Постанова

Іменем України

26 червня 2018 року

м. Київ

справа № 489/5668/16-ц

провадження № 61-7649св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Висоцької В. С.,

суддів: Лесько А. О., Мартєва С. Ю., Фаловської І. М., Штелик С. П. (суддя-доповідач)

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1,

відповідачі: ОСОБА_2, ОСОБА_3,

розглянув в порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 21 серпня 2017 року у складі судді Кирильчука О. І. та ухвалу апеляційного суду Миколаївської області від 19 жовтня 2017 року у складі суддів: Шаманської Н. О., Данилової О. О., Коломієць В. В.,

В С Т А Н О В И В :

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідні положення ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У листопаді 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні житловим будинком шляхом виселення.

Позов мотивовано тим, що ОСОБА_1 є власником житлового будинку АДРЕСА_1 на підставі договору дарування від 09 листопада 2010 року. У вказаному будинку без реєстрації та без дозволу власника проживають ОСОБА_2 та ОСОБА_3 Відповідачі не є членами його родини, на момент вселення не проживали разом з ним та не вели з ним спільного господарства. Вказував, що відповідачі чинять перешкоди у доступі до будинку, не дають можливості користуватись та розпоряджатись належним йому нерухомим майном. Крім того, відповідачі зловживають алкогольними напоями, із зневагою ставляться до нерухомого майна, чим спричиняють шкоду. Він заперечує проти проживання відповідачів у належному йому на праві власності будинку, оскільки це порушує його права власника, а саме: право на розпорядження своєю власністю, оскільки він має намір продати будинок.

Посилаючись на викладені обставини, з урахуванням уточнень позовних вимог ОСОБА_1 просив усунути йому перешкоди в користуванні та розпорядженні його власністю шляхом виселення ОСОБА_2 та ОСОБА_3 із житлового будинку АДРЕСА_1

Рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 21 серпня 2017 року позов задоволено. Усунуто перешкоди у користуванні та розпорядженні ОСОБА_1 його майном шляхом виселення ОСОБА_2 та ОСОБА_3 з житлового будинку АДРЕСА_1 Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що, оскільки власником житлового будинку є позивач, відповідачі не є власниками та наймачами цього будинку, не є членами сім'ї позивача, користуються будинком без достатньої правової підстави, добровільно виселитися не бажають, чим порушуються права позивача на користування та розпорядження ним своїм майном, наявні правові підстави, визначені статтею 391 ЦК України, для задоволення позову.

Ухвалою апеляційного суду Миколаївської області від 19 жовтня 2017 року рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 21 серпня 2017 року залишено без змін.

Ухвала апеляційного суду мотивована тим, що із припиненням права власності колишнього власника будинку відповідачі втратили право користуванням жилим приміщенням, тому суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що, оскільки відповідачі не є власниками та наймачами цього будинку, не є членами сім'ї позивача, користуються будинком без достатньої правової підстави, добровільно виселитися не бажають, чим порушуються права позивача на користування та розпорядження ним своїм майном, є підстави для задоволення позову.

У касаційній скарзі, поданій у листопаді 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_2 просить скасувати рішення суду першої інстанції, ухвалу апеляційного суду та ухвалити нове рішення про відмову у позові, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції було порушено принцип змагальності, оскільки заявника було позбавлено права подавати докази, приймати участь у їх дослідженні та доведення перед судом їх переконливості; позивачем не надано суду жодного доказу на обґрунтування своїх позовних вимог; всупереч вимог норм процесуального права судом першої інстанції не було відкладено розгляду справи через перебування заявника на стаціонарному лікуванні, що позбавило його можливості подавати свої докази та заперечення; суди не взяли до уваги той факт, що заявником оскаржується у судовому порядку право власності позивача на спірний будинок, зокрема, договір дарування, проте судом провадження у справі зупинено не було, що є також порушенням норм процесуального права; також суд не прийняв до уваги, що позивач та відповідач ОСОБА_2 є рідними братами, заявник з дитинства проживає у будинку, про що свідчить будинкова книга, та прийняв спадщину після смерті батька, проте належним чином її не оформив. Тому висновки судів про те, що відповідачі не є власниками та наймачами спірного будинку, не є членами сім'ї позивача, користуються будинком без достатньої правової підстави, є хибними та не відповідають обставинам справи. Також, суди не взяли до уваги те, що позивач з 1978 року виписався з будинку та поїхав на постійне місце проживання до м. Кривого Рогу, заявник у свою чергу весь цей час проживав у будинку, вів господарство, сплачував комунальні послуги, проводив ремонт. Власником будинку до 2006 року був батько сторін, згоду на проживання у будинку заявник отримав від батьків, з цього приводу в сім'ї ніколи не було протиріч до подання даного позову. Про договір дарування, яким мати подарувала будинок позивачу, заявник не знав, та позивач ніколи не звертався до нього з вимогою виселитись із будинку. Також відсутні докази на підтвердження тих обставин, що заявник у добровільному порядку відмовляється виселитись або чинить позивачу перешкоди у користуванні майном, отже, такі висновки суду ґрунтуються на припущеннях та не підтверджені належними доказами. Судами при вирішенні спору не застосовано правові норми, які регулюють спірні правовідносини, зокрема статтю 47 Конституції України, статті 9, 109, 116 ЖК Української РСР, статтю 770 ЦК України. Спірний будинок є єдиним місцем проживання заявника, тому виселення без надання іншого жилого приміщення є неправильним застосуванням норм матеріального права.

У відзиві на касаційну скаргу ОСОБА_1 вказує, що касаційна скарга є необґрунтованою, оскільки судові рішення першої та апеляційної інстанцій ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права. Зазначені в касаційній скарзі норми матеріального права, зокрема статті 9, 109, 116 ЖК Української РСР та стаття 770 ЦК України, не можуть бути застосовані до спірних правовідносин, оскільки не регулюють їх. Матеріали справи містять вичерпні та достовірні докази права власності ОСОБА_1 на житловий будинок. Крім того, відповідачі не є членами сім'ї позивача у розумінні сімейного законодавства.

09 лютого 2018 року касаційну скаргу ОСОБА_2 передано до Верховного Суду.

Згідно частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

За частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню.

Суди встановили, що ОСОБА_1 є власником житлового будинку АДРЕСА_1 на підставі договору дарування від 09 листопада 2010 року, посвідченого приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу ОСОБА_4 та зареєстрованого у реєстрі за № 2657.

Згідно інформації Центру надання адміністративних послуг Миколаївської міської ради від 05 грудня 2016 року, відсутні відомості про реєстрацію місця проживання ОСОБА_2 та ОСОБА_3

Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК Української РСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб.

Частиною першою статті 156 ЖК України передбачено, що члени сім'ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України.

Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК України до членів сім'ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім'ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.

За змістом зазначених норм правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сім'ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Аналіз вищенаведених правових норм дає підстави для висновку про те, що право членів сім'ї власника будинку користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім'ї якого вони є; із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім'ї.

Відповідно до частини першої статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.

Відтак за порівняльним аналізом статей 383, 391, 405 ЦК України та статей 150, 156 у поєднанні зі статтею 64 ЖК Української РСР слід дійти до висновку про те, що положення статей 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жиле приміщення, будинку, квартиру тощо, від будь-яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім'ї, а положення статті 405 ЦК України, статей 150, 156 ЖК Української РСР регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім'ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім'ї власника без поважних причин понад один рік.

Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України № 6-709цс16 від 16 листопада 2016 року.

Згідно будинкової книги в будинку АДРЕСА_1 з 1955 року проживали ОСОБА_5 та його дружина ОСОБА_6, з 1956 року по 1978 рік - ОСОБА_1, а з 1967 року ОСОБА_2 (а. с. 63-66)

Встановлено, що відповідачі ОСОБА_2 та його дружина ОСОБА_3 є членами сім'ї колишнього власника будинку ОСОБА_6, яка 09 листопада 2010 року розпорядилася зазначеним будинком, подарувавши його позивачу.

ІНФОРМАЦІЯ_1 року ОСОБА_6 померла.

Встановивши на підставі повно та всебічно досліджених обставин, які перевірені доказами, що відповідачі вселилися та проживають у будинку зі згоди колишнього власника, не є членами сім'ї позивача, спільним побутом, взаємними правами та обов'язками із ним не пов'язані, суди дійшли обґрунтованого висновку про захист порушеного права власності позивача на будинок на підставі статті 391 ЦК України, яку до спірних правовідносин застосовано правильно.

Доводи касаційної скарги про те, що заявник оспорює в судовому порядку право власності позивача на спірний будинок, є безпідставними, оскільки рішення про визнання недійсним договору дарування, яке набрало законної сили, в матеріалах справи відсутнє.

Що стосується доводів касаційної скарги про те, що суди при вирішенні спору керувалися нормами права, які регулюють права власника житла та не застосували до спірних правовідносин положення статті 47 Конституції України, статті 109 ЖК Української РСР, вони є безпідставними з огляду на те, що вказані норми містять загальні норми, які забезпечують гарантії громадян на виселення із займаного житлового приміщення лише з підстав, встановлених законом.

Інші доводи касаційної скарги були предметом розгляду судів та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судами були дотримані норми матеріального та процесуального права. Доводи, наведені в касаційній скарзі, фактично зводяться до переоцінки доказів та незгоди з висновками суду з їх оцінкою.

Частиною першою статті 410 ЦПК України визначено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З урахуванням викладеного та керуючись статтями 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 21 серпня 2017 року та ухвалу апеляційного суду Миколаївської області від 19 жовтня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. С. Висоцька

Судді: А. О. Лесько

С. Ю. Мартєв

І. М. Фаловська

С. П. Штелик