Постанова

Іменем України

04 липня 2018 року

м. Київ

справа № 344/3915/17

провадження № 61-634св17

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А. (суддя-доповідач),

суддів: Карпенко С. О., Кузнєцова В. О., Погрібного С.О., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1,

відповідач - ОСОБА_2,

третя особа - Орган опіки та піклування Виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 22 червня 2017 року у складі судді Островського Л. Є. та ухвалу Апеляційного суду Івано-Франківської області від 17 листопада 2017 року у складі колегії суддів: Василишин Л. В., Томин О. О., Максюти І. О.,

ВСТАНОВИВ:

У березні 2017 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2, третя особа - Орган опіки та піклування Виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради, про позбавлення батьківських прав.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, ОСОБА_1 посилалася на те, що ОСОБА_2 відмовилася від своєї дитини ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, і не забрала його з пологового будинку без поважної причини, протягом шести місяців взагалі не виявляла батьківського піклування. Батько дитини також невідомий. Рішенням Виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради від 17 березня 2016 року № 188 її призначено опікуном над малолітнім ОСОБА_3 Оскільки дитина вже понад рік проживає у її сім'ї, відповідач свідомо не бажає брати участь у її вихованні, не піклується про її здоров`я, фізичний, моральний та духовний розвиток, не надає належного матеріального утримання, не виконує батьківських обов`язків по вихованню та утриманню дитини, просила позбавити ОСОБА_2 батьківських прав щодо малолітнього сина - ОСОБА_3

Рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 22 червня 2017 року позов ОСОБА_1 задоволено. Позбавлено ОСОБА_2 батьківських прав щодо малолітнього сина ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 640 грн судового збору.

Рішення місцевого суду мотивоване тим, що відповідач покинула дитину у лікувальному закладі після народження, відмовилася від сина, з дня народження не проявляла материнської турботи, свідомо не брала участі у вихованні дитини, не піклувалася про її фізичний, духовний і моральний розвиток, що відповідно до положень статей 164, 165 Сімейного кодексу України (далі - СК України) є підставою для позбавлення батьківських прав.

Ухвалою Апеляційного суду Івано-Франківської області від 17 листопада 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилено, рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 22 червня 2017 року залишено без змін.

Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що суд першої інстанції обґрунтовано задовольнив позов про позбавлення батьківських прав ОСОБА_2, оскільки остання покинула дитину у пологовому будинку і протягом шести місяців без поважних причин не виявляла щодо неї батьківського піклування.

У грудні 2017 року ОСОБА_2 подала касаційну скаргу на рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 22 червня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Івано-Франківської області від 17 листопада 2017 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила скасувати оскаржувані судові рішення і направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга ОСОБА_2 мотивована тим, що місцевий суд не повідомив її належним чином про розгляд справи 22 червня 2017 року. Судами попередніх інстанцій не було взято до уваги те, що позивач та третя особа приховували від неї місцезнаходження її дитини. На адвокатські запити надавалися неправдиві відомості щодо місця перебування сина. Суд першої інстанції жодним чином не мотивував своє рішення про позбавлення її батьківських прав, обмежився лише переліком документів, наданих позивачем та третьою особою. Допущені місцевим судом порушення норм матеріального і процесуального права не були усунені під час перегляду справи в апеляційному суді. Оскаржувані судові рішення суперечать нормам міжнародного права та практиці Європейського суду з прав людини. Висновок органу опіки та піклування про доцільність позбавлення її батьківських прав є необґрунтованим, упередженим, несправедливим по відношенню до неї як до матері дитини. Враховуючи вік та стать дитини, принцип 6 Декларації прав дитини, вважає, що проживання сина у повній сім'ї з нею, а також під наглядом своїх сестер надасть дитині більш повний фізичний і духовний розвиток.

У березні 2018 року Служба у справах дітей Виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради подала відзив на касаційну скаргу і просила відмовити у її задоволенні, посилаючись на те, що ОСОБА_2 відмовилася від дитини і не забрала її з пологового будинку без поважних причин, що підтверджується актом від 15 січня 2016 року закладу охорони здоров'я та органу внутрішніх справ України про дитину, яку батьки (матір чи батько), інші родичі або законний представник відмовилися забрати з пологового будинку, іншого закладу охорони здоров'я. Питання про надання суду письмового висновку щодо доцільності (недоцільності) позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав стосовно малолітнього сина ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, двічі виносилося на розгляд комісії з питань захисту прав дитини Виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради, які відбулися 28 квітня та 17 травня 2017 року, про що відповідач була належним чином повідомлена, однак не з'явилася на засідання жодного разу. Позивач та третя особа брали участь у всіх судових засіданнях, в той час як відповідач не з'явилася до суду під час розгляду цієї справи. ОСОБА_2 не надала належних та допустимих доказів, які б спростували рішення суду. Крім того, відповідач жодного разу не зверталася до органу опіки та піклування міста Івано-Франківська із заявою про повернення їй дитини на виховання.

У квітні 2018 року ОСОБА_1 подала відзив на касаційну скаргу і просила залишити її без задоволення, посилаючись на те, що ОСОБА_2 не навела у касаційні скарзі будь-яких доводів, в чому саме полягає незаконність і (або) необґрунтованість оскаржуваних судових рішень. Відповідач не надала суду касаційної інстанції доказів щодо неповноти та неправильності встановлення обставин, які мають значення для справи. Одразу після народження дитини з ОСОБА_2 неодноразово проводилися бесіди щодо недопущення відмови від дитини та залишення її в закладі охорони здоров'я. Під час бесід відповідач жодного разу не вказувала про наявність у неї онкологічного захворювання, тому її намір відмовитися від дитини був заздалегідь обдуманий, а прийняте нею рішення - свідоме і умисне. Насправді ОСОБА_2 відмовилася від дитини, аби приховати факт її народження від свого чоловіка, з яким перебуває у шлюбі. ОСОБА_2 та її представники без поважних причин не з'являлися в судові засідання, тобто не користувалися належним чином наданими їм процесуальними правами, і як наслідок - не виявили належної зацікавленості у розгляді справи протягом тривалого часу. Долучені ОСОБА_2 документи не мають відношення до справи, а свідчать про те, що її законний чоловік ОСОБА_4 не має наміру і не бажає займатися вихованням та утриманням малолітнього ОСОБА_3, оскільки не визнає себе батьком дитини і оспорив своє батьківство.

Статтею 388 Цивільного процесуального кодексу України в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VІІІ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року (далі - ЦПК України), визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим (частина перша статті 263 ЦПК України).

Частиною першою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.

Судами встановлено, що 13 січня 2016 року народився ОСОБА_3, що підтверджується свідоцтвом про народження, виданим відділом державної реєстрації актів цивільного стану Івано-Франківського міського управління юстиції від 25 лютого 2016 року, актовий запис № 505. Батьками дитини зазначені ОСОБА_5 та ОСОБА_2

Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім'я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Частиною першою статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.

Виховання в сім'ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці (частина перша статті 12 Закону України «Про охорону дитинства»).

Частиною сьомою статті 7 СК України передбачено, що дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України.

Згідно з частинами першою-четвертою статті 150 СК України батьки зобов'язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім'ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини, піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя, поважати дитину.

Батьки мають переважне право перед іншими особами на особисте виховання дитини (частина перша статті 151 СК України).

Відповідно до частини першої статті 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності.

Пунктом 1 частини першої статті 164 СК України передбачено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров'я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування.

Судами встановлено, що ОСОБА_2 відмовилася від дитини і не забрала її з пологового будинку. Її відмова була мотивована тим, що вона не має можливості фінансово та матеріально виховувати дитину, оскільки на її утриманні знаходилися неповнолітня та двоє повнолітніх дітей, вона працює прибиральницею. Викладене підтверджується актом від 15 січня 2016 року закладу охорони здоров'я та органу внутрішніх справ України про дитину, яку батьки (матір чи батько), інші родичі або законний представник відмовилися забрати з пологового будинку, іншого закладу охорони здоров'я.

Рішенням Виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради Івано-Франківської області від 17 березня 2016 року № 188 «Про надання статусу дитини, позбавленої батьківського піклування, та встановлення опіки» вирішено надати такий статус ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, покинутому в Івано-Франківському міському клінічному пологовому будинку. Встановлено опіку над малолітнім ОСОБА_3, який перебував в Івано-Франківській обласній дитячій клінічній лікарні, призначено опікуном ОСОБА_1 Зобов'язано опікуна зареєструвати підопічного за місцем своєї реєстрації та зберегти право користування житлом до досягнення дитиною повноліття.

18 березня 2016 року адміністрацією Івано-Франківської обласної дитячої клінічної лікарні малолітнього ОСОБА_3 було передано ОСОБА_1, що підтверджується актом про факт передачі дитини.

Рішенням Виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради Івано-Франківської області від 26 травня 2017 року № 375 Івано-Франківському міському суду надано висновок щодо доцільності (недоцільності) позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 стосовно малолітнього сина ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Згідно з цим висновком ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, перебуває на первинному обліку в органі опіки та піклування міста Івано-Франківська як дитина, позбавлена батьківського піклування. Матір дитини відмовилася забрати її з Івано-Франківського міського клінічного пологового будинку. З ОСОБА_2 була проведена бесіда про відповідальне батьківство та можливість надання соціальних послуг і підтримки Міським центром соціальних служб для сім'ї, дітей та молоді. До повторної бесіди з ОСОБА_2 була залучена монахиня Івано-Франківського міського соціально-реабілітаційного центру матері та дитини «Містечко милосердя Святого Миколая» сестра ОСОБА_7, яка пропонувала жінці тимчасове влаштування дитини до центру, однак відповідач відмовилася від усіх пропозицій та не змінила свого наміру залишити дитину в пологовому будинку. На підставі рішення Виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради Івано-Франківської області від 19 лютого 2016 року № 118 «Про державну реєстрацію народження покинутої дитини» відділом державної реєстрації актів цивільного стану Івано-Франківського міського управління юстиції 25 лютого 2016 року зареєстровано народження покинутої дитини - ОСОБА_3 Реєстрація проведена згідно зі статтею 133 СК України. Рішенням Виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради Івано-Франківської області від 17 березня 2016 року № 118 малолітньому ОСОБА_3 надано статус дитини, позбавленої батьківського піклування, та влаштовано до сімейних форм виховання, а саме під опіку ОСОБА_1, яка разом з чоловіком піклуються про здоров'я дитини та сприяють її повноцінному розвитку, створили належні умови для утримання хлопчика. Згідно з висновком про стан здоров'я, фізичний і розумовий розвиток дитини від 12 грудня 2016 року він є соматично здоровим. ОСОБА_1 зареєструвала його за місцем своєї реєстрації.

22 березня 2016 року ОСОБА_2 надала нотаріально посвідчену заяву-згоду на усиновлення ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, і заявила про те, що її чоловік ОСОБА_5 перебуває за межами України і підтримує її рішення, викладене у заяві.

28 лютого 2017 року ОСОБА_2 відкликала свою згоду на усиновлення дитини.

Відповідно до статті 165 СК України право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім'ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров'я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років.

Встановлено, що ОСОБА_1, яка рішенням Виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради від 17 березня 2016 року № 188 призначена опікуном малолітнього ОСОБА_3, звернулася до суду з цим позовом про позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав, оскільки малолітній ОСОБА_3 вже понад рік проживає в її сім'ї, відповідач свідомо не бажає брати участь у вихованні дитини, не піклується про її здоров`я, фізичний, моральний та духовний розвиток, не надає належного матеріального утримання, не виконує батьківських обов`язків з виховання та утримання дитини.

Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

Як роз'яснено у пунктах 15, 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав», позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та інші), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об'єктивного з'ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти.

У цій справі наявні виключні обставини, за яких відповідач може бути позбавлена батьківських прав, що не суперечить Конвенції про права дитини, і в такому випадку судом на перше місце ставляться «якнайкращі інтереси дитини», оцінка яких включає в себе і знаходження балансу між усіма елементами, необхідними для прийняття рішення.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції, з рішенням якого погодився апеляційний суд, дійшов обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав, оскільки вона залишила новонародженого сина ОСОБА_3 у пологовому будинку без поважної причини і протягом шести місяців не виявляла щодо нього батьківського піклування.

Суди повно і всебічно дослідили наявні у справі докази та дали їм належну правову оцінку згідно зі статтями 57-60, 212-215, 303, 304, 315 Цивільного процесуального кодексу України від 18 березня 2004 року у редакції, чинній на час ухвалення оскаржуваних судових рішень (далі - ЦПК України 2004 року), правильно встановили обставини справи, в результаті чого ухвалили законні й обґрунтовані судові рішення, які відповідають вимогам матеріального і процесуального права.

Доводи касаційної скарги про те, що оскаржувані судові рішення суперечать нормам міжнародного права та практиці Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), не заслуговують на увагу з огляду на таке.

Відповідно до статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) органи державної влади не можуть втручатися у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров'я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

За правилами статті 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Відповідно до статті 18 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Право батьків і дітей бути поряд один з одним становить основоположну складову сімейного життя і заходи національних органів, спрямовані перешкоджати цьому, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 Конвенції (пункт 49 рішення ЄСПЛ від 07 грудня 2006 року у справі «Хант проти України» та пункт 47 рішення ЄСПЛ від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України»).

Тобто у даному випадку вирішення питання про позбавлення відповідача батьківських прав охоплюється статтею 8 Конвенції і є втручанням у її право на повагу до свого сімейного життя, яке у свою чергу не є абсолютним.

Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики ЄСПЛ» від 23 лютого 2006 року № 3477-IV суди застосують при розгляді справ Конвенцію та практику ЄСПЛ як джерело права.

В силу статті 9 Конституції України Конвенція є частиною національного законодавства і закріплює мінімальні гарантії в галузі права, які можуть бути розширені в національному законодавстві, яке в свою чергу в силу взятих на себе Україною зобов'язань не може суперечити положенням Конвенції (стаття 19 Закону України «Про міжнародні договори» від 29 червня 2004 року № 1906-IV, стаття 27 Віденської конвенції про право міжнародних договорів від 23 травня 1969 року).

Втручання у право на повагу до сімейного життя не становить порушення статті 8 Конвенції, якщо воно здійснене «згідно із законом», відповідає одній чи кільком законним цілям, про які йдеться в пункті 2, і до того ж є необхідним у демократичному суспільстві для забезпечення цих цілей (пункт 50 рішення ЄСПЛ від 07 грудня 2006 року у справі «Хант проти України»).

Одним з фундаментальних принципів демократичного суспільства є законність, на яку посилається преамбула до Конвенції. Законність передбачає, серед іншого, що втручання з боку виконавчої влади в права осіб повинне бути предметом ефективного контролю. Цей контроль звичайно здійснюється судовою владою (принаймні, в якості останньої інстанції), оскільки судовий контроль надає найкращі гарантії незалежності, неупередженості і належної процедури.

Позбавлення судом ОСОБА_2 батьківських прав здійснено згідно із законом - вищенаведеним пунктом 1 частини першої статті 164 СК України.

Таке втручання здійснено для захисту здоров'я та моралі малолітньої дитини, тобто відповідає цілям, зазначеним у пункті 2 статті 8 Конвенції.

Демократичне суспільство характеризується плюралізмом, терпимістю, широтою поглядів. Таким чином, держави мають позитивне зобов'язання із забезпечення процедурних гарантій від свавілля як умову обґрунтованості втручання в права, що захищаються статтею 8 Конвенції. Щоб втручання було визнано «необхідним у демократичному суспільстві», воно повинно бути обґрунтовано «гострою соціальною необхідністю». Причини, що наводяться внутрішніми судами для обґрунтування оскаржених заходів, повинні бути достатніми і стосуватися справи.

Як зазначалося вище, позбавлення батьківських прав є втручанням у сімейне життя. Однак таке втручання в даному випадку було виправданим і пропорційним, оскільки цього нагально потребували інтереси дитини, яка після народження протягом тривалого часу залишилася без материнської турботи, а її матір ОСОБА_2 не забрала дитину з пологового будинку і не виявляла про неї материнського піклування, що саме по собі поставило під загрозу здоров'я новонародженого. Така поведінка матері відносно своєї дитини дає підстави для обґрунтованих сумнівів у її спроможності та волевиявленні виконувати свої природні батьківські обов'язки і свідчить про ризик неналежного виховання дитини. Таким чином, втручання було необхідним у демократичному суспільстві і державні органи діяли в межах своєї дискреції.

Як суд першої інстанції, так і апеляційний суд належним чином дослідили наявні у справі докази і врахували сукупність усіх чинників і факторів, тому оскаржувані судові рішення не суперечать нормам міжнародного права та практиці ЄСПЛ.

Також безпідставними є доводи касаційної скарги ОСОБА_2 на те, що висновок органу опіки та піклування про доцільність позбавлення її батьківських прав є необґрунтованим, упередженим, несправедливим по відношенню до неї як до матері дитини. Питання про надання суду письмового висновку щодо доцільності/недоцільності позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав стосовно малолітнього сина ОСОБА_3 двічі виносилося на розгляд комісії з питань захисту прав дитини Виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради, однак вона на вказані засідання жодного разу не з'явилася, хоча й була належним чином повідомлена про їх проведення. Висновок органу опіки та піклування достатньо і переконливо мотивований.

Посилання ОСОБА_2 у касаційній скарзі на те, що розписка про її виклик у судове засідання на 13 год. 15 хв. 22 червня 2017 року не містить її підпису, а в матеріалах справи відсутні докази направлення цього виклику на її адресу, спростовуються матеріалами справи, в яких міститься рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення відповідачу, отримане нею 14 червня 2017 року (аркуш справи 48). Тобто ОСОБА_2 була належним чином повідомлена про розгляд справи 22 червня 2017 року, однак в судове засідання не з'явилася і про причини своєї неявки не повідомила.

Твердження заявника про те, що позивач і третя особа приховували від неї місцезнаходження дитини, є безпідставними та не підтверджуються жодними доказами.

Інші доводи касаційної скарги зводяться до незгоди з висновками судів першої та апеляційної інстанцій стосовно установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судами, які їх обґрунтовано спростували. В силу вимог вищезгаданої статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не вправі встановлювати нові обставини та переоцінювати докази.

Згідно зі статтею 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Оскільки доводи касаційної скарги не спростовують правильність висновку судів попередніх інстанцій і не дають підстав вважати, що судами порушено норми процесуального права та/або неправильно застосовано норми матеріального права, касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 22 червня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Івано-Франківської області від 17 листопада 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийВ. А. Стрільчук

Судді:С. О. Карпенко

В. О. Кузнєцов

С. О. Погрібний Г. І. Усик