Справа № 347/193/18
Провадження № 22-ц/779/732/2018
Головуючий у 1 інстанції Крилюк М. І.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 липня 2018 року м. Івано-Франківськ

Апеляційний суд Івано-Франківської області в складі:

судді-доповідача ОСОБА_2,

суддів: Матківського Р.Й., Максюти І.О.,

секретаря Бойчука Л.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення грошових коштів з-за невиконання договірних зобовязань, за апеляційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Косівського районного суду від 10 квітня 2018 року у складі судді Крилюк М.І., ухвалене у м. Косів, -

в с т а н о в и в:

У лютому 2018 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4 про стягнення грошових коштів внаслідок невиконання договірних зобовязань.

Позовні вимоги обґрунтовував тим, що 20 січня 2014 року між ним та ОСОБА_4 було укладено договір позики, за умовами якого остання отримала кошти в розмірі 12 400,00 доларів США, зі строком повернення до 20 січня 2015 року.

У звязку з невиконанням грошового зобовязання рішенням Косівського районного суду від 04 вересня 2015 року на його користь стягнуто з відповідача 272 742,00 грн.

Посилаючись на те, що відповідач рішення суду не виконала, просив стягнути з ОСОБА_4 на його користь три відсотки річних в розмірі 7 755,28 грн, проценти на рівні облікової ставки НБУ в розмірі 33 715,61 грн, індекс інфляції в розмірі 33 880,02 грн, а всього 75 350,19 грн.

Рішенням Косівського районного суду від 10 квітня 2018 року позов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 за порушення зобовязання кошти в сумі 7 755,28 грн - 3% річних від суми боргу, 33 715,61 грн, - проценти на рівні облікової ставки НБУ за безпідставне користування чужими грошовими коштами та індекс інфляції в сумі 33 880,02 грн, а всього в сумі 75 350,91 грн, а також понесені судові витрати в справі 15 754 грн.

В апеляційній скарзі на дане рішення ОСОБА_4 посилається на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Зазначає, що оскільки грошове зобовязання визначено в іноземній валюті, тому вимога позивача про стягнення суми інфляційних втрат задоволенню не підлягає.

Крім того, стягуючи на користь позивача проценти на рівні облікової ставки НБУ за безпідставне користування чужими грошовими коштами, суд першої інстанції в оскаржуваному рішенні не зазначив, що є безпідставним користуванням чужими коштами та чи такий факт мав місце.

Вважає, що суд першої інстанції невірно здійснив арифметичний розрахунок суми боргу з врахуванням трьох відсотків річних, оскільки три проценти річних від простроченої суми за період з 01 січня 2017 року по 31 грудня 2017 року повинно становити 7 506,34 грн.

Крім того, в порушення ст. 137 ЦПК України з метою розподілу судових витрат в матеріалах справи відсутній детальний опис робіт, а тому стягнення судових витрат є безпідставним.

У звязку з наведеним, просить оскаржуване рішення суду скасувати та ухвалити нове по суті позовних вимог.

Відповідно до п.8 розд. XII «Перехідні положення» ЦПК України (в редакції від 03 жовтня 2017 року, яка набрала чинності 15 грудня 2017 року) до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

В засіданні апеляційного суду представник ОСОБА_4 ОСОБА_5 апеляційну скаргу підтримав з вищенаведених підстав.

Представник ОСОБА_3 ОСОБА_6 апеляційну скаргу заперечив, посилаючись на її безпідставність.

Вислухавши доповідача, пояснення сторін, перевіривши письмові матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку про часткове задоволення апеляційної скарги з наступних підстав.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що між сторонами існувало зобовязання, яке не виконано відповідачем, у звязку з чим останній повинен сплатити проценти за користування коштами в розмірі облікової ставки НБУ, три проценти річних від простроченої суми та індекс інфляції. Крім того, суд, керуючись статтею 141 ЦПК України, здійснив розподіл судових витрат.

Проте колегія суддів повністю погодитися з таким висновком суду не може з огляду на наступне.

Судом встановлено, що 20 січня 2014 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 було укладено договір позики, відповідно до умов якого ОСОБА_3 передав ОСОБА_4 грошові кошти в розмірі 12 400 доларів США, строком до 20 січня 2015 року.

На підтвердження укладеного усного договору позики ОСОБА_4 надала дві розписки.

Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Як вбачається з рішення Апеляційного суду Івано-Франківської області від 02 жовтня 2017 року рішенням Косівського районного суду від 04 вересня 2015 року, яке набрало законної сили та виконується державною виконавчою службою у примусовому порядку, з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 стягнуто 272 742 грн боргу за договором позики та судові витрати.

Згідно статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (ч. 1 ст. 1049 ЦК України).

Відповідно до статті 599 ЦК України зобовязання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

У статті 611 ЦК України зазначено, що у разі порушення зобовязання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Згідно ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

Частиною першою статті 1050 ЦК України передбачено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобовязаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Згідно із частиною другою статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Отже, у разі неповернення позичальником суми позики своєчасно його борг складатиме: суму позики з урахування встановленого індексу інфляції за весь час прострочення грошового зобовязання; проценти за позикою, якщо інше не встановлено договором або законом, нараховані відповідно до договору позики або облікової ставки НБУ за весь строк користування позиченими коштами; три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір не встановлено договором або законом.

При цьому індекс інфляції, 3% річних від простроченої суми (стаття 625 ЦК України) та проценти за позикою (стаття 1048 ЦК України) підлягають сплаті до моменту фактичного повернення боргу.

За змістом частини другої статті 625 ЦК України нарахування 3 % річних входять до складу грошового зобовязання і є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за прострочення грошового зобовязання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат (збитків) кредитора та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредитору.

Проценти, передбачені статтею 625 ЦК України, за своєю природою є відшкодуванням кредитору понесених втрат за несвоєчасне повернення грошових коштів, а відтак відрізняються від процентів, які підлягають сплаті за правомірне користування грошовими коштами, що свідчить про відсутність подвійного стягнення при нарахуванні 3 % річних від простроченої суми, включаючи нараховані проценти за користування коштами, встановленими договором.

Аналогічний правовий висновок викладений в постанові Верховного Суду України від 19 жовтня 2016 року №6-2129цс16.

Звертаючись з позовом до суду ОСОБА_3 просив стягнути в порядку ст. 625 ЦК України три відсотки річних, індекс інфляції та в порядку ст. 1048 ЦК України проценти на рівні облікової ставки НБУ за період з 01 січня 2017 року по 31 грудня 2017 року.

Як вбачається із довідки головного державного виконавця Косівського районного відділу ДВС головного територіального управління юстиції в Івано-Франківській області №601/12.6-34/08 від 15 січня 2018 року в період по 31 грудня 2016 року ОСОБА_4 погасила суму боргу в загальному розмірі 2 210,00 грн.

Таким чином залишок боргу станом на 01 січня 2017 року становить 268 532,00 грн.

Згідно довідки головного державного виконавця Косівського районного відділу ДВС головного територіального управління юстиції в Івано-Франківській області №601/12.6-34/08 від 15 січня 2018 року ОСОБА_4 13 січня 2017 року погасила суму боргу в розмірі 2 000 грн, 03 лютого 2017 року 1 600 грн та 400 грн, 02 березня 2017 року 2 000 грн, 10 березня 2017 року 2 000 грн, 05 травня 2017 року 1 500 грн, 06 червня 2017 року 200 грн, 12 червня 2017 року 900 грн, 15 червня 2017 року 1 200 грн, 14 липня 2017 року 1 000 грн, 30 серпня 2017 року 200 грн, 12 вересня 2017 року 200 грн.

Три відсотки річних слід розраховувати за формулою: сума боргу множена на облікову ставку НБУ, ділена на кількість днів у році, множена на кількість днів прострочення.

Згідно довідки Головного управління статистики в Івано-Франківській області №05-41/137-18 від 17 січня 2018 року індекс споживчих цін в 2017 році становив: січень - 101,1%; лютий 101,0 %; березень - 101,8 %; квітень - 100,9%; травень - 101,3 %; червень - 101,6 %; липень - 100,2 %; серпень 99,9 %; вересень - 102,0 %; жовтень - 101,2 %; листопад - 100,9%; грудень 101,0%.

Як вбачається з аналізу практики застосування ст. 625 ЦК України в цивільному судочинстві, здійсненого Верховним Судом України, при застосуванні індексу інфляції слід мати на увазі, що він розраховується не на кожну дату місяця, а в середньому на місяць шляхом множення суми заборгованості на момент її виникнення на сукупний індекс інфляції за період прострочення платежу. При цьому сума боргу, яка сплачується з 1 по 15 день відповідного місяця, індексується з урахуванням цього місяця, а якщо сума боргу сплачується з 16 по 31 день місяця, розрахунок починається з наступного місяця. Аналогічно, якщо погашення заборгованості здійснено з 1 по 15 день відповідного місяця, інфляційні втрати розраховуються без врахування цього місяця, а якщо з 16 по 31 день місяця, то інфляційні втрати розраховуються з урахуванням цього місяця.

Індекс інфляції розраховується шляхом різниці між сумою боргу та множенням суми боргу на індекс інфляції за обчислюваний період.

Розмір процентів на рівні облікової ставки НБУ слід розраховувати за формулою: сума боргу множена на облікову ставку НБУ, ділена на кількість днів у році, множена на кількість днів прострочення.

Згідно відомостей Національного Банку України облікова ставка у 2017 році становила: з 27 січня 14 % річних; з 03 березня 14 % річних; з 14 квітня 13 % річних; з 26 травня - 12.5 % річних; з 07 липня - 12,5 % річних; з 03 серпня - 12,5 % річних; з 14 вересня -12,5 % річних; з 27 жовтня - 13,5% річних; з 15 грудня - 14,5 % річних.

Таким чином, суд першої інстанції, на підставі статей 625, 1048 ЦК України, використавши вищезазначені формули, дійшов вірного висновку про стягнення трьох процентів річних, інфляційних втрат та процентів на рівні облікової ставки Національного Банку України за період з 01 січня 2017 року по 31 грудня 2017 року.

Доводи апеляційної скарги про те, що три проценти річних від простроченої суми за період з 01 січня 2017 року по 31 грудня 2017 року становлять 7 506,34 грн свого підтвердження не знайшли.

Щодо стягнення процентів, то їх нарахування передбачено ст. 1048 ЦК України і позивач скористався таким правом щодо предявлення їх до сплати. Це не суперечить закону та підтверджується правовою позицією ВСУ від 02 вересня 2015 року № 6-369цс15.

Доводи апеляційної скарги про відсутність правових підстав для стягнення індексу інфляції на увагу не заслуговують, оскільки рішенням суду борг стягнуто в грошовій одиниці України.

Рішення суду першої інстанції в частині стягнення трьох відсотків річних, інфляційних втрат та процентів на рівні облікової ставки НБУ відповідає вимогам закону, доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують та на їх правильність не впливають, а тому підстав для його скасування в цій частині колегія суддів не вбачає.

Відповідно до ч. 1 ст. 137 ЦПК України витрати, повязані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

Встановлено, що при зверненні до суду з позовом ОСОБА_3 уклав з адвокатом ОСОБА_6 договір про надання правової допомоги від 17 січня 2018 року (а.с.20).

Згідно умов договору про надання правової допомоги адвокат отримав наступні повноваження: витребування документів у всіх державних та інших організаціях незалежно від форми власності та збір інших доказів, ознайомлення з матеріалами справи, підготовка позову, подача заяв, скарг, звернень, клопотань від імені клієнта, участь в судовому розгляді цивільних справ на стороні клієнта у всіх судах України, користуватися правами та обовязками, передбаченими ЦПК України.

Пунктом другим договору визначено, що оплата за надання правової допомоги визначається за домовленістю в сумі 15 000,00 грн.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (ч. 2 ст. 137 ЦПК України).

Згідно ч. 4 ст. 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Розмір витрат на оплату правової допомоги визначається за домовленістю між стороною та особою, яка надає правову допомогу.

Витрати на правову допомогу, які мають бути документально підтверджені та доведені, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо повязаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій тощо).

Склад та розміри витрат, повязаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги, документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, повязаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордеру, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження).

Позивачем долучено до матеріалів справи розрахунок затрат робочого часу адвоката ОСОБА_6 при надані правової допомоги ОСОБА_3, однак даний розрахунок колегія суддів не бере до уваги, оскільки договір про надання правової допомоги ОСОБА_3 уклав 17 січня 2018 року, з позовом звернувся в лютому 2018 року, а розрахунок затрат робочого часу здійснено 01 лютого 2017 року.

На підтвердження факту оплати послуг адвокатом представлено «квитанцію прихідного касового ордера» без номера від 06 лютого 2018 року про отримання від ОСОБА_3 гонорару в сумі 15 000 грн, який, як первинний документ бухгалтерської звітності, за формою і змістом не відповідає Додатку 2 до Положення про ведення касових операцій у національній валюті в Україні затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 29 грудня 2017 року № 148.

Прибутковий касовий ордер первинний документ, застосовується для оформлення надходжень готівки до каси підприємств (юридичних осіб).

За змістом п. 23, 25 наведеного Положення касові операції оформляються касовими ордерами, видатковими відомостями, розрахунковими документами, документами за операціями із застосуванням електронних платіжних засобів, іншими касовими документами, які згідно із законодавством України підтверджували б факт продажу (повернення) товарів, надання послуг, отримання (повернення) готівки.

Установа/підприємство в разі наявності сертифіката відкритого/посиленого ключа застосовує електронний цифровий підпис юридичної особи під час надання послуг в електронній формі або під час здійснення інформаційного обміну з іншими субєктами електронної взаємодії.

Касові документи можуть бути паперовими або електронними. Електронні касові документи повинні бути оформлені відповідно до вимог законодавства України у сфері електронного документообігу.

Приймання готівки в касу проводиться за прибутковим касовим ордером (додаток 2), підписаним головним бухгалтером або особою, уповноваженою керівником установи/підприємства. До прибуткових касових ордерів можуть додаватися документи, які є підставою для їх складання.

Про приймання установами/підприємствами готівки в касу за прибутковими касовими ордерами видається квитанція (що є відривною частиною прибуткового касового ордера), підписана головним бухгалтером або особою, уповноваженою керівником, підпис яких може бути засвідчений відбитком печатки цієї/цього установи/підприємства. Використання печатки установою/підприємством не є обовязковим.

Представлений стороною документ не відповідає вимогам наведеного Положення, оскільки має іншу назву та не містить номера, що ставить під сумнів, чи є він бланком суворої звітності, - відривною частиною прибуткового касового ордеру.

Таким чином, колегія суддів вважає, що витрати на оплату послуг адвоката ОСОБА_3 не підтверджено документально, тому підстави для їх стягнення у сумі 15 000 грн були відсутні.

Разом з тим, слід стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 судовий збір за подання позовної заяви в сумі 753,51 грн.

Керуючись ст. ст. 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 задоволити частково.

Рішення Косівського районного суду від 10 квітня 2018 року в частині судових витрат скасувати та в цій частині ухвалити нове рішення.

В задоволенні вимоги ОСОБА_3 про стягнення витрат на правничу допомогу в розмірі 15 000,00 грн. відмовити.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 судовий збір в сумі 752,46 грн.

В решті рішення суду залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 09 липня 2018 року.

ОСОБА_1 ОСОБА_2

Судді: Р.Й. Матківський

ОСОБА_7