Справа № 481/752/17
Провадж.№ 2/481/25/2018
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

13.06.2018 року Новобузький районний суд Миколаївської області у складі:

головуючого судді Вжещ С.І.,

при секретарі Юхименко Т.М.,

за участю представника позивача ОСОБА_1

відповідача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у місті Новий Буг цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики,

В С Т А Н О В И В:

04.07.2017 року позивач ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом про стягнення з відповідача ОСОБА_2 158396,66 грн. боргу, посилаючись на те, що 02.04.2007 року між ними було укладено договір позики, згідно з яким він передав відповідачу 25000 гривень на строк до 15.08.2007 року, про що останній надав йому розписку. Однак у зазначений строк відповідач свої зобов'язання належним чином не виконав, грошові кошти не повернув, а тому позивач ОСОБА_3 просив стягнути з ОСОБА_2 25000 гривень в рахунок погашення основної суми боргу за розпискою, 67658,90 грн. згідно приписів ст. 625 ЦК України інфляційних витрат у розмірі та 7399,32 три відсотка річних, а також 58338,44 грн. пені, що в сумі становить 158396,66 грн. та судові витрати понесені ним на оплату судового збору.

Ухвалою суду від 26.03.2018 року провадження у справі в частині позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики за тілом позики в сумі 25000 гривень з інфляційними витратами, 3% річних та пенею за період з 15.08.2007 по 07.11.2007 року закрито з підстав встановлених п. 3 ч. 1 ст. 255 ЦПК України.

Представник позивача ОСОБА_3 ОСОБА_1 посилаючись на обставини викладені в позовній заяві, заявлені вимоги ОСОБА_3 підтримав і просив їх задовольнити. При цьому просив поновити строк позовної давності для звернення до суду з вказаним позовом, мотивуючи свою вимогу тим, що він вже звертався 26.10.2007 року до Новобузького районного суду з позовом про стягнення боргу за вказаним договором позики, тоді ж між сторонами було досягнуто домовленість щодо укладення мирової угоди, шляхом взаємозаліку за зобовязанням за розпискою від 02.04.2007 року з переходом права власності від ОСОБА_2 до ОСОБА_3 на земельну ділянку, площею 8,28 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташовану на території Баратівської сільської ради Новобузького району Миколаївської області. Через невиконання ОСОБА_2 умов вказаної мирової угоди ОСОБА_3 звернувся до Новобузького районного суду з позовом про звернення стягнення на вищевказану земельну ділянку, при вирішенні якого цим судом ухвалено рішення від 30.11.2007 року, яким визнано право власності ОСОБА_3 на вищевказану земельну ділянку на підставі якого, ним в подальшому був одержаний відповідний державний акт про право власності на неї. Але у 2013 році відповідач відмовився від раніше встановленого взаєморозрахунку і звернувся через своїх представників до суду апеляційної інстанції, яким 01.07.2013 року скасовано рішення Новобузького районного суду від 30.11.2007 року, а в подальшому за позовом ОСОБА_2 Новобузьким районним судом 14.09.2016 року було ухвалено рішення, яке змінено за рішенням апеляційного суду Миколаївської області від 23.11.2016 року згідно з яким цю земельну ділянку витребувано на користь ОСОБА_2 Наголосив, що за весь цей час розгляду вказаних позовів ОСОБА_2 в судах першої, апеляційної та касаційної інстанцій, він постійно намагався домовитися з ОСОБА_2 про мирне врегулювання спору, і до останнього сподівався, що він пристане на його пропозицію, однак останній вперто відповідав відмовою. Відтак, вказав, що його позбавлено права на земельну ділянку, яку ОСОБА_2 передав йому в рахунок погашення боргу, при цьому останній не повернув йому кошти, які він в нього позичив.

Відповідач ОСОБА_2 в судовому засіданні позов не визнав повністю, пояснив, що дійсно у 2007 році брав у ОСОБА_3 в борг грошові кошти, але не 25000 грн., а 15000 грн. При цьому передача коштів здійснювалась усно, жодних розписок при цьому не складалося. Розписку про отримання коштів в сумі 25000 грн. він не підписував. Наголосив, що відповідач вже більше 10 років безпідставно володіє та користується його земельною ділянкою, при цьому орендну плату за користування нею він йому не сплачував, тому вважає, що вказаний борг у розмірі 15000 гривень відповідач собі повернув шляхом отримання доходів від безпідставного володіння та користування його землею протягом більше 10 років.

Вислухавши пояснення сторін, дослідивши письмові докази, що маються у справі, а також матеріали цивільної справи № 2-688/07, суд приходе такого висновку.

В силу ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до ч.2 ст.1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Згідно до вимог ч.1 ст.1049 ЦК України позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до ст..526 ЦК України зобовязання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту, або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно з ч.2 ст.625 ЦК України боржник який прострочив виконання грошового зобовязання на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Матеріалами справи встановлено, що 02 квітня 2007 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 укладено договір позики, відповідно до якого ОСОБА_2 позичив у ОСОБА_3 кошти в сумі 25000 гривень, які зобовязався повернути останньому до 15 серпня 2007 року. На підтвердження укладеного договору позики відповідач видав позивачеві розписку, яка на час розгляду справи судом зберігається у позивача.

Між тим, відповідач свої вимоги не виконав, борг позивачу не повернув, що стало наслідком звернення ОСОБА_3 26.10.2007 року до Новобузького районного суду Миколаївської області з позовом про стягнення вказаного боргу. В ході судового розгляду справи, між сторонами було укладено мирову угоду, яка за ухвалою Новобузького районного суду 07.11.2007 року була визнана, а провадження у справі закрито.

За умовами вказаної мирової угоди, ОСОБА_2 передав ОСОБА_3 в рахунок погашення свого боргу, який становив 25000 грн., власну земельну ділянку, площею 8,28 га, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташована на території Баратівської сільської ради Новобузького району Миколаївської області.

У листопаді 2007 року ОСОБА_3 знову звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 вже з вимогами про звернення стягнення на цю земельну ділянку шляхом припинення права власності на неї та визнання права власності на спірну земельну ділянку за ним.

Рішенням Новобузького районного суду Миколаївської області від 30.11.2007 року позов задоволено. Звернуто стягнення на належну ОСОБА_2 земельну ділянку площею 8,28 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташовану на території Баратівської сільської ради Новобузького району, припинено право власності останнього на цю земельну ділянку та визнано право власності на цю ж земельну ділянку вже за ОСОБА_3 Також встановлено порядок виконання рішення суду шляхом заборони компетентним органам відмовляти у виготовлені нового державного акту на ім'я ОСОБА_3

За апеляційною скаргою представника ОСОБА_2 згідно рішення апеляційного суду Миколаївської області від 01.07.2013 року рішення Новобузького районного суду від 30.11.2007 року скасовано і ухвалено нове, за яким у задоволені відповідного позову відмовлено (а.с. 5-6).

Рішенням Новобузького районного суду Миколаївської області від 14.09.2016 року, частково зміненим рішенням апеляційного суду Миколаївської області від 23.11.2016 року, інший позов ОСОБА_2 задоволено частково. Визнано недійсним договір міни, укладений 12.06.2013 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4, в частині земельної ділянки площею 8,28 га, розташованої на території Баратівської сільради Новобузького району Миколаївської області, кадастровий номер :01:000:0324, витребувано у ОСОБА_5 цю земельну на користь ОСОБА_2 Зазначене рішення реально не виконане і земельна ділянка залишається в користуванні та володінні ОСОБА_5

На ухвалу Новобузького районного суду від 07.11.2007 року, якою затверджено мирову угоду між ОСОБА_2 та ОСОБА_3, представником ОСОБА_3 31.03.2017 року подано апеляційну скаргу, але ухвалою судді від 23.05.2017 року у відкритті апеляційного провадження було відмовлено.

Таким чином, ухвала Новобузького районного суду Миколаївської області від 07.11.2007 року, згідно з якою визнано мирову угоду, укладену між представником ОСОБА_3 ОСОБА_6М з однієї сторони та ОСОБА_2 з іншої, за якою останній, в рахунок боргу за договором позики передав свою земельну ділянку площею 8.28 га позикодавцю, судами вищих інстанцій не скасована і на разі є чинною.

Згідно зі ст.599 ЦК України зобовязання припиняється виконанням проведеним належним чином.

Як видно зі змісту мирової угоди, позивач отримав в рахунок боргу в сумі 25000 гривень за договором позики від 02.04.2007 року земельну ділянку, яка належала відповідачу площею 8.28 га.

З копії рішення апеляційного суду Миколаївської області від 23.11.2016 року по справі № 481/15522/13-ц, вбачається, що ОСОБА_3 з 8.11.2012 року по 12.06.2013 року володів земельною ділянкою, яку, в рахунок боргу передав йому ОСОБА_2 за мировою угодою, а в подальшому здійснив її відчуження за договором міни .

Зазначене вказує на те, що зобовязання ОСОБА_2 перед ОСОБА_3 по поверненню боргу за договором позики було виконане, а тому дія такого зобов'язання була припинена.

Оскільки, суми індексу інфляції, трьох процентів річних та пені, які нарахував позивач, є похідними від боргу по основному зобовязанню ОСОБА_2 перед ОСОБА_3 в сумі 25000 гривень, яке вважається припиненим з 07.11.2007 року, вони не можуть бути нараховані та стягнені з відповідача на користь позивача у звязку з відсутністю основного боргу, а тому позов не підлягає задоволенню за його безпідставністю.

Питання позовної давності судом не вирішується оскільки позов безпідставний.

Керуючись ст. ст. 2,76,82,83, 258-259,263-265,268, 273 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики відмовити.

Рішення суду може бути оскаржено в апеляційному порядку шляхом подачі до судової палати у цивільних справах апеляційного суду Миколаївської області безпосередньо протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення апеляційної скарги.

У разі, проголошення вступної та резолютивної частини рішення, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня виготовлення повного його тексту.

Повний текс рішення буде виготовлений 22.06.2018 року.

Суддя