Справа № 135/900/16-ц
Провадження № 2/135/34/18
РІШЕННЯ

іменем України

19.06.2018 року Ладижинський міський суд Вінницької області

в складі: судді Корнієнка О.М.,

з участю секретаря судових засідань ОСОБА_1,

представника позивача ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Ладижин Вінницької області цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_3 звернулася в суд із позовною заявою до ОСОБА_4 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. В позовній заяві зазначила, що вона є власником квартири, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1. Дана квартира є її власністю згідно договору дарування квартири від 04.12.2003 року. В зазначеній квартирі зареєстровані її діти та відповідач ОСОБА_4. З відповідачем вона розірвала шлюб 11.03.2013 року. Після розірвання шлюбу ОСОБА_4 змінив своє місце проживання, вибувши з речами на інше постійне місце проживання за адресою: м. Ладижин, пров.Тихий 5, буд.4, але не знявся з реєстрації місця проживання за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_1, вул.. піонерськаАДРЕСА_2. Також, згідно позовної заяви про визначення місця проживання дітей від 05.06.2015 року ОСОБА_4 просив визначити місце проживання неповнолітніх дітей: ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_3 з ним, зазначивши місце свого постійного проживання адресу: м. Ладижин, пров.Тихий 5, буд.4. Тобто, вбачається, що ОСОБА_4 з лютого 2015 року проживає за адресою свого фактичного місця проживання, а не за місцем реєстрації. Відповідач ОСОБА_4 добровільно знятися з реєстрації місця проживання не бажає. Факт реєстрації відповідача створює її незручності, вона не має можливості вільно володіти та розпоряджатися належним їй майном, зокрема, житлово-комунальні послуги нараховуються відповідно до кількості зареєстрованих осіб у помешканні. Вважає, що відповідач втратив право користування вказаним житловим приміщенням, оскільки не проживає в ній понад один рік без поважних причин. Тому, вона звернулася в суд та просила позбавити ОСОБА_4 права користування житловим приміщенням.

В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримала, просила їх задовольнити. Додатково пояснила, що позивач є власником квартири, відповідач після розірвання шлюбу з позивачем добровільно залишив житло та з того часу проживає за іншою адресою з лютого 2015 року по вул. Тиха, діти сторін живуть з відповідачем, оскільки позивач проживає за межами України. Весь цей час в квартирі мешкає інша особа ОСОБА_7.

Відповідач в судове засідання не зявився. Про час та місце розгляду справи повідомлявся шляхом неодноразового направлення повісток як за адресою місця реєстрації, так і за адресою місця фактичного проживання. При цьому суд враховує, що як позивач, так і його представник були належним чином обізнані про перебування справи в суді, а також про відновлення провадження по справі згідно ухвали суду від 14.02.2018 року. Відтак, суд вважає, що відповідач був належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи.

Дослідивши пояснення представника позивача, покази свідка, письмові матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню виходячи з такого.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_3 є власником квартири, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, що підтверджується: копією договору дарування, посвідченого 04.12.2003 року приватним нотаріусом Тростянецького районного нотаріального округу Вінницької області ОСОБА_8; копією технічного паспорта даної квартири; копією витягу з державного реєстру.

Відповідач зареєстрований в квартирі №1, в будинку №9, що по вул. Піонерська, в м. Ладижин Вінницької області, що підтверджується наданою комунальним підприємством «Ладжитлосервіс» на запит адвоката довідкою №197 від 22.03.2016 року.

З копії рішення Ладижинського міського суду Вінницької області від 11.03.2013 року вбачається, що шлюб між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 розірвано.

З копії акту обстеження умов проживання №6 від 18.02.2015 року та акту обстеження умов проживання №31 від 13.05.2015 року проведениху складі комісії, за заявою ОСОБА_4 вбачається, що за адресою: м. Ладижин, Вінницької області, пров. Тихий 5, буд. 4 проживають малолітні діти: ОСОБА_5В, ОСОБА_6 разом з батьком ОСОБА_4.

З показів свідка ОСОБА_7 видно, що вона проживає в квартирі №1, в будинку № 9, що по вул. Піонерська з вересня 2014 року із своїми дітьми. Проживаючи в квартирі оплачує комунальні послуги. За час її проживання в квартирі ОСОБА_4 не приходив жодного разу, ніяких його речей в квартирі немає.

Згідно з ст. 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного ним приміщення або обмежений у праві користуватись жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян.

Згідно роз'яснення Пленуму Верховного Суду України в п. 10 постанови № 2 від 12.04.1985 року «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового Кодексу України» у справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (ст. 71 Житлового Кодексу України) необхідно з'ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім`ї тощо) суд може продовжити пропущений строк.

Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно із ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Тому суд вважає, що ОСОБА_3, як власник майна, має право вимагати усунення перешкод у здійснення нею права користування майном шляхом визнання ОСОБА_4 таким, що втратив право користування житловим приміщенням.

Такий висновок суду повністю узгоджується із правовою позицією, викладеною Верховним Судом України в постанові від 16.01.2012 року по справі № 6-57цс11.

Відповідно до вказаного рішення Верховного Суду України, зазначено, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, предявивши разом з тим одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою.

Таким чином вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (ст. ст. 71, 72, 116, 156 ЖК України; ст. 405 ЦК України).

Відповідно до положень ст. 405 ЦПК України, члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Судом встановлено, що відповідач ОСОБА_4 не є наймачем житлового приміщення в належній ОСОБА_3 квартирі. Договір найму жилого приміщення у вказаному будинку між сторонами не укладався. Відповідач був членом сімї власника квартири, однак він втратив право користування цим житлом, так як був відсутній без поважних причин у квартирі понад один рік. А тому він не має права користування житловим приміщенням у даній квартирі.

Згідно ухвали Тростянецького районного суду від 12.01.2017 року, яка набрала законної сили, було встановлено, що між сторонами існував спір щодо права проживання відповідача у належній позивачу квартирі. Після виконання рішення суду про вселення ОСОБА_4 у квартиру в серпні 2014 року, він добровільно залишив помешкання та разом із неповнолітніми дітьми проживав у своєї матері.

Таким чином, в судовому засіданні встановлено, що ОСОБА_4 будучи зареєстрованим в належній позивачу квартирі, тривалий час не проживає в ній, а тому обмежує право позивача як власника даної квартири. При цьому судом не встановлено жодних поважних причин, які б перешкоджали ОСОБА_4 користуватись квартирою, що підтверджується, зокрема, показами свідка про те, що за весь час її проживання в квартирі він жодного разу не зявлявся і там відсутні його речі.

Виходячи із наведеного, суд вважає, що позовні вимоги позивача знайшли своє підтвердження в судовому засіданні і підлягають задоволенню.

На підставівикладеного та керуючисьУкраїни, ст.ст. 16, ст. 319, 321, 391, 405 ЦК України, ст. 7 ЗУ «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», ст.ст. 12, 81, 89, 263-265 ЦПК, суд

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити.

Визнати ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_4, таким, що втратив право користування квартирою №1, що в буд. №9 по вул. Піонерська в м. Ладижин, Вінницької області.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 сплачений нею судовий збір у розмірі 551,20 грн..

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

На рішення може бути подана апеляційна скарга протягом тридцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до Апеляційного суду Вінницької області.

Повний текст рішення складено 02.07.2018 року.

Суддя: