Постанова

Іменем України

27 червня 2018 року

місто Київ

справа № 606/810/16-ц

провадження № 61-17462св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Погрібного С. О. (суддя-доповідач), Ступак О. В., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - Товариство з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «ВАШ АВТО»,

розглянув у попередньому засіданні в порядку позовного провадження касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «ВАШ АВТО» на заочне рішення Теребовлянського районного суду Тернопільської області від 29 червня 2016 року у складі судді Малярчука В. В. та ухвалу Апеляційного суду Тернопільської області від 20 грудня 2016 року у складі колегії суддів: Храпак Н. М., Загорського О. О., Хоми М. В.,

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2016 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «ВАШ АВТО» (далі - ТОВ «ЛК «ВАШ АВТО») про стягнення грошових коштів, просив стягнути з ТОВ «ЛК «ВАШ АВТО» на його користь сплачені грошові кошти у розмірі 49 000, 00 грн та сплачену банківську комісію у розмірі 500, 00 грн.

Позивач обґрунтовував заявлені вимоги тим, що 07 жовтня 2015 року між ним, ОСОБА_4, та ТОВ «ЛК «ВАШ АВТО» укладено договір фінансового лізингу № 001642, згідно з умовами якого предметом лізингу є транспортний засіб МТЗ-82.1.26. Відповідно до умов договору лізингодавець взяв на себе зобов'язання з придбання предмету лізингу у власність та передачі предмета лізингу у користування лізингоодержувачу на умовах, передбачених договором. Того ж дня ОСОБА_4 сплатив на рахунок ТОВ «ЛК «ВАШ АВТО» 49 000, 00 грн адміністративного платежу. Рішенням Теребовлянського районного суду Тернопільської області від 02 березня 2016 року у задоволенні позову ОСОБА_4 до ТОВ «ЛК «ВАШ АВТО» про захист прав споживача, визнання пункту 12.1. договору недійсним, розірвання договору фінансового лізингу недійсним та стягнення грошових коштів відмовлено, проте суд у цьому рішенні встановив нікчемність правочину. Зважаючи на наведене ОСОБА_4 звернувся до суду з цим позовом.

Як на правові підстави заявлених позовних вимог позивач посилався на статтю 216 ЦК України, частину дев'яту статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів».

Рішенням Теребовлянського районного суду Тернопільської області від 29 червня 2016 року позов ОСОБА_4 задоволено, судом стягнуто з ТОВ «ЛК «ВАШ АВТО» на користь ОСОБА_4 грошові кошти, сплачені за недійсним договором фінансового лізингу від 07 жовтня 2015 року № 001642 у розмірі 49 000, 00 грн та 500, 00 грн сплаченої банківської комісії; стягнуто з ТОВ «ЛК «ВАШ АВТО» судовий збір в дохід держави у розмірі 551, 20 грн.

Рішення суду першої інстанції обґрунтовувалось тим, що договір фінансового лізингу від 07 жовтня 2015 року № 001642, укладений між ОСОБА_4 та ТОВ «ЛК «ВАШ АВТО», нотаріально не посвідчений, а тому є нікчемним та до нього підлягають до застосування наслідки недійсності нікчемного правочину.

Ухвалою Апеляційного суду Тернопільської області від 20 грудня 2016 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Суд апеляційної інстанції погодився з висновками суду першої інстанції, зазначив, що стягуючи з лізингодавця на користь лізингоодержувача сплачену суму адміністративного платежу та комісії, суд першої інстанції ухвалив законне й обґрунтоване рішення із додержанням норм процесуального права, правильно застосував положення норм матеріального права, а доводи скарги цього висновку не спростовують.

У касаційній скарзі, поданій у січні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ТОВ «ЛК «ВАШ АВТО» просило скасувати заочне рішення Теребовлянського районного суду Тернопільської області від 29 червня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Тернопільської області від 20 грудня 2016 року, направити справу до суду першої інстанції для повторного розгляду, посилаючись на порушення судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права.

Касаційна скарга обґрунтовувалась тим, що суди першої та апеляційної інстанцій не дослідили належним чином фактичні обставини справи, не встановили характер спірних правовідносин. На переконання заявника, суди не врахували, що законодавцем встановлено переважну дію спеціальних норм права при укладенні договору фінансового лізингу, передбачених статтею 806 ЦК України та Законом України «Про фінансовий лізинг», якими безпосередньо врегульовано правові підстави та вимоги під час укладення договору фінансового лізингу. Правила, передбачені у статті 799 ЦК України, на переконання заявника, не врегульовує спірні правовідносини, не є спеціальною, оскільки прямо не регулює питання фінансового лізингу, а лише є допоміжною нормою. При цьому, за відсутністю у договорах ознак договору найму транспортного засобу до передання його у користування лізингоодержувачу відповідно до частини другої статті 806 ЦК України нотаріальне посвідчення договору не вимагається.

Відзив на касаційну скаргу не надходив.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 28 лютого 2017 року відкрито касаційне провадження у справі.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України (в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII, що набрав чинності 15 грудня 2017 року, далі - ЦПК України) судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України передбачено, що касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Справу разом із матеріалами касаційного провадження передано до Верховного Суду 10 травня 2018 року.

Верховний Суд перевірив правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, за наслідками чого зробив висновки, що касаційна скарга не підлягає задоволенню.

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

За змістом правила частини першої статті 401 ЦПК України попередній розгляд справи проводиться колегією у складі трьох суддів у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

Верховний Суд перевірив правильність застосування судами першої та апеляційної інстанції норм матеріального та процесуального права, за наслідками чого зробив висновок, що касаційна скарга не підлягає задоволенню.

З метою визначення меж розгляду справи Верховним Судом підлягають до застосування правила статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Критерії оцінки правомірності оскаржуваних судових рішень визначені в статті 213 ЦПК України (в редакції Закону України від 18 березня 2004 року № 1618-IV, далі - ЦПК України 2004 року), відповідно до якої рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим; законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом; обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що 07 жовтня 2015 року між TOB «ЛК «ВАШ АВТО» та ОСОБА_4 укладено у простій письмовій формі договір фінансового лізингу № 001642 з додатками, згідно з яким предметом лізингу є транспортний засіб МТЗ-82.1.26. Відповідно до пункту1.1 договору лізингодавець бере на себе зобов'язання придбати предмет лізингу (МТЗ 82.1.26, зазначений у специфікації, що є додатком № 2 до договору) у власність та передати предмет лізингу у користування лізингоодержувачу на умовах, передбачених договором.

Відповідно до квитанції № QS26071916 від 07 жовтня 2015 року ОСОБА_4 оплатив на рахунок ТОВ «ЛК «ВАШ АВТО» адміністративний платіж згідно з договором фінансового лізингу від 07 жовтня 2015 року № 001642 в сумі 49 000,00 грн, а також 588, 00 грн комісії за прийняті платежі від населення згідно з реєстром від 07 жовтня 2015 року.

Оцінюючи оскаржуване судове рішення на відповідність вимогам статті 213 ЦПК України 2004 року, Верховний Суд врахував, що правовідносини, які виникають у зв'язку із договором фінансового лізингу, регулюються положеннями ЦК України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, а також Законом України «Про фінансовий лізинг», Законом України «Про захист прав споживачів».

Згідно із частиною другою статті 1 Закону України «Про фінансовий лізинг» за договором фінансового лізингу лізингодавець зобов'язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі).

Згідно з частиною другою статті 806 ЦК України до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом.

Виходячи з аналізу норм чинного цивільного законодавства, договір фінансового лізингу за своєю правовою природою є змішаним і містить елементи договорів оренди (найму) та купівлі-продажу транспортного засобу, про що свідчить зміст договору та правила статті 628 ЦК України.

За імперативним положенням статті 799 ЦК України договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі; договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню. У разі недодержання сторонами вимог закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним (частина перша статті 220 ЦК України).

Відповідно до частин першої, другої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції керувався тим, що договір нотаріально не посвідчений, як того вимагає стаття 799 ЦК України. З такими висновками погодився й апеляційний суд.

Таким чином, судами першої та апеляційної інстанцій надано належну правову оцінку тому факту, що оспорюваний договір юридично є нікчемним в цілому з огляду на порушення імперативних вимог щодо його обов'язкового нотаріального посвідчення. Зазначений договір є змішаним договором, який поєднує у собі, в тому числі, ознаки договору найму транспортного засобу.

Отже, зазначений договір, підписаний сторонами, є в цілому нікчемним, тобто розглядається з точки зору права як такий, що юридично не мав місця, не створив будь-яких правових наслідків, окрім тих, що пов'язані з його недійсністю. Нікчемний договір є недійсним разом з усіма його умовами та не створює для сторін зобов'язань, що в ньому закріплені.

В оцінці доводів Верховний Суд вважає обов'язковим дотриматися правового висновку, сформульованого Верховним Судом України в постанові від 19 жовтня 2016 року у справі № 6-1551цс16, щодо обґрунтованості застосування до спірних правовідносин норми статті 799 ЦК України, яка підлягає застосуванню, надавши оцінку відсутності нотаріального посвідчення спірного договору в розумінні частини першої статті 220 цього Кодексу. Верховним Судом не встановлено підстав відступити від зазначеного правового висновку, який визнає обов'язковим у цій справі.

Відповідно до частини першої статті 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Зважаючи на наведене, доводи заявника на обґрунтування касаційної скарги, за висновком Верховного Суду, не мають правового значення для правильного вирішення спору, оскільки такі аргументи втрачають правовий сенс за встановлених судами обставин нікчемності підписаного сторонами договору в цілому та застосування наслідків недійсності нікчемного правочину до спірних правовідносин.

Враховуючи наведене, колегія суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшла висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «ВАШ АВТО» залишити без задоволення.

Рішення Теребовлянського районного суду Тернопільської області від 29 червня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Тернопільської області від 20 грудня 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді С. О. Погрібний

О. В. Ступак

Г. І. Усик