Постанова

Іменем України

27 червня 2018 року

м. Київ

справа № 761/35731/14-ц

провадження № 61-23597св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Крата В. І. (суддя-доповідач), Антоненко Н. О., Журавель В. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Куликовська Тетяна Вікторівна,

треті особи: ОСОБА_6, Міністерство юстиції України,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_4, яка подана представником ОСОБА_7, на ухвалу Шевченківського районного суду м. Києва від 23 червня 2016 року у складі судді: Макаренко І. О. та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 21 вересня 2016 року у складі суддів: Шебуєвої В. А., Українець Л. Д., Оніщука М. І.,

ВСТАНОВИВ:

У березні 2016 року ОСОБА_4 звернувся до суду із заявою про перегляд у зв'язку з нововиявленими обставинами судового рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 23 липня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_4 до приватного нотаріуса КМНО Куликовської Т. В., треті особи: ОСОБА_6, МЮ України, про визнання дій приватного нотаріуса неправомірними та скасування нотаріальної дії, в якій просив скасувати рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 23 липня 2015 року, яким у задоволенні позову ОСОБА_4 до приватного нотаріуса КМНО КуликовськоїТ. В., третя особа: ОСОБА_6 про визнання дій приватного нотаріуса неправомірними та скасування нотаріальної дії відмовлено; ухвалити нове, яким позов задовольнити.

Нововиявленою обставиною ОСОБА_4 зазначав ухвалу Печерського районного суду м. Києва від 09 лютого 2016 року, якою встановлено обставину перебування спірного майна під арештом під час посвідчення нотаріусом договору дарування квартири від 20 червня 2011 року.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 23 червня 2016 року заяву ОСОБА_4 залишено без задоволення.

Ухвала мотивована тим, що обставини, встановлені ухвалою Печерського суду м. Києва від 09 лютого 2016 року, існували на час розгляду справи і позивач при зверненні до суду із позовом в обґрунтування своїх вимог зазначав, що квартира перебуває під арештом, накладеним Центральним відділом ДВС Черкаського МУЮ, а тому не може бути подарована. У зв'язку із чим суд зробив висновок, що про обставини перебування спірного майна під арештом позивачем було зазначено ще при зверненні з позовом до суду і позивач не був позбавлений можливості встановити їх під час судового розгляду.

Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 21 вересня 2016 року ухвала Шевченківського районного суду м. Києва від 23 червня 2016 року залишена без змін.

Ухвала мотивована тим, що суд першої інстанції зробив законний та обґрунтований висновок, що обставини, на які посилається ОСОБА_4 у своїй заяві, не є нововиявленими.

У жовтні 2016 року ОСОБА_4 через представника ОСОБА_7 подав касаційну скаргу на ухвалу Шевченківського районного суду м. Києва від 23 червня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 21 вересня 2016 року, в якій просить оскаржені ухвали скасувати, задовольнити заяву про перегляд за нововиявленими обставинами рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 23 липня 2015 року, скасувати рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 23 липня 2015 року і ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Касаційна скарга мотивована тим, що встановлені Печерським районним судом м. Києва та зазначені в ухвалі суду від 09 лютого 2016 року обставини, що на час посвідчення 20 червня 2011 року приватним нотаріусом КМНО Куликовською Т. В. договору дарування квартири за адресою: АДРЕСА_1 був чинним арешт на цю квартиру, накладений постановою державного виконавця Центрального відділу ДВС Черкаського МУЮ Гудзовського О. О. від 31 травня 2010 року і звільнено з-під арешту цю квартиру було лише 30 липня 2012 року. Вважає, що ці обставини не були предметом оцінки судів при розгляді справи про визнання дій приватного нотаріуса неправомірними та скасування нотаріальної дії.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 13 жовтня 2016 року відкрито касаційне провадження у справі.

У січні 2017 року ОСОБА_6 через представника ОСОБА_9 надала відзив на касаційну скаргу, в якому просить касаційну скаргу відхилити і залишити оскаржені рішення без змін. Відзив мотивований відсутністю нововиявлених обставин для перегляду рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 23 липня 2015 року.

У статті 388 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) в редакції Закону України № 2147-VІІІ від 3 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», який набрав чинності 15 грудня 2017 року, передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII Перехідні положення ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

На підставі підпункту 6 пункту 1 розділу XIII Перехідні положення ЦПК України справу передано до Касаційного цивільного суду.

Колегія суддів відхиляє аргументи, які викладені у касаційній скарзі, з таких мотивів.

Нововиявлені обставини - це юридичні факти, які мають істотне значення для розгляду справи та існували на час розгляду справи, але не були і не могли бути відомі заявнику, а також обставини, які виникли після набрання судовим рішенням законної сили та віднесені законом до нововиявлених обставин.

Тлумачення пункту 1 частини другої статті 361 ЦПК (у редакції, чинній на момент ухвалення оскарженого рішення) свідчить, що нововиявленими обставинами є обставини, які: існували на час розгляду справи, не могли бути відомі заявникові на час розгляду справи; є істотними для розгляду справи, тобто належать до предмета доказування у справі та можуть вплинути на висновки суду про права та обов'язки осіб, які беруть участь у справі. Обставини, які вважаються нововиявленими, повинні одночасно відповідати цим вимогам.

Необхідно розрізняти нові докази та докази, якими підтверджуються нововиявлені обставини, оскільки нові докази не можуть бути підставою для перегляду судового рішення у зв'язку з нововиявленими обставинами. Процесуальні недоліки розгляду справи (зокрема, неповне встановлення фактичних обставин справи) не вважаються нововиявленими обставинами, проте можуть бути підставою для перегляду судового рішення в апеляційному або касаційному порядку.

Європейський суд з прав людини зазначив, що одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності, який передбачає повагу до принципу res judicata - принципу остаточності рішень суду. Цей принцип наголошує, що жодна зі сторін не має права вимагати перегляду остаточного та обов'язкового рішення суду просто тому, що вона має на меті добитися нового слухання справи та нового її вирішення. Повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватись для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду. Перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію, а сама можливість існування двох точок зору на один предмет не є підставою для нового розгляду. Винятки із цього принципу можуть мати місце лише за наявності підстав, обумовлених обставинами важливого та вимушеного характеру (PONOMARYOV v. UKRAINE, № 3236/03, § 40, ЄСПЛ, 03 квітня 2008 року).

Процедура скасування остаточного судового рішення у зв'язку із нововиявленими обставинами передбачає, що існує доказ, який раніше не міг бути доступний, однак він міг би призвести до іншого результату судового розгляду. Особа, яка звертається із заявою про скасування рішення, повинна довести, що в неї не було можливості представити цей доказ на остаточному судовому слуханні і що цей доказ є вирішальним. Ця процедура є характерною для правових систем багатьох держав-учасниць. Зазначена процедура сама по собі не суперечить принципу правової визначеності доти, доки вона використовується задля виправлення помилок, допущених під час здійснення правосуддя (PRAVEDNAYA v. RUSSIA, № 69529/01, § 27, 28, ЄСПЛ, 18 листопада 2004 року).

Суди встановили, що рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 23 липня 2015 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 29 жовтня 2015 року та ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 23 грудня 2015 року, у задоволенні позову ОСОБА_4 до приватного нотаріуса КМНО Куликовської Т. В., третя особа: ОСОБА_6 про визнання дій приватного нотаріуса неправомірними та скасування нотаріальної дії відмовлено.

Рішення мотивовані тим, що приватним нотаріусом КМНО Куликовською Т. В. правомірно було посвідчено договір дарування квартири АДРЕСА_2 від 20 червня 2011 року, оскільки, рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 19 червня 2014 року, яке залишено без змін Апеляційним судом м. Києва 20 жовтня 2014 року, встановлено відсутність накладеного арешту на спірну квартиру на момент посвідчення цього договору.

Згідно ухвали Печерського суду м. Києва від 09 лютого 2016 року, яка набрала законної сили 24 березня 2016 року, постановою про арешт майна боржника та оголошення заборони його відчуження АА 795138 від 31 травня 2010 року старшим державним виконавцем Центрального відділу ДВС ЧМУЮ Гудзовським О. О. накладено арешт на все майно ОСОБА_4. в межах суми позовних вимог 17 351 526,22 грн. Зокрема, накладений арешт розповсюджується і на квартиру АДРЕСА_2 у зв'язку з її належністю на час постановлення ухвали Печерського районного суду м. Києва від 13 травня 2010 року, якою накладено арешт на майно заявника, на праві власності боржнику ОСОБА_10

Посилання ОСОБА_4 на те, що обставини перебування спірного майна під арештом згідно постанови старшого державного виконавця Центрального відділу ДВС ЧМУЮ Гудзовського О. О. про арешт майна боржника та оголошення заборони його відчуження АА 795138 від 31 травня 2010 року не були предметом оцінки судів при розгляді справи колегія суддів відхиляє. Оскільки цю обставину ОСОБА_4 вказував як підставу своїх позовних вимог, і їй надана відповідна правова оцінка судами.

Встановивши, що обставини, на які посилається ОСОБА_4 у своїй заяві про перегляд за нововиявленими обставинами рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 23 липня 2015 року, не є нововиявленими, суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, правильно залишив без задоволення заяву про перегляд за нововиявленими обставинами.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що оскаржені ухвали постановлено без додержання норм матеріального і процесуального права та зводяться до переоцінки доказів у справі, що, відповідно до положень статті 400 ЦПК, знаходиться поза межами повноважень Верховного Суду. У зв'язку з наведеним, колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржені ухвали без змін.

Оскільки оскаржені ухвали залишені без змін, а скарга без задоволення, то судовий збір за подання касаційної скарги покладається на особу, яка подала касаційну скаргу.

Керуючись статтями 400, 401, 406, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4, яка подана представником ОСОБА_7,залишити без задоволення.

Ухвалу Шевченківського районного суду м. Києва від 23 червня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 21 вересня 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: В. І. Крат

Н.О. Антоненко

В.І. Журавель