АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
провадження в апеляційній інстанції №22-ц/796/485/2018
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 лютого 2018 року Апеляційний суд міста Києва в складі колегії суддів:

Судді - доповідача: Білич І.М.

Суддів: Болотова Є.В., Поліщук Н.В.

при секретарі: Довгопола А.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Печерського районного суду м. Києва від 27 липня 2017 року

ухваленого під головуванням судді Печерського районного суду м. Києва Гладун Х.А.

по цивільній справі № 757/24137/17-ц за позовом ОСОБА_1 до Міністерства юстиції України, Держави Україна в особі Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди.

в с т а н о в и л а :

У квітня 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом про відшкодування з Держави Україна в особі Державної казначейської служби України та з Міністерства юстиції України на його користь по 1 000 000,00 гривень моральної шкоди, заподіяної в результаті незаконних дій посадових осіб Міністерства юстиції України при розгляді його інформаційних запитів, що спричинило приниження його честі, ділової репутації. Обґрунтовував свої вимоги тим, що Міністерством юстиції України в порушення гарантованих ст. 40 Конституції України прав на надання обґрунтованої відповіді у встановлені законом строки на його інформаційні запити від 21.12.2016 року та 04.02.2017 року та нездійсненню заходів щодо захисту його прав, в результаті чого посадові особи Міністерства юстиції України не виконали своїх обов'язків. Вказував про те, що відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями посадових осіб Міністерства юстиції України при здійсненні ними своїх повноважень гарантоване ст. 56 Конституції України. При цьому, чинне законодавство не обмежує розміру відшкодування моральної шкоди. У зв'язку з порушенням норм Конституції України Міністерством юстиції України, до повноважень якого входить фактичне гарантування дотримання норм чинного законодавства, заявлений ним розмір відшкодування моральної шкоди в 2 000000,00 гривень є адекватним та співрозмірним для відновлення його попереднього стану.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 27 липня 2017 року позов ОСОБА_1 було залишено без задоволення.

Не погоджуючись із рішенням суду позивач подав апеляційну скаргу де ставив питання про його скасування та ухвалення нового про задоволення вимог. Вказуючи на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

Зазначаючи, крім іншого про те, що суд першої інстанції в рішенні не виконав вимог ст.8 ЦПК України і на підставі ст.ст. 6, 19, 68 Конституції України не вказав до якого нормативного документу відноситься постанова Пленуму Верховного Суду України, на підставі яких норм Конституції України постанова Пленуму Верховного Суду має більшу юридичну силу від Конституції України, Рішень Конституційного Суду України та Законів України та причини їх не застосування. Стверджував про те, що судом першої інстанції не було зазначено норми закону, які вказують якими засобами доказування підтверджується нанесення моральної шкоди.

Відповідно до п. 8 ч.1 розділу ХІІІ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦПК України в редакції Закону № 2147 - VIII від 03 жовтня 2017 року, до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

Відповідно до ч. 6 ст. 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» у разі ліквідації суду що здійснює правосуддя на території відповідної адміністративно - територіальної одиниці ( відповідних адміністративно - територіальних одиниць), та утворення нового суду, який забезпечує здійснення правосуддя на цій території, суд, що ліквідується, припиняє здійснення правосуддя з дня опублікування в газеті «Голос України» повідомлення голови новоутвореного суду про початок роботи новоутвореного суду.

Відповідно до п. 3 Розділу ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02 червня 2016 року 1402 - VIIIапеляційні суди, утворені до набрання чинності цим Законом, продовжують здійснювати свої повноваження до утворення апеляційних судів у відповідних апеляційних округах. Такі апеляційні суди у відповідних апеляційних округах мають бути утворені та розпочати здійснювати правосуддя не пізніше трьох років з дня чинності цим Законом.

Відповідно до п. 9 Розділу Х111 Перехідних положень в редакції Закону № 2147 - VIII від 03 жовтня 2017 року справи в судах першої та апеляційної інстанції, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Учасники справи про день і час розгляду справи повідомлялися належним чином у встановленому законом порядку, у судове засідання не з'явилися, поважність причин своєї неявки суду не повідомили.

Колегія суддів вважає за можливе розглянути справу за їх відсутності в силу вимог ст. 372 ЦПК України

Заслухавши доповідь судді - доповідача, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що подана апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відмовляючи в задоволенні позову суд першої інстанції виходив з вимог ст. 60 ЦПК України( в редакції на час розгляду справи) та зазначав, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Вказуючи на те, що позивачем не надано доказів, які б підтверджували факт заподіяння йому шкоди та її розміру, а також не доведено протиправності поведінки органів державної влади та причинного зв'язку між такою поведінкою і заподіяною шкодою.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції повно і всебічно дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює.

Звертаючись з апеляційною скаргою позивач вказував на те, що суддя Печерського суду зобов'язаний був на підставі ст. 1174 ЦК України захистити його права гарантовані ст. 56 Конституції України і задовольнити позов або на підставі ст. 40 Конституції України вказати в рішенні, що його права не порушувались і не порушуються але цього зроблено не було.

Колегія суддів вважає, що зазначені доводи апеляційної скарги не ґрунтуються на нормах діючого законодавства та матеріалах справи.

Відповідно до ст. 40 Конституції України усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов'язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановленій законом строк.

Згідно зі статтею 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Моральна шкода - втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема:

- у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я;

- у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів;

- у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з знищенням чи пошкодженням її майна;

- у приниженні честі, гідності а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Звертаючись до суду з позовом позивач вказував, що дії заступника Міністра з питань виконавчої служби Міністерства юстиції України Шкляр при розгляді його запитів на інформацію від 21.12.2016 року, 04.02.2017 року являються протиправними. Є грубим порушенням Закону України «Про доступ до публічної інформації» з боку посадових осіб Міністерства, це свідоме глузування органів державної влади України. Так як він у короткий строк не зміг захистити свої права в результаті чого було спричинено моральну шкоду яка полягає в приниженні честі, гідності, ділової репутації, моральних переживань у зв'язку з порушенням прав. Було порушено нормальні життєві зв'язки через неможливість продовження активної діяльності, порушено стосунки з оточуючими людьми, так як родичі та знайомі глузують з позивача повторюючи, що живучи та діючи в межах закону він не може доказати свою правоту в органах державної влади, адже відмовляючи в задоволенні його вимог органи державної влади вказують тим самим на незаконність його вимог.

У той же час в матеріалах справи відсутні докази на підтвердження протиправної поведінки органів державної влади та причинного зв'язку між такою поведінкою і заподіяною шкодою, як і факту заподіяння шкоди в розмірі визначеного позивачем.

При цьому слід зазначити, що згідно до ч. 4 ст. 12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції зобов'язаний був в рішенні зазначити норми закону, які вказують якими засобами доказування підтверджується нанесення моральної шкоди, колегія суддів вважає не можуть бути підставою для скасування рішення суду, так як обов'язок доказування покладається безпосередньо на позивача як на сторону, яка зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

А суд відповідно до ч. 5 статті 12 ЦПК України зберігаючи об'єктивність та неупередженість: керує ходом судового процесу; сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; роз'яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їх процесуальні права та обов'язки, наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій; сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав передбачених цим Кодексом; запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов'язків.

Згідно до поданої заяви позивач вважав, що він не отримав обґрунтованої відповіді на свій запит на інформацію від 21.12.2016 року та 04.02.2017 року в результаті чого порушені його права і тому звертаючись з апеляційною скаргою вказував на відсутність встановлених судом обставин справи, які б підтвердили чи спростували його звернення.

Однак, постановлене судове рішення містить у собі посилання на докази, що були надані стонами під час розгляду справи. Зазначаючи, що 21.12.2016 року позивач подав до Кабінету Міністрів України інформаційний запит, в якому просив надати інформацію щодо дати початку та закінчення строку для оскарження до адміністративного суду постанови Кабінету Міністрів України № 45 від 13.02.2008 року, якою затверджено Порядок проведення перерахунку пенсій, призначених відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби та деяких інших осіб».

ЛистомСекретаріату Кабінету Міністрів України від 11.01.2016 року № 17-17/44 заявнику було повідомлено про те, що його запит для розгляду та інформування скеровано до Міністерства юстиції України, оскільки надання такої інформації не входить до компетенції Кабінету Міністрів України.

ЛистомМіністерства юстиції України від 25.01.2017 року № 2751/4-0-6-17/9, за підписом заступника Міністра з питань виконавчої служби С.Шкляр, ОСОБА_1 було роз'яснено порядок перебігу строку на оскарження постанови Кабінету Міністрів України від 13.02.2008 року № 45 «Про затвердження Порядку проведення перерахунку пенсій, призначених відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» у відповідності до вимог КАС України.

Вважаючи таку відповідь посадових осіб Міністерства юстиції України неповною, позивач повторно звернувся з аналогічним запитом від 07.02.2017 року до Міністерства юстиції України.

ЛистомМіністерства юстиції України від 06.03.2017 року № 8104/Б-3845/9, за підписом заступника Міністра з питань виконавчої служби С. Шкляр, позивачу повідомлено, що Міністерство юстиції України не є володільцем інформації щодо закінчення процесуального строку, встановленого для оскарження постанов Уряду та роз'яснено право на безоплатну вторинну правову допомогу.

При цьому ні подана позовна заява, ні апеляційна скарга не містить у собі обґрунтувань того, що дії Міністерства юстиції України щодо надання та роз'яснення вищевказаної інформацію позивачу виходять за межі компетенції визначеної положенням про Міністерство юстиції України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 02 липня 2014 року N 228 .

Також апелянтом вказувалося на те, що суд першої інстанції зобов'язаний був виконати вимоги ст. 124 Конституції України та взяти до уваги при розгляді та постановленні судового рішення за його позовом ухвали колегії судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 16.07.2014 року по справі № 6 -19535/св14 та від 25.02.2015 року по справі № 6 -25499 св14 та постанова Верховного Суду України від 11.09.2013 року по справі № 6 -48 цс 13 .

При цьому слід зазначити, що судове рішення містить у собі обґрунтування відмови у задоволенні заявлених позовних вимог виходячи з положень ст. ст. 23, 1167, 1174 ЦК України, а також роз'яснень Постанови Пленуму Верховного суду України від 31.03.1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної ( немайнової ) шкоди.»

Судом зазначалося, що відповідно до ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди , завданої внаслідок порушення її прав.

Загальні підстави відповідальності за моральну шкоду, завдану фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю визначені ст.. 1167 ЦК України, відповідно до якої моральна шкода відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Фактичною підставою для застосування такого виду відповідальності є наявність у діях особи складу цивільного правопорушення, елементами якого, з урахуванням особливостей, передбачених ст. 1174 ЦК України є шкода, протиправна поведінка посадової або службової особи органу державної влади, органу Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, та причинний зв'язок між шкодою та протиправною поведінкою. Відсутність хоча б одного із цих елементів виключає відповідальність за заподіяну шкоду.

З урахуванням вищевикладеного, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги правильності висновків суду першої інстанції не спростовують та не дають підстав вважати, що судом першої інстанції при ухвалені рішення були допущені порушення норм матеріального та процесуального права, які призвели до ухвалення неправосудного рішення. Підстав для його скасування з доводів викладених у апеляційній скарзі нема.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 372, 374, 375, 381-383, 384, 387 ЦПК України, п. 8 розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону № 2147-VІІ від 03 жовтня 2017 року, ч.6 ст.147, п. 3 розділу ХІІ Прикінцевих та перехідних положень Закону України від 02 червня 2016 року №1402- VІІІ &qun>;Про судоустрій і статус суддів&qu0p;, колегія суддів,

п о с т а н о в и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Печерського районного суду м. Києва від 27 липня 2017 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття. Може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Суддя - доповідач:

Судді: