АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
№ апеляційного провадження: 22-ц/796/5241/2018
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 липня 2018 року м. Київ

колегія суддів Судової палати з розгляду цивільних справ

Апеляційного суду міста Києва в складі:

головуючого Болотова Є.В.,

суддів: Кирилюк Г.М., Рейнарт І.М.,

при секретарі Щербенко А.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації, третя особа: ОСОБА_3, про визнання незаконним розпорядження, визнання недійсним свідоцтва про право власності та визнання права власності на квартиру,

за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Деснянського районного суду м. Києва від 20 березня 2018 року, ухваленого під головуванням судді Лісовської О.В., -

встановила:

Рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 20 березня 2018 року у задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

У судовому засіданні ОСОБА_1 вимоги апеляційної скарги підтримав.

Інші учасники справи в судове засідання не з'явились, про його час і місце повідомлені належним чином.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, заслухавши пояснення позивача, перевіривши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що позивачем при пред'явленні позову пропущено строк позовної давності.

Висновки суду відповідають обставинам справи та вимогам закону.

З матеріалів справи вбачається, що 31 січня 2004 року ОСОБА_1 видана довіреність на ім'я ОСОБА_3, посвідчена державним нотаріусом Одинадцятої Київської державної нотаріальної контори Шевченко Н.М.

Вказаною довіреністю ОСОБА_1 уповноважив ОСОБА_3 бути його представником в уповноваженому органі приватизації з питань приватизації на його ім'я квартири АДРЕСА_1, яку він займає.

На підставі довіреності ОСОБА_3 мав такі права: подавати від імені позивача та одержувати документи, включаючи заяви; розписуватися за нього; одержати свідоцтво про право власності на житло; сплачувати необхідні платежі, пов'язані з оформленням документів на приватизацію.

06 лютого 2004 року ОСОБА_3 подано до Голови Деснянської районної у м. Києві державної адміністрації заяву про оформлення передачі уприватну власність квартири АДРЕСА_1 у рівних долях.

До заяви додано: довідку про склад сім'ї, документ, що підтверджує право на пільгу по безоплатному одержанню у власність житла, доручення від ОСОБА_1

Згідно довідки про склад сім'ї від 15 лютого 2004 року, у квартирі АДРЕСА_1 зареєстровані: ОСОБА_1 та його неповнолітній син ОСОБА_2, 1994 року народження.

18 березня 2004 року органом приватизації Деснянської РДА видано розпорядження № 999 про задоволення прохання заявника ОСОБА_1 про передачу квартири АДРЕСА_1 у приватну власність.

18 березня 2004 року відділом приватизації державного житлового фонду Деснянської районної у м. Києві державної адміністрації видано свідоцтво про право власності на житло, згідно якого квартира АДРЕСА_1 належить на праві приватної власності ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в рівних долях.

Обґрунтовуючи поданий позов, з урахуванням уточнень, ОСОБА_1 просив визнати незаконним розпорядження Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації, як органу приватизації, № 999 від 18 березня 2004 року про передачу квартири АДРЕСА_1; визнати недійсним свідоцтво про право власності на квартиру АДРЕСА_1, виданого відділом приватизації державного житлового фонду Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації від 18 березня 2004 року; визнати за ним право власності на квартиру АДРЕСА_1.

Зазначив, що ОСОБА_3 перевищив повноваження, надані йому згідно довіреності від 31 січня 2004 року, оскільки вчиняти правочин від імені неповнолітнього сина позивача, ОСОБА_3 не був уповноважений.

Заперечуючи проти позову у своїх письмових поясненнях, представник Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації зазначила, що орган приватизації при здійсненні своїх повноважень діяв у відповідності та в межах, передбачених законом. При цьому, представник установи просила суд застосувати строк позовної давності, оскільки вважала, що при зверненні з даним позовом, позивач його пропустив.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції вважав вимоги позивача обґрунтованими, проте залишив вимоги без задоволення, оскільки при зверненні до суду пропущені строки позовної давності.

Згідно ч. 2 ст. 2 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» до об'єктів приватизації належать квартири багатоквартирних будинків, одноквартирні будинки, житлові приміщення у гуртожитках (житлові кімнати, житлові блоки (секції), кімнати у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, які використовуються громадянами на умовах найму.

За змістом ч. 1 ст. 5 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» до членів сім'ї наймача включаються лише громадяни, які постійно проживають в квартирі (будинку) разом з наймачем або за якими зберігається право на житло.

Відповідно до ч. 4 ст. 5 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», право на приватизацію квартир (будинків) державного житлового фонду з використанням житлових чеків одержують громадяни України, які постійно проживають в цих квартирах (будинках), або перебували на обліку потребуючих поліпшення житлових умов до введення в дію цього Закону.

Згідно ч. 2 ст. 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» передача квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках здійснюється в спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім'ї, які постійно мешкають у цій квартирі (будинку), житловому приміщенні у гуртожитку, в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, з обов'язковим визначенням уповноваженого власника квартири (будинку), житлового приміщення у гуртожитку.

Відповідно до Положення про порядок передачі квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках у власність громадян, затвердженого наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України від 16 грудня 2009 року № 396 громадянин, який виявив бажання приватизувати займану ним і членами його сім'ї на умовах найму квартиру (будинок), жиле приміщення в гуртожитку, кімнату в комунальній квартирі, звертається в орган приватизації.

Пунктом 18 Положення передбачено, що громадянином до органу приватизації подаються: оформлена заява на приватизацію квартири (будинку), жилого приміщення у гуртожитку, кімнати у комунальній квартирі; довідка про склад сім'ї та займані приміщення; копія ордера про надання жилої площі (копія договору найму жилої площі у гуртожитку); документ, що підтверджує невикористання ним житлових чеків для приватизації державного житлового фонду; копія документа, що підтверджує право на пільгові умови приватизації; заява - згода тимчасово відсутніх членів сім'ї наймача на приватизацію квартири (будинку), жилих приміщень у гуртожитку, кімнат у комунальній квартирі.

За змістом п. 4. Положення передача займаних квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках, кімнат у комунальних квартирах здійснюється у приватну власність (спільну сумісну, спільну часткову) за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім'ї, які постійно мешкають у цих квартирах, кімнатах у комунальній квартирі, в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається житло.

За неповнолітніх членів сім'ї наймача рішення щодо приватизації житла приймають батьки (усиновителі). Згоду на участь у приватизації дітей вони засвідчують своїми підписами у заяві біля прізвища дитини.

Як вбачається із наявної в матеріалах справи заяви від 06 лютого 2004 року, поданої ОСОБА_3 до Голови Деснянської районної у м. Києві державної адміністрації про оформлення передачі у приватну власність квартири АДРЕСА_1 рівних долях, у ній відсутні відомості про неповнолітню дитину позивача. Крім того, заява не містить згоди неповнолітньої дитини на участь у приватизації, яка була б засвідчена підписом батька біля прізвища дитини.

З огляду на це, та з урахуванням встановлених фактичних обставин, і вищенаведених вимог закону, колегія суддів вважає правильними висновки суду першої інстанції про те, що позовні вимоги позивача є обґрунтованими.

Разом з цим, при зверненні до суду з даним позовом, позивачем пропущено строк позовної давності.

А з урахуванням поданої представником Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації заяви про застосування строку позовної давності, зазначена обставина є підставою для залишення позовних вимог без задоволення.

Так, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України).

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України).

Оскаржувані позивачем розпорядження та свідоцтво видані 18 березня 2004 року.

Утім позов ОСОБА_1 подано у листопаді 2016 року, тобто майже через 12 років після видачі оспорюваних документів.

У позові ОСОБА_1 стверджує, що про свідоцтво, яким порушені його права, він дізнався у 2016 році.

Звертає на себе увагу, навіть той факт, що при зверненні до суду з обґрунтуванням поважності пропущення строку позовної давності, у позивача є розбіжності.

Так, подані позивачем додатки до позову, містять інформацію про те, що про належність квартири на праві власності йому та сину, він знав ще у 2015 році. Згідно висновку, складеному 22 травня 2015 року ДІМ Деснянського РУГУ МВС України в м. Києві, під час проведення перевірки, ОСОБА_1 у своїх поясненнях зазначив, що на підставі свідоцтва про право власності на житло, квартира АДРЕСА_1 належить на праві власності йому та його сину ОСОБА_1 у рівних долях.

У своїх поясненнях в суді, ОСОБА_1 повідомив, що представник надав йому усі документи про приватизацію квартири, крім свідоцтва про право власності.

При цьому, не надав будь-яких доказів на підтвердження вказаних обставин.

Позивач також не зміг пояснити, чому він не звертався до представника за довіреністю з вимогами про повернення свідоцтва; з вимогами до суду про визнання дій представника неправомірними; зі скаргами до правоохоронних органів тощо, адже в матеріалах справи відсутні будь-які докази з цього приводу.

Відповідно до ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», що містяться у статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов'язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо.

Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого статтею 81 ЦПК України, про обов'язковість доведення стороною тих обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше.

Аналогічна Правова позиція викладена також і у постанові Верховного Суду України у справі за № 6-2469цс16.

З урахуванням вищенаведених вимог закону, та встановлених фактичних обставин справи, колегія суддів вважає правильним, обґрунтованим та умотивованим висновок про залишення позовних вимог без задоволення.

Доводи апеляційної скарги про те, що висновок суду першої інстанції про пропущення позивачем строку позовної давності при зверненні з даним позовом є припущенням, колегія суддів відхиляє, оскільки судом зроблено правильний висновок, на підставі повного встановлення фактичних обставини, та належної оцінки доказів, що позивачем пропущено строк позовної давності, а подана представником Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації заява про сплив позовної давності, є підставою для відмови в позові.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З урахуванням наведеного, колегія суддів вважає, що рішення суду від 20 березня 2018 року постановлено з додержанням норм матеріального і процесуального права, відтак підстав для його скасування за доводами апеляційної скарги немає.

В порядку розподілу судових витрат, з ОСОБА_1 підлягає стягненню в дохід держави судовий збір за подання апеляційної скарги в розмірі 4 912 грн. 99 коп., який було відстрочено ухвалою суду від 04 червня 2018 року.

Керуючись ст. 367, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. 375, ст. 382 Цивільного процесуального кодексу України, колегія суддів,-

постановила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Деснянського районного суду м. Києва від 20 березня 2018 року залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_1 в дохід держави судовий збір за подання апеляційної скарги в розмірі 4 912 грн. 99 коп.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня виготовлення повного судового рішення.

Повний текст постанови виготовлено 09 липня 2018 року.

Головуючий Є.В. Болотов

Судді: Г.М. Кирилюк

І.М. Рейнарт