АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 212/1924/17-ц 22-ц/774/564/К/18
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 липня 2018 року м. Кривий Ріг

справа № 212/1924/17-ц

Апеляційний суд Дніпропетровської області у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справах:

головуючого - судді: Барильської А.П.,

суддів: Бондар Я.М., Зубакової В.П.,

секретар судового засідання: Гладиш К.І.,

сторони

позивач: ОСОБА_1

відповідач: Публічне акціонерне товариство «Криворізька теплоцентраль»

розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Кривому Розі, в порядку спрощеного позовного провадження, апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу від 01 листопада 2017 року, яке постановлено суддею Борис О.Н. в місті Кривому Розі Дніпропетровської області, -

В С Т А Н О В И В:

У березні 2017 року ОСОБА_1 звернулась з позовом до Публічного акціонерного товариства «Криворізька теплоцентраль» про поновлення на роботі, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу.

В обґрунтування позовних вимог позивач вказала, що з 10.10.2016 року вона працювала на ДП «Криворізька теплоцентраль» (в теперішній час ПАТ «Криворізька теплоцентраль»)на посаді сестри медичної оздоровчого пункту.

Через невиконання відповідачем законодавства про працю нею було подано роботодавцю заяву про звільнення за ч. 3 ст. 38 КЗпП України з 06.03.2017 року.

Наказом № 65к від 16.03.2017 року, виданим ДП «Криворізька теплоцентраль», яке припинило свою діяльність 16.03.2017 року шляхом перетворення на ПАТ, її було звільнено за прогули без поважних причин за п. 4 ст. 40 КЗпП України з 07.03.2017 року. У зв'язку з перебуванням на лікарняному на момент подачі заяви, вона не мала можливості отримати трудову книжку, тому 07.03.2017 року звернулася до відповідача з метою її отримання, але отримала відмову. 23.03.2017 року їй надійшов лист від відповідача від 16.03.2017 року, яким її було повідомлено про звільнення за п. 4 ст. 40 КЗпП України з 07.03.2017 року наказом від 16.03.2017 року № 65к та запропоновано отримати трудову книжку. Довідавшись про неправомірне звільнення, 23.03.2017 року звернулась до відповідача та отримала трудову книжку та копію наказу про звільнення, з нею було проведено розрахунок при звільненні.

Позивач вважає, що її звільнення відбулося з порушенням норм діючого законодавства, тому в уточнених позовних вимогах просила суд визнати незаконним та скасувати наказ №65-к від 16.03.2017 року про припинення трудового договору з 07.03.2017 року та поновити її на посаді сестри медичної оздоровчого пункту ПАТ «Криворізька теплоцентраль» з дати звільнення та стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 33091,74 грн., допустити рішення до негайного виконання.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу від 01 листопада 2017 року в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач ставить питання про скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення по справі про задоволення її позовних вимог посилаючись на те, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про те, що підставою для її звільнення слугує акт службового розслідування відповідача, який позивач ніби то не оскаржила, оскільки чинним законодавством не передбачено порядку оскарження таких актів, крім того позивач вважає, що відповідачем по справі не доведено того факту, що вона 11,12 та 13 лютого 2017 року була відсутня на робочому місці, оскільки пояснення свідків не містять чітких пояснень стосовно того, чи була вона відсутня на робочому місці в зазначені дні.

Судом першої інстанції не було досліджено ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяну ним шкоду, обставини, за яких вчинено проступок і попередню роботу працівника.

У відзиві на апеляційну скаргу представник відповідача просить рішення суду першої інстанції залишити без змін, як законне та обґрунтоване, на його думку, апеляційну скаргу залишити без задоволення.

Указом Президента України «Про ліквідацію апеляційних судів та утворення апеляційних судів в апеляційних округах» №452 від 29 грудня 2017 року ліквідовано Апеляційний суд Дніпропетровської області та утворено Дніпровський Апеляційний суд в апеляційному окрузі, що включає Дніпропетровську область, з місцезнаходженням у містах Дніпрі та Кривому Розі.

Згідно пункту 3 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 № 1402-VIII, апеляційні суди, утворені до набрання чинності цим Законом, продовжують здійснювати свої повноваження до утворення апеляційних судів у відповідних апеляційних округах. У разі ліквідації суду, що здійснює правосуддя на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці (відповідних адміністративно-територіальних одиниць), та утворення нового суду, який забезпечує здійснення правосуддя на цій території, суд, що ліквідується, припиняє здійснення правосуддя з дня опублікування в газеті «Голос України» повідомлення голови новоутвореного суду про початок роботи новоутвореного суду (п. 6 ст. 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

Відповідно до пункту 8 Розділу ХІІІ Цивільного процесуального кодексу України до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

Таким чином, Апеляційний суд Дніпропетровської області продовжує здійснювати свої повноваження до початку роботи Дніпровського Апеляційного суду в апеляційному окрузі, що включає Дніпропетровську область, з місцезнаходженням у містах Дніпрі та Кривому Розі.

Заслухавши суддю-доповідача, позивача ОСОБА_1 та її представника - ОСОБА_3, які, кожна окремо, підтримали доводи апеляційної скарги та просили її задовольнити, представника ПАТ «Криворізька теплоцентраль» - Руденко Ю.В., яка заперечувала проти задоволення апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог, доводів апеляційної скарги і відзиву на апеляційну скаргу позивача, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, з наступних підстав.

Судом встановлено та з матеріалів справи вбачається, що позивач по справі ОСОБА_1 працювала на ДП «Криворізька теплоцентраль» ( в теперішній час ПАТ «Криворізька теплоцентраль») з 10.10.2016 року по 07.03.2017 року на посаді - сестра медична оздоровчого пункту, що підтверджується копією трудової книжки (а.с.8-9).

02.03.2017 року до відповідача надійшла заява позивача від 28.02.2017 року про її звільнення на підставі ч. 3 ст. 38 КЗпП України з 06.03.2017 року у зв'язку з порушенням власником законодавства про працю та умов Колективного договору та проведення розрахунку у день звільнення (а.с.37).

Наказом № 65к від 16.03.2017 року виданим ДП «Криворізька теплоцентраль» (ПАТ «Криворізька теплоцентраль» на теперішній час) позивачку було звільнено за прогули без поважних причин за п. 4 ст. 40 КЗпП України з 07.03.2017 року (а.с.7).

Підставою для звільнення позивача слугувала службова записка від 02.03.2017 року (а.с.46), акт службового розслідування (а.с.47), наказ №129 від 06.03.2017 року (а.с.48), пояснювальна записка ОСОБА_5 (а.с.61), пояснювальна записка ОСОБА_6 (а.с.62), пояснювальна записка ОСОБА_7 (а.с.63), службова записка заступника генерального директора з економічної безпеки ОСОБА_8 (а.с.64), які свідчать про відсутність позивача на роботі 11, 12, 13 лютого 2017 року без поважної причини.

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позовних вимог позивача, суд першої інстанції виходив з відсутності правових підстав для визнання незаконним та скасування наказу № 65-к від 16.03.2017 року про припинення трудового договору з 07.03.2017 року, поновлення позивача на посаді сестри медичної оздоровчого пункту ПАТ «Криворізька теплоцентраль» з дати звільнення та стягнення з відповідача на її користь середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог позивача, з огляду на наступне.

За змістом пункту 4 частини першої статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку прогулу, в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня, без поважних причин.

Згідно ст. 139 КЗпП України, працівники зобов'язані працювати чесно і сумлінно, своєчасно і точно виконувати розпорядження власника або уповноваженого ним органу, додержуватись трудової і технологічної дисципліни, вимог нормативних актів про охорону праці, дбайливо ставитися до майна власника, з яким укладено трудовий договір.

На підставі п. 4 ст. 40 КЗпП України, власник має право розірвати трудовий договір у випадку здійснення працівником прогулу без поважних причин. З урахуванням цього визначення в п. 4 ст. 40 КЗпП України того, що до поняття прогулу належить і відсутність на роботі більше трьох годин протягом робочого дня, не містить будь-яких дефектів юридичного характеру. Для звільнення працівника за п. 4 ст. 40 КЗпП України важливо, щоб були докази, які з вірогідністю підтверджують відсутність працівника на роботі більше трьох годин протягом робочого дня (зміни).

Звільнення на цій підставі допускається тільки в тому випадку, якщо працівник здійснив прогул або був відсутній на роботі більше трьох годин протягом робочого дня без поважної причини. Оцінка причин, як поважних, здійснюється судом при розгляді спору про звільнення. Очевидно, поважними причинами варто визнати такі причини, що виключають вину працівника. Наявність поважних причин визнається у разі доведеної непрацездатності працівника, хоча б вона і не була підтверджена лікарняним листком, відмови працівника від переміщення, якщо робота протипоказана працівникові за станом здоров'я. Поважними можуть бути визнані і причини сімейно-побутового характеру, якщо вихід працівника на роботу за наявності таких причин міг би заподіяти працівникові або іншим особам шкоду, що значно перевищує ту шкоду, що заподіяна власникові невиходом на роботу.

У пункті 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» судам роз'яснено, що при розгляді позовів про поновлення на роботі осіб, звільнених за п. 4 ст. 40 КЗпП України, суди повинні виходити з того, що передбаченим цією нормою закону прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин (наприклад, у зв'язку з поміщенням до медвитверезника, самовільне використання без погодження з власником або уповноваженим ним органом днів відгулів, чергової відпустки, залишення роботи до закінчення строку трудового договору чи строку, який працівник зобов'язаний пропрацювати за призначенням після закінчення вищого чи середнього спеціального учбового закладу).

Згідно ст. 148 КЗпП України, дисциплінарне стягнення застосовується власником або уповноваженим ним органом безпосередньо за виявленням проступку, але не пізніше одного місяця з дня його виявлення, не рахуючи часу звільнення працівника від роботи у зв'язку тимчасовою непрацездатністю або перебування його у відпустці. Дисциплінарне стягнення не може бути накладене пізніше шести місяців з дня вчинення проступку.

Згідно ст. 149 КЗпП України, до застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмового пояснення. Стягнення оголошується в наказі (розпорядженні) і повідомляється працівникові під розписку.

Розірвання трудового договору з підстав, передбачених пунктами 1 (крім випадку ліквідації підприємства, установи, організації), 2-5, 7 статті 40 та пунктами 2 і 3 статті 41 цього Кодексу, може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника), первинної профспілкової організації, членом якої є працівник (частина перша статті 43 КЗпП України).

Як встановлено судом та вбачається із матеріалів справи, 28.02.2017 року підприємству відповідача стали відомі факти порушення трудової дисципліни позивачем ОСОБА_1, а саме - невихід останньої на роботу з 11.02.2017 року по 13.02.2017 року.

За даним фактом на підприємством відповідача було проведено службове розслідування, в ході якого встановлено, що позивач 11.02.2017, 12.02.2017 та 13.02.2017 року до роботи не приступала та жодних робіт, передбачених посадовою інструкцією, не здійснювала.

Вказані обставини підтверджується копією акту службового розслідування по факту порушення трудової дисципліни від 03.03.2017 року (а.с.47).

Відповідно до акту від 06.03.2017 року позивач відмовилась від надання пояснень за фактом невиходу на роботу без поважних причин з 11. 02.2017 року по 13.02.2017 року (а.с.65).

Відповідно до вимог ст.ст. 10,60 ЦПК України, в редакції 2004 року, чинній на момент ухвалення рішення судом першої інстанції, та ст.ст. 12,81 ЦПК України, в редакції 2017 року, позивач, ні суду першої інстанції, ні суду апеляційної інстанції, не надала підтверджуючих документів щодо її присутності на робочому місці в період з 11 по 13 лютого 2017 року, або відсутності її на робочому місці з поважних причин.

На виконання вимог частини першої статті 43 КЗпП України адміністрація підприємства відповідача 03.03.2017 року звернулась з поданням до профспілкового комітету підприємства про розгляд питання відсутності на роботі без поважних причин позивачки з 11 по 13 лютого 2017 року (а.с. 68).

Листами - запрошеннями Профспілкового комітету від 03.03.2017 року, 06.03.2017 року та 07.03.2017 року позивач запрошувалась на засідання профспілкового комітету (а.с.38, 67,70).

Відповідно до акту від 13.03.2017 року про відмову від отримання запрошення на засідання профспілки, позивачка відмовилася отримати письмове запрошення на засідання профспілки та у зв'язку з цією відмовою, текст листа - запрошення було зачитано працівнику ОСОБА_1 (а.с.72).

Відповідно до витягу з протоколу №33 від 15.03.2017 року, засідання профспілкового комітету, профспілкова організація надала згоду на звільнення ОСОБА_1, що не заперечувалось сторонами.

За змістом ч. , при обранні виду дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен враховувати ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяну ним шкоду, обставини, за яких вчинено проступок, і попередню роботу працівника.

На підставі наведеного вище колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог позивача, оскільки, приймаючи рішення про застосування дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення, відповідач ПАТ «Криворізька теплоцентраль» належним чином перевірив обставини, за яких позивач була притягнута до такої відповідальності, ступінь важкості проступку та заподіяну ним шкоду, та попередню роботу позивача на підприємстві відповідача.

Не можуть бути підставою для скасування рішення суду доводи апеляційної скарги позивача про те, що підставою для її звільнення слугує акт службового розслідування відповідача, який позивач ніби то не оскаржила, оскільки чинним законодавством не передбачено порядку оскарження таких актів, оскільки дійсно, чинним законодавством не передбачено порядку оскарження актів службового розслідування, однак, позивач не була позбавлена права заперечувати проти вказаного акту на засіданнях Профспілкового комітету, на яких в порядку денному розглядалось подання адміністрації відповідача від 03.03.2017 року про розгляд питання відсутності на роботі позивача без поважних причин з 11 лютого 2017 року по 13 лютого 2017 року, однак позивач, будучи належним чином повідомленою про засідання Профспілкового комітету, таким правом не скористалась.

Також не можуть бути підставою для скасування рішення суду доводи апеляційної скарги про те, що відповідачем по справі не доведено того факту, що вона 11,12 та 13 лютого 2017 року була відсутня на робочому місці, оскільки пояснення свідків не містять чітких пояснень стосовно того, чи була вона відсутня на робочому місці в зазначені дні, оскільки вказані обставини підтверджені актом службового розслідування по факту порушення трудової дисципліни від 03.03.2017 року, відмовилась бути присутньою на засіданні Профспілкового комітету, а поясненнями свідків підтверджено факт відмови позивачки від надання усних або письмових пояснень щодо її відсутності на робочому місці у період з 11.02.2017 року по 13.02.2017 року включно.

Колегією суддів не приймаються до уваги доводи апеляційної скарги позивача про те, що судом першої інстанції не було досліджено ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяну ним шкоду, обставини, за яких вчинено проступок і попередню роботу працівника, оскільки судом першої інстанції при ухваленні рішення враховані вказані вище обставини та надана їм оцінка, що відображено в мотивувальній частині оскаржуваного рішення.

Посилання позивача в апеляційні скарзі на те, що у неї була усна домовленість з керівництвом підприємства відповідача про запізнення на роботу, не підтверджена належними та допустимими доками в розумінні ст.ст. 10,60 ЦПК України, в редакції 2004 року, чинній на момент ухвалення рішення судом першої інстанції, та ст.ст. 12,81 ЦПК України, в редакції 2017 року, з письмовими заявами про можливість запізнення на роботу позивач до керівництва підприємства не зверталась.

На думку колегії суддів, вирішуючи спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов'язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані, підтверджуються письмовими доказами та не спростовуються доводами, викладеними в апеляційній скарзі.

Натомість, на думку колегії суддів, рішення суду першої інстанції підлягає зміні із виключенням із мотивувальної частини рішення посилання на п.3 ст. 38 КЗпП України, оскільки позивачем по справі не було заявлено позовних вимого щодо зміни правових підстав розірвання трудового договору з ч. 4 ст. 40 КЗпП України на ч. 3 ст. 38 КЗпП України.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального і процесуального законодавства, у зв'язку із чим апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду зміні із виключенням із мотивувальної частини рішення Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу від 01 листопада 2017 року посилання на п.3 ст. 38 КЗпП України.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, суд -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу від 01 листопада 2017 року змінити.

Виключити з мотивувальної частини рішення Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу від 01 листопада 2017 року посилання на п.3 ст. 38 КЗпП України.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 09 липня 2018 року.

Головуючий:

Судді: