЦК України. При цьому згідно із Законом України «Про фінансовий лізинг» лізингодавець зобов'язаний спочатку набути у власність річ у продавця (постачальника) і потім передати її у користування лізингоодержувачу.

Апеляційний суд погодився з тим, що загальне враження від спірного договору лізингу на перший погляд виглядає таким чином, що договірні умови відповідальності за договором більш жорсткіше виписані стосовно лізингоодерждувача. Однак апеляційний суд вважав, що, оскільки лізингодавець виконує більший функціональний об'єм і несе більші ризики, що залежить від своєчасного та повного внесення позивачем лізингових платежів, тому логічно, що договірні норми повинні більшою мірою стимулювати саме лізингоодержувача щодо виконання договірних умов.

Щодо посилання позивача на порушення відповідачем норм Закону України «Про захист прав споживачів» шляхом встановлення в договорі дисбалансу прав та обов'язків сторін апеляційний суд зазначив, що більшість договірних умов, на які послався позивач, не підлягають визнанню несправедливими і такими, що порушують дисбаланс прав і обов'язків сторін на користь відповідача, водночас у спірному договорі фінансового лізингу мають місце несправедливі умови стосовно лізингоодержувача ОСОБА_3

Аналіз норм частин п'ятої, шостої, сьомої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» за висновками апеляційного суду свідчить, що у разі, коли окремі положення договору є несправедливими і мають місце підстави для визнання їх недійсними, визнання договору недійсним у цілому можливе лише у випадку, коли ці окремі положення договору зумовлюють зміну інших положень договору, на вимогу споживача. Враховуючи, що пункти 10.15 та 10.18 (щодо лізинговий платежів) спірного договору лізингу не зумовлюють зміну інших положень договору, тому позовні вимоги в частині визнання недійсним договору в цілому, на переконання суду апеляційної інстанції, задоволенню не підлягають.

У касаційній скарзі, поданій у червні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_3 просив скасувати рішення Апеляційного суду міста Києва від 02 лютого 2017 року, рішення Печерського районного суду міста Києва від 30 серпня 2016 року залишити без змін. На обґрунтування касаційної скарги заявник посилається на порушення норм матеріального права апеляційним судом.

На переконання заявника оспорюваний договір лізингу за природою є оперативним, а тому до нього застосовуються вимоги щодо нотаріального посвідчення правочину. Апеляційний суд дійшов хибних висновків щодо підстав, якими позивач обґрунтовував позовні вимоги. Позов пред'явлено не з підстав відсутності кваліфікуючих ознак договору лізингу, а з підстав його невідповідності встановленій законом формі, наявності істотного дисбалансу між правами та обов'язками на шкоду позивача.

Відзив на касаційну скаргу не надходив.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 08 вересня 2017 року відкрито провадження у справі.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України (в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII), що набрав чинності 15 грудня 2017 року, судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України (у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII) касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Справу разом з матеріалами касаційного провадження передано до Верховного Суду 04 червня 2018 року.

Ухвалою Верховного Суду від 06 червня 2018 року справу призначено до судового розгляду.

Верховний Суд перевірив правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, за наслідками чого зробив висновки, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

З метою визначення меж розгляду справи Верховним Судом підлягають до застосування правила статті 400 ЦПК України, відповідно до яких під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Критерії оцінки правомірності оскаржуваних судових рішень визначені в статті 213 ЦПК України 2004 року, відповідно до якої рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим; законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом; обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що 11 грудня 2015 року між ОСОБА_3, як лізингоодержувачем, та ТОВ «ЛК «ВАШ АВТО», як лізингодавцем, укладено договір фінансового лізингу № 002711, згідно з яким лізингодавець зобов'язується придбати та передати на умовах фінансового лізингу у користування лізингоодержувачу автомобіль «FOТОN» модифікація FT 474, вартістю 13 043, 48 дол. США, що еквівалентно 330 000, 00 грн.

На виконання умов договору ОСОБА_3 здійснив авансовий платіж на рахунок ТОВ «ЛК «ВАШ АВТО» в розмірі 198 000, 00 грн, що підтверджується квитанцією Публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» від 11 грудня 2015 на суму 100 000, 00 грн та квитанцією Публічного акціонерного товариства Комерційного банку «ПРИВАТБАНК» від 28 грудня 2015 року на суму 98 000, 00 грн.

Оцінюючи оскаржуване судове рішення на відповідність вимогам статті 213 ЦПК України 2004 року, Верховний Суд врахував, що правовідносини, які виникають у зв'язку із договором фінансового лізингу, регулюються положеннями ЦК України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, а також Законом України «Про фінансовий лізинг», Законом України «Про захист прав споживачів».

Згідно із частиною другою статті 1 Закону України «Про фінансовий лізинг» за договором фінансового лізингу лізингодавець зобов'язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі).

Згідно з частиною другою статті 806 ЦК України до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом.

Враховуючи аналіз норм чинного цивільного законодавства, договір фінансового лізингу за своєю правовою природою є змішаним і містить елементи договорів оренди (найму) та купівлі-продажу транспортного засобу, про що свідчить зміст договору та правила статті 628 ЦК України.

За імперативним положенням статті 799 ЦК України договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі; договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню. У разі недодержання сторонами вимог закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним (частина перша статті 220 ЦК України).

Відповідно до частин першої, другої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції керувався тим, що оскільки договір лізингу нотаріально не посвідчений, як того вимагає стаття 799 ЦК України, він є нікчемним, а тому визнання недійсним договору відповідає вимогам закону відповідно до частини другої статті 308 ЦПК України. Натомість апеляційний суд вважав, що вимога про нотаріальне посвідчення договору не є обов'язковою та може застосовуватись лише за згодою сторін.

Верховним Судом з'ясовано, що судами першої та апеляційної інстанцій не надано належної правової оцінки тому факту, що оспорюваний договір є юридично нікчемним у цілому з огляду на порушення імперативних вимог щодо його обов'язкового нотаріального посвідчення. Зазначений договір є змішаним договором, який поєднує в собі, в тому числі ознаки договору найму транспортного засобу.

Під час ухвалення рішення Верховний Суд керується положенням частини другої статті 215 ЦК України, в якій встановлено виняток із загального правила статті 11 ЦПК України 2004 року щодо розгляду справ судом у межах заявлених особами вимог. Визнання зазначеного договору судом недійсним відповідно до наведеного правила не вимагається у зв'язку з встановленням його нікчемності безпосередньо законом. При цьому суд також застосовує за власною ініціативою наслідки недійсності нікчемного договору, що врегульовано частиною п'ятою статті 216 ЦК України.

Отже, оспорюваний договір, підписаний сторонами, є в цілому нікчемним, тобто розглядається з точки зору права як такий, що юридично не мав місця, не створив будь-яких правових наслідків, окрім тих, що пов'язані з його недійсністю. Нікчемний договір є недійсним разом з усіма його умовами та не створює для сторін зобов'язань, що в ньому закріплені.

Задовольняючи позовну вимогу про визнання недійсним договору з підстав нечесної підприємницької практики та несправедливих умов, а також відсутності нотаріального посвідчення оспорюваного договору, суд першої інстанції не застосував наслідки нікчемності правочину, а суд апеляційної інстанції не усунув таких недоліків.

В оцінці доводів Верховний Суд вважає обов'язковим дотриматися правового висновку, сформульованого Верховним Судом України в постанові від 19 жовтня 2016 року у справі № 6-1551цс16, щодо обґрунтованості застосування до спірних правовідносин норми статті 799 ЦК України, яка підлягає застосуванню, надавши оцінку відсутності нотаріального посвідчення спірного договору в розумінні частини першої статті 220 цього Кодексу. Верховним Судом не встановлено підстав відступити від зазначеного правового висновку, який визнає обов'язковим у цій справі.

Відповідно до частини першої статті 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Зважаючи на наведене, висновки суду першої інстанції щодо нікчемності правочину є обґрунтованими, проте висновок про визнання його недійсним у зв'язку з нікчемністю не відповідає нормам матеріального права.

Відповідно до частини третьої статті 400 ЦПК України суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Зважаючи, що Верховний Суд встановив неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права до спірних правовідносин, наявні підстави для виходу за межі доводів та вимог касаційної скарги.

Відповідно до статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню. Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.

З огляду на наведене Верховний Суд зробив висновок про необхідність скасування рішення Печерського районного суду міста Києва від 30 серпня 2016 року та рішення Апеляційного суду міста Києва від 02 лютого 2017 року в частині визнання недійсним договору лізингу із застосуванням наслідків недійсності нікчемного правочину, реституції та поверненням сторін у попереднє становище, а також зміни правових підстав стягнення грошових коштів у розмірі 198 000, 00 грн.

Згідно з підпунктом «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України резолютивна частина постанови суду касаційної інстанції складається, в тому числі і з розподілу судових витрат, понесених у зв'язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Відповідно до частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Зважаючи, що Верховний Суд зробив висновок про часткове задоволення вимог касаційної скарги, судовий збір підлягає відшкодуванню відповідачем на користь позивача. Відповідно до квитанції від 02 серпня 2017 року ОСОБА_3 сплатив судовий збір за подання касаційної скарги у розмірі 3 037, 44 грн.

Керуючись статтями 141, 400, 409, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Апеляційного суду міста Києва від 02 лютого 2017 року скасувати.

Рішення Печерського районного суду міста Києва від 30 серпня 2016 року в частині визнання недійсним договору лізингу від 11 грудня 2015 року № 002711 скасувати і ухвалити в цій частині нове рішення.

У задоволенні позову ОСОБА_3 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «ВАШ АВТО» про визнання недійсним договору лізингу - відмовити.

Змінити мотивувальну частину рішення Печерського районного суду міста Києва від 30 серпня 2016 року щодо визначення правових підстав стягнення грошових коштів у розмірі 198 000, 00 грн шляхом застосування наслідків нікчемного правочину.

В іншій частині рішення Печерського районного суду міста Києва від 30 серпня 2016 року залишити без змін.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «ВАШ АВТО» на користь ОСОБА_3 судовий збір за подання касаційної скарги у розмірі 3 037, 44 грн.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. А. Стрільчук

Судді В. О. Кузнєцов

С. О. Погрібний

О. В. Ступак

Г. І. Усик