Справа № 309/456/17
П О С Т А Н О В А

Іменем України

02 липня 2018 року м. Ужгород

Апеляційний суд Закарпатської області в складі:

головуючого судді Куштана Б.П. (доповідача),

суддів: Кондора Р.Ю. і ОСОБА_1,

за участю секретаря Волощук В.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_3 на заочне рішення Хустського районного суду від 24 травня 2017 року (у складі судді Сідей Я.Я.) за позовом публічного акціонерного товариства «Закарпаттяобленерго»до ОСОБА_3 про стягнення збитків,-

ВСТАНОВИВ:

ПАТ «Закарпаттяобленерго» (надалі Товариство) звернулося до суду з позовом у лютому 2017 р.

Просило стягнути з ОСОБА_3 на свою користь:

-32 528,13 грн. суму завданих збитків;

-1600 грн. у відшкодування судового збору;

На обґрунтування позовних вимог указало, що представниками Товариства було проведено обстеження електроустановок споживача на предмет виявлення споживання електричної енергії поза приладами обліку. В ході проведеного обстеження було виявлено, що споживач учинив дії, які призвели до зміни показів приладу обліку, а саме: виявлено магніт на лічильнику споживача таким чином, що електроенергія не обліковувалася і не оплачувалася. За цим фактом було складено відповідний акт №115829 від 02.07.2016 р.

Заочним рішенням Хустського районного суду від 24 травня 2017 р. позов задоволено: стягнуто з ОСОБА_3 на користь Товариства суму завданих збитків у розмірі 32 528,13 грн. і 1 600 грн. у відшкодування судового збору.

Представник ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_3 просить скасувати це рішення і ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог. Доводить про неповне зясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права. Указує, що в матеріалах справи відсутні докази того, що саме відповідачем було завдано шкоду Товариству. Вважає, що в справі неналежний позивач. Зазначає, що акт №115829 від 02.07.2016 р. був складений щодо ОСОБА_4, однак позов до неї не предявлявся. Окрім того, під час складання акту їй не було розяснено прав та обовязків споживача, а сам акт складений за відсутності свідків і понятих.

У письмовому відзиві на апеляційну скаргу адвокат ОСОБА_5 (представник Товариства) просить заочне рішення Хустського районного суду від 24 травня 2017 р. залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення. Узагальнені доводи заперечень зводяться до того, що стороною відповідача у апеляційній скарзі не наведено жодної норми матеріального чи процесуального права, які було порушено судом першої інстанції під час ухвалення заочного рішення.

Суд виходив із доведеності та обґрунтованості позовних вимог.

Апеляційний суд погоджується із висновком суду першої інстанції через його відповідність повно установленим обставинам справи, належно оціненим доказам, нормам матеріального та процесуального права.

Так, судом першої інстанції установлено, що при проведенні перевірки 02.07.2016 р. уповноваженими особами Хустського РЕМ ПАТ «Закарпаттяобленерго» житлового будинку № 1 по вул. Південна в с. Забрідь Хустського району (присілок Сліпенький) було встановлено порушення правил користування електричною енергією, а саме: споживач учинив дії, які призвели до зміни показів приладів обліку. На лічильнику виявлено постійний магніт, у результаті впливу якоголічильник (лічильний механізм) перестає обліковувати електричну енергію (зупиняється). Пошкоджена герметичність приладу обліку. Таким чином спожита електроенергія не обліковувалася та не оплачувалася (а.с.6).

Про порушення правил користування електричною енергією для населення працівниками Хустського РЕМ у присутності споживача ОСОБА_4 складено акт № 115829 від 02.07.2016 р. про порушення «Правил користування електричною енергією для населення» (надалі ПКЕЕН), від підпису якого ОСОБА_4 відмовилась (а.с.6).

На підставі цього акту, відповідно до ОСОБА_4 обчислення розміру відшкодування збитків, завданих енергопостачальнику внаслідок порушення споживачем ПКЕЕН, на засіданні комісіїз розгляду Актів про порушення ПКЕЕН Хустського РЕМ 16.12.2016 р. вирішено провести нарахування розміру відшкодування збитків у період зі 02.07.2015 р. по 02.07.2016 р. і констатовано, що споживачем безобліково використано електроенергії на суму 32 528,13 грн. що стверджується розрахунком збитків за актом про порушення № 115829 від 02.07.2016 р (а.с.7-8).

Отже, позивачем доведено, а відповідачем не спростовано факту завдання енергопостачальнику збитків, оплату яких відповідач у порядку та строки, вказані в розрахункових документах, в добровільному порядку не здійснив.

Відповідно до ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Згідно з ст.629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

За приписами ст. ст. 525, 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно з ст. ст. 26, 27 Закону України «Про електроенергетику» від 16.10.1997 р. (у редакції, яка діяла на момент виявлення порушення ПКЕЕН) та п. п. 42, 48 ПКЕЕН, споживач електричної енергії зобов'язаний дотримуватися вимог нормативно - технічних документів та договору, забезпечувати належний технічний стан та безпечну експлуатацію своїх електроустановок та побутових електроприладів, оплачувати спожиту електричну енергію та відповідно несе відповідальність за порушення правил користування електричною енергією та розкрадання електричної енергії у разі самовільного підключення до електромереж.

Відповідно до п.42 ПКЕЕН споживач електричної енергії зобов'язаний дотримуватися вимог нормативно - технічних документів та договору, забезпечувати належний технічний стан та безпечну експлуатацію своїх електроустановок та побутових електроприладів.

За змістом ст. 26 ЗУ «Про електроенергетику» (редакція чинна на момент виникнення спірних правовідносин) та п. 48 ПКЕЕН, споживач несе відповідальність згідно з законодавством за: порушення правил користування електричною енергією; розкрадання електричної енергії у разі самовільного підключення до електромереж.

Згідно з п.53 ПКЕЕН у разі виявлення представником енергопостачальника порушення побутовим споживачем правил користування електричною енергією, у тому числі фактів розкрадання електричної енергії, складається акт, який підписується представником енергопостачальника та побутовим споживачем чи представником побутового споживача. Один примірник акта вручається споживачу, другий залишається у енергопостачальника. Споживач має право внести до акта свої зауваження.У разі відмови побутового споживача від підпису в акті робиться позначка про відмову. Акт вважається дійсним, якщо його підписали три представники енергопостачальника.

Довід апеляційної скарги про відсутність доказів того, що саме відповідачем було завдано шкоду Товариству, спростовується обьставинами справи, письмовими доказами та нормами матеріального права.

Так, згідно з вимогами ст. 714 ЦК України за договором постачання енергетичними та іншими ресурсами через приєднану мережу одна сторона (постачальник) зобов'язується надавати другій стороні (споживачеві, абонентові) енергетичні та інші ресурси, передбачені договором, а споживач (абонент) зобов'язується оплачувати вартість прийнятих ресурсів та дотримуватись передбаченого договором режиму її використання, а також забезпечити безпечну експлуатацію енергетичного та іншого обладнання.

Як видно з матеріалів справи, між Товариством і відповідачем існують договірні відносини, передбачені (регламентовані) Законом і ПКЕЕН.

Позивачем відкрито на відповідача особовий рахунок, підключено до своєї електромережі його електроустановку (помешкання), до якої безперебійно постачається електрична енергія і щомісячно відправляються відповідачеві квитанції на оплату спожитої ним електричної енергії. Відповідач, у свою чергу, споживає поставлену йому позивачем електричну енергію.

Відповідно до ст. 11 ЦК України, цивільні права та обов'язки виникають із підстав зазначених в договорі та іншому правочині, акті цивільного законодавства чи у зв'язку із завданням майнової (матеріальної) шкоди іншій особі.

Особа здійснює свої цивільні права вільно, на власний розсуд у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства, при цьому особа зобов'язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб і не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах (ст.ст. 12, 13 ЦК України).

Із положень ст.ст. 6, 626 - 631, 714 та 526 ЦК України вбачається, що між сторонами укладено договір на користування електричної енергією, який є обов'язковим для виконання, а не виконання умов договору несе за собою відповідальність установленому законом.

У спірних правовідносин позивачем належними та допустимими доказами доведено факт неналежного виконання відповідачем своїх обовязків відповідного до умов договору, натомість відповідачем не спростовано таких доказів, а його доводи в цій частині несуть декларативний характер.

Довід апеляційної скарги щодо неналежного позивача в справі спростовується наявними в ній доказами, а саме: позовну заяву підписано начальником Хустського РЕМ, якого уповноважило на це Товариство своєю довіреністю (а.с.10).

У спірних правовідносинах ПрАТ «Закарпаттяобленерго» є юридичною особою, а Хустський район електричних мереж його структурним підрозділом.

Юридична особа уповноважила начальника структурного підрозділу цієї юридичної особи на підписання позовної заяви, що повністю відповідає вимогам процесуального закону.

Довід апеляційної скарги про те, що акт №115829 від 02.07.2016 р. був складений щодо ОСОБА_4, однак позов до неї не предявлявся, під час складання акту не було розяснено прав та обовязків споживача, а акт складений за відсутності свідків і понятих, не заслуговує на увагу як необґрунтований.

Зокрема, між Товариством і відповідачем існують договірні правовідносини, позаяк саме на останнього заведено особовий рахунок, що підтверджується детальною довідкою споживання електричної енергії (а.с.31-33), а відповідно до вимог законодавства у галузі електроенергетики (ст. ст. 26, 27 ЗУ «Про електроенергетику» від 16.10.1997 р. у редакції, яка діяла на момент виявлення порушення ПКЕЕН, п. п. 42, 48 ПКЕЕН) чітко визначено, що саме споживач несе відповідальність згідно з законодавством за порушення правил користування електричною енергією, а не особа за участі якої було складено акт про порушення.

Крім того, твердження скаржника стосовно того, що акт складено у відсутності будь-яких свідків та понятих, які б могли підтвердити викладені в акті обставини як нейтральні та незацікавлені особи, не заслуговує на увагу як суперечний нормам матеріального права, оскільки законодавством у спірних правовідносинах такої обовязкової вимоги не передбачено.

Отже, установивши, що відповідач отримував надані позивачем послуги з постачання електроенергії до будинку, який знаходиться за адресою: Хустський район, с. Забрідь, вул. Південна, 1, суд першої інстанції, дійшов правильного висновку про те, що стягнення має відбуватись на підставі Закону України «Про електроенергетику», нормами якого передбачено, що споживач електроенергії несе відповідальність згідно з законодавством за порушення умов договору та Правил. При цьому за змістом статті 27 цього Закону порушеннями в сфері енергетики є, зокрема, крадіжка електричної і теплової енергії, самовільне підключення до об'єктів електроенергетики і споживання енергії без приладів обліку.

Згідно з вимогами ст.382 ЦПК України з відповідача належить стягнути судові витрати, понесені позивачем у звязку з переглядом справи в суді апеляційної інстанції.

Так, 27.06.2018 р. разом із відзивом на апеляційну скаргу Товариство подало заяву про розподіл судових витрат. Просило стягнуто з ОСОБА_3 на свою користь 5 000 грн. у відшкодування витрат на професійну правничу допомогу.

На обґрунтування заяви вказало, що в силу вимог ч.ч.1,2,3 ст.137 ЦПК України Товариство має право на стягнення із позивача судові витрати, які складаються із витрат на професійну правничу допомогу.

Заява підлягає задоволенню із таких мотивів.

На підтвердження достатності підстав для стягнення із відповідача на свою користь витрат, які Товариство понесло у звязку з переглядом справи в суді апеляційної інстанції, сторона позивача надаланизку письмових доказів, зокрема: витяг із договору про надання правової допомоги від 30.01.2018 р. № 38, укладеного між Товариством і «Професійним адвокатським обєднанням «Консенсус», додаток №47 до договору про надання правової допомоги від 30.01.2018 р. №38 від 15.06.2018 р., рахунок №40 від 15.06.2018 р. на оплату позивачем суми в розмір 5 000 грн.за надання правової допомоги в цивільній справі №309/456/17 відповідно до договору №38 від 30.01.2018 р. про надання правової допомоги, платіжне доручення №7704 від 23 червня 2018 р. про оплату Товариством рахунку №40 від 15.06.2018 р. і звіт щодо виконання доручення клієнта згідно з додатком № 47 від 15.06.2018 р. до договору про надання правової допомоги від 30.01.2018 р. №38 від 26 червня 2018 р.

Згідно з п/п. «в» п.4 ч.1 ст.382 ЦПК України постанова суду апеляційної інстанції складається із резолютивної частини із зазначенням розподілу судових витрат, понесених у звязку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Відповідно до п.1 ч.1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, повязаних з розглядом справи.До витрат, повязаних з розглядом справи, належать витрати, зокрема, на професійну правничу допомогу.

За приписами ч.ч.1,2 ст.134 ЦПК України разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести в звязку із розглядом справи. У разі неподання стороною попереднього розрахунку суми судових витрат суд може відмовити їй у відшкодуванні відповідних судових витрат, за винятком суми сплаченого нею судового збору.

Згідно з положеннями ст. 137 ЦПК України витрати, повязані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави (ч.1). За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, повязану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат (ч.2). Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (ч.3). Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи (ч.4).У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами (ч.5). Обовязок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (ч.6).

Під час перегляду цивільної справи за позовом Товариства до ОСОБА_3 у суді апеляційної інстанції від останнього не надходило клопотання про зменшення витрат на правничу допомогу або доказів не співмірності витрат на оплату правничої допомоги адвоката із ціною позову та складності справи.

Апеляційний суд вважає заяву представника позивача про розподіл судових витрат понесених Товариством за наслідком розгляду апеляційної скарги в по цивільній справі №309/456/17 обґрунтованою.

Отже, за наслідками розгляду апеляційної скарги та згідно з положеннями ст. 376 ЦПК суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, оскільки вважає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Наведені апелянтом і проаналізовані судом апеляційної інстанції доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції як необґрунтовані, суперечні обставинам справи, письмовим доказам і нормам матеріального права.

Керуючись п.1 ч.1 ст. 374, ст.ст. 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_3 залишити без задоволення.

2. Заочне рішення Хустського районного суду від 24 травня 2017 року залишити без змін.

3. Стягнути з ОСОБА_3 на користь Приватного акціонерного товариства «Закарпаттяобленерго» 5 000 (пять тисяч) грн. витрат на професійну правничу допомогу.

4. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів із дня складення повного судового рішення шляхом подачі скарги безпосередньо до Верховного Суду.

5. Повне судове рішення складено 12 липня 2018 року.

Судді: