Справа № 661/4000/17
Провадження № 2/661/216/18
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 липня 2018 року

Новокаховський міський суд Херсонської області в складі:

головуючого судді Пилипенка С.В.

при секретарі Остренко О.О.

за участю представника позивача ОСОБА_1

представника відповідача адвоката ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в залі суду, в м. Нова Каховка, Херсонської області цивільну справу за позовом ОСОБА_3 акціонерного товариства «ОСОБА_1 Банк» до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості

ВСТАНОВИВ:

Позивач в особі ПАТ «Альфа-Банк» звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4. В обґрунтування позову вказано, що 04.02.2008 року Відкрите акціонерне товариство «Сведбанк», яке виступає правонаступником Акціонерного комерційного банку «ТАС-Комерцбанк» та ОСОБА_5 уклали кредитний договір № 2105/0108/55-004, відповідно до умов якого ВАТ «Сведбанк» надав позичальнику кредит у сумі 24600,00 доларів США. Предмет іпотеки належить ОСОБА_5 на підставі Свідоцтва про право власності на житло, виданого 15.12.2000 року Новокаховським міськвиконкомом згідно з розпорядженням ( наказом) від 15.12.2000 року, за номером 1226/10105, договір про поділ нерухомого майна ВКВ № 552699 від 08.01.2008 року посвідченого приватним нотаріусом Новокаховського міського нотаріального округу ОСОБА_6 № 85, що зареєстрований в Каховському БТІ 14.01.2008 року в книзі № 53 за номером 13637, зареєстровані в електронному реєстрі № 2391002. Згідно з витягу з Реєстру прав власності на нерухоме майно № 17361157, виданого Каховським міським бюро технічної інвентаризації.

06.10.2016 року ОСОБА_5 померла, що підтверджується свідоцтвом про смерть серія 1 КГ номер 223130 виданим Новокаховським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Херсонській області. У звязку зі смертю позичальника, договірні зобовязання за кредитним договором залишились не виконаними, у звязку з чим позивач з урахуванням уточнених позовних вимог просить стягнути на свою користь 299609,02 гривень.

Як вбачається з відзиву представника відповідача адвоката ОСОБА_2 позовні вимоги він не визнає, просить відмовити у їх задоволені, оскільки невиконання зобовязання в повному обсязі за кредитним договором звернення стягнення у судовому порядку можливе на майно ( в натурі) яке належало спадкодавцю та прийняте спадкодавцем у спадщину про що було вказано позивачем у заяві- притензії до боржника ОСОБА_5 та вимогах досудового врегулювання спору до ОСОБА_7 Відповідно до заперечень адвоката ОСОБА_2 на відповідь представника позивача ОСОБА_1 на відзив, вбачається, що відповідач не згоден з вимогами позивача оскільки вони не відповідають вимогам чинного законодавства та договорам кредиту іпотеки. Також адвокат ОСОБА_2 подав розрахунок розміру компенсаційних витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 10 000 гривень.

Відповідно до відповіді на відзив ОСОБА_1 доводи представника відповідача не визнав, посилаючись на законність та обґрунтованість поданого позову. В заяві про уточнення позовних вимог представник позивача змінив ціну позову в розмірі предявлених вимог на 299 609,02. На задоволенні позову наполягає, просить задовольнити.

Дослідивши матеріали справи та додані до неї документи, заслухавши учасників справи суд приходить до переконання про можливість задоволення позову з наступних підстав.

Суд розглядає цивільні справи в межах заявлених позивачем вимог на підставі наданих сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, доказів (ч.1 ст.11 ЦПК України).

Згідно з ч.3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх позовних вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до ст. 12 ЦК України особа здійснює свої цивільні права вільно, на власний розсуд.

Частиною 1 п.5 ч. 2 ст. 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Судом встановлено, що 04.02.2008 року Відкрите акціонерне товариство «Сведбанк», яке виступає правонаступником Акціонерного комерційного банку «ТАС-Комерцбанк» та ОСОБА_5 уклали кредитний договір № 2105/0108/55-004, відповідно до умов якого ВАТ «Сведбанк» надав позичальнику кредит у сумі 24600,00 доларів США. Предмет іпотеки належить ОСОБА_5 на підставі Свідоцтва про право власності на житло, виданого 15.12.2000 року Новокаховським міськвиконкомом згідно з розпорядженням ( наказом) від 15.12.2000 року, за номером 1226/10105, договір про поділ нерухомого майна ВКВ № 552699 від 08.01.2008 року посвідченого приватним нотаріусом Новокаховського міського нотаріального округу ОСОБА_6 № 85, що зареєстрований в Каховському БТІ 14.01.2008 року в книзі № 53 за номером 13637, зареєстровані в електронному реєстрі № 2391002. Згідно з витягу з Реєстру прав власності на нерухоме майно № 17361157, виданого Каховським міським бюро технічної інвентаризації.

06.10.2016 року ОСОБА_5 померла, що підтверджується свідоцтвом про смерть серія 1 КГ номер 223130 виданим Новокаховським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Херсонській області.

04.02.2008 року ВАТ «Сведбанк» з однієї сторони та ОСОБА_4 з другої сторони, ОСОБА_5 з третьої сторони уклали договір поруки № 2105/0108/55-004-Р-1. Відповідно до умов вищевказаного договору ОСОБА_4 є поручителем. Поручитель зобовязаний перед Банком відповідати за виконання зобовязань щодо повернення коштів, наданих ВАТ «Сведбанк» позичальнику у вигляді кредиту згідно з кредитним договором № 2105/0108/55-04 від 04.02.2008 року.

04.09.2009 року Публічне акціонерне товариство «Сведбанк», який виступає правонаступником Відкритого акціонерного товариства «Сведбанк» та ОСОБА_5 уклали договір про внесення змін та доповнень № 1 до кредитного договору « 2105/0108/55-004.

04.09.2008 року ПАТ «Сведбанк», ОСОБА_5 та ОСОБА_4 уклали договір про внесення змін та доповнень №1 до договору поруки № 2105/0108/55-004-Р-1.

04.09.2009 року ПАТ «Сведбанк» та ОСОБА_5 уклали договір про внесення змін та доповнень №1 до договору іпотеки № 2105/0108/55-004-Z-1

25.05.2012 року Публічне акціонерне товариство «Сведбанк» відступив права вимоги за кредитним договором «2105/0108/55-004 ОСОБА_3 акціонерному товариству «Дельта Банк» згідно п.2.3. договору купівлі- продажу прав вимоги.

До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобовязанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом у відповідності до вимог ст. 514 ЦК України.

Зміна кредитора у зобовязанні здійснюється без згоди боржника якщо інше не встановлено договором або законом, згідно статті 516 ЦК України.

15 червня 2012 року ПАТ «Дельта Банк» відступив права вимоги за кредитним договором № 2105/0108/55-004 від 04.02.2008 року ОСОБА_3 акціонерному товариству «Альфа-Банк» згідно п.2.3 договору купівлі продажу прав вимоги. Таким чином усі права вимоги за кредитним договором № 2105/0108/55-004 від 04.02.2008 року перейшли до нового кредитора ОСОБА_3 акціонерного товариства «Альфа-Банк».

У статті 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Договір є обов'язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

Згідно з частиною першою статті 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частини першої статті 575 ЦК України іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи.

На забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договорам № 2105/0108/55-004 від 04.02.2008 року укладено договір іпотеки, за яким позичальник передав в іпотеку банку належне йому на праві власності нерухоме майно, а саме: квартира № 22, що складається з 3-х житлових кімнат, загальною площею 60,4 кв.м., житлова площа 37,5 кв.м., яка знаходиться за адресою: Херсонська область, м. Нова Каховка,вул. Дзержинського, 47.

06.10.2016 року ОСОБА_5 померла.

На час відкриття спадщини зобов'язання померлої ОСОБА_5 за кредитним договорам з повернення кредитних коштів, що були нараховані за її життя, залишилися невиконаними.

Відповідно до частини першої статті 1221 ЦК України місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця.

Згідно з частиною першою статті 1281 ЦК України спадкоємці зобов'язані повідомити кредитора спадкодавця про відкриття спадщини, якщо їм відомо про його борги.

Кредиторові спадкодавця належить протягом шести місяців від дня, коли він дізнався або міг дізнатися про відкриття спадщини, пред'явити свої вимоги до спадкоємців, які прийняли спадщину, незалежно від настання строку вимоги (частина друга статті 1281 ЦК України).

Судом встановлено, що відповідач, який є спадкоємцем позичальника ОСОБА_5 не виконала свого обов'язку, передбаченого частиною першою статті 1281 ЦК України.

Зважаючи на наведене, обґрунтованим є висновок про те, що ПАТ «ОСОБА_1 Банк» пред'явив вимогу кредитора за місцем відкриття спадщини у строк, визначений частиною другою статті 1281 ЦК України.

Відповідно до статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Часом відкриття спадщини є день смерті особи, або день з якого вона оголошується померлою (частина друга статті 1220 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину.

Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (частина п'ята статті 1268 ЦК України).

Згідно з частиною першою статті 1297 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов'язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно.

Однак відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину (частина третя статті 1296 ЦК України).

Аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку, що хоч отримання спадкоємцем, який прийняв спадщину, свідоцтва про право на спадщину відповідно до статті 1296 ЦК України є правом, а не обов'язком спадкоємця, однак відсутність у спадкоємця такого свідоцтва не може бути підставою для відмови у задоволенні вимог кредитора.

Оскільки після смерті боржника зобов'язання з повернення кредиту входять до складу спадщини, то умови кредитного договору щодо строків повернення кредиту чи сплати його частинами не застосовуються, а підлягають застосуванню норми статті 1282 ЦК України щодо обов'язку спадкоємців задовольнити вимоги кредитора у порядку, передбаченому частиною другою цієї статті.

Відповідно до висновку субєкта оціночної діяльності ТОВ «Оціночна Консалтингова група» Експерт капітал вбачається, що відповідно до проведеної оцінки опис предмету застави з-кімнатна житлова квартира, загальною площею 60,4 кв.м. ринкова вартість якої 18663.3доларів США, вартість 1 од. площі 309 долірів США, курс валют - 1USD= 26.307046 гривень.

Спадкування, перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців) (стаття 1216 ЦК України), є підставою для універсального правонаступництва у цивільних правовідносинах. У такому разі відбувається зміна суб'єктного складу у правовідношенні, тобто цивільні правовідносини існують безперервно, не припиняючись, відбувається лише заміна одного із їх учасників.

Основною метою універсального правонаступництва є збереження стабільності цивільного обороту за допомогою забезпечення заміни третіми особами особи, яка вибула зі складу учасників цивільного обороту.

За правилом статті 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Відповідно до частини другої статті 1220 ЦК України часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою.

Законодавством визначено, що у подібних випадках відбувається припинення одних правовідносин і виникнення інших, при цьому правовідносини за змістом і природою продовжують існувати за основними своїми характеристиками.

Таким чином, у разі смерті спадкодавця спадкоємці, які прийняли спадщину, не відмовились від її прийняття, замінюють його особу у всіх правовідносинах, що існували на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок смерті спадкодавця.

При цьому необхідно враховувати, що спадкування - це вольовий акт (окрім деяких винятків), яким спадкоємець свідомо приймає рішення про прийняття спадщини або свідомо не користується правом відмовитися від такого прийняття спадщини, тобто безпосереднє волевиявлення або презюмується, якщо особа проживала зі спадкодавцем на момент відкриття спадщини і не відмовилася від її прийняття, або, якщо законний представник неповнолітньої чи недієздатної особи не відмовився від прийняття спадщини.

Виходячи з існування вольового критерію, у цивільних правовідносинах прийнято вважати, що кожен спадкоємець діє добросовісно, як добрий господар, який є зваженим, передбачливим і розсудливим під час прийняття юридично значимих рішень та обранні варіанта власної поведінки. Дотримання наведених норм забезпечуватиме стабільність цивільного обороту.

У ЦК України серед положень про порядок задоволення вимог кредитора спадкодавця в імперативному порядку визначений справедливий баланс між законними інтересами та правомірними очікуваннями кредитора спадкодавця та відповідними, зустрічними їм, інтересами спадкоємців.

Дотримання цього балансу полягає в тому, щоб забезпечити задоволення вимог кредитора спадкодавця за рахунок спадкового майна, не порушивши майнових прав та інтересів спадкоємців такої особи.

Визначення цього балансу законодавцем сформульовано таким чином, що спадкоємці боржника повинні відповідати за його зобов'язаннями в межах вартості майна, одержаного у спадщину. Зокрема, за правилом частини першої статті 1282 ЦК Україниспадкоємці зобов'язані задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного у спадщину. Кожен із спадкоємців зобов'язаний задовольнити вимоги кредитора особисто, у розмірі, який відповідає його частці у спадщині.

Спадкування є способом безоплатного набуття майна, а тому стягнення боргів спадкодавця з його спадкоємців в межах вартості отриманої спадщини є справедливим по відношенню до законних інтересів та правомірних очікувань кредитора.

Урахування вартості спадщини дає підстави стверджувати, що спадкоємець може задовольнити вимоги кредитора спадкодавця за рахунок іншого власного майна, що не входить до складу спадщини, якщо успадковане майно становить для спадкоємця більший інтерес, ніж те власне майно, яке спадкоємець може передати кредитору в рахунок погашення заборгованості.

Законодавець зберігає за кредитором право вимоги у разі смерті боржника. У такому випадку відбувається правонаступництво, яке є транслятивним, тобто таким, що переносить права та обов'язки на нового боржника.

Право на захист є складовою будь-якого суб'єктивного права. Визнавши за особою певне цивільне право, законодавець тим самим визнає за кредитором право вимагати надання захисту, у тому числі й у судовому порядку.

Згідно з абзацом 1 частини другої статті 1282 ЦК України вимоги кредитора спадкоємці зобов'язані задовольнити шляхом одноразового платежу, якщо домовленістю між спадкоємцями та кредитором інше не встановлено. Наведене дає підстави для висновку, що у Кодексі визнається право кредитора на вимогу до спадкоємців.

Відповідно до усталеної судової практики судами традиційно визнавались за кредиторами спадкодавця права на вимогу до спадкоємців щодо виконання зобов'язань попереднього боржника, спадкодавця.

Відповідно до структури ЦК України у книзі першій, розділу І «Основні положення», у статті 16 визначені загальні способи захисту цивільних прав та інтересів. Ці способи захисту є універсальними для всіх правовідносин та можуть бути застосовані особою для врегулювання спірних правовідносин. Застосовувані способи захисту цивільних прав мають відповідати характеру спірних правовідносин та природі спору, що існує між сторонами.

Аналіз структури та змісту ЦК України дає підстави для висновку, що застосування спеціальних способів захисту, які визначені законодавцем для захисту окремих категорій цивільних прав, не виключає можливості також застосовувати загальні способи захисту цивільних прав та інтересів.

Зокрема, відповідно до абзацу 2 частини другої статті 1282 ЦК України у разі відмови від одноразового платежу суд за позовом кредитора накладає стягнення на майно, яке було передане спадкоємцям у натурі.

Відповідно до структури ЦК України кредитор має право обирати один із усіх способів захисту, які надаються йому законом, якщо інакше правило в імперативному порядку не визначено у цивільному законі. При цьому вибір способу захисту кредитор здійснює на власний розсуд.

Відповідно до статті 5 ЦПК України застосовуваний судом спосіб захисту цивільного права має відповідати критерію ефективності. Тобто цей спосіб має бути дієвим, а його реалізація повинна мати наслідком відновлення порушеної майнових або немайнових прав та інтересів управомоченої особи.

Таке розуміння права кредитора на обрання ефективного способу захисту не порушуватиме прав та інтересів спадкоємців, оскільки завжди в основі вирішення питання про прийняття спадщини лежить вольовий акт, пов'язаний із наміром спадкоємця прийняти спадщину.

Надаючи правову оцінку належності обраного позивачем способу захисту, судам належить зважати й на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція). У §145 рішення від 15 листопада 1996 року у справі «Chahal v. the United Kingdom» (заява №22414/93, [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові способи для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Таким чином, суть цієї статті зводиться до вимоги надати особі такі способи правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави-учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов'язань. Крім того, ЄСПЛ указав на те, що за деяких обставин вимоги статті 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю способів, що передбачаються національним правом.

У статті 13 Конвенції гарантується доступність на національному рівні засобу захисту, здатного втілити в життя сутність прав та свобод за Конвенцією, у якому б вигляді вони не забезпечувались у національній правовій системі. Таким чином, стаття 13 вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності "небезпідставної заяви" за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування, хоча Держави-учасниці мають певну свободу розсуду щодо способу, у який вони виконують свої зобов'язання за цим положенням Конвенції. Зміст зобов'язань за статтею 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається статтею 13, має бути "ефективним" як у законі, так і на практиці, зокрема у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (§ 75 рішення ЄСПЛ у справі «ОСОБА_1 проти України» від 05 квітня 2005 року (заява № 38722/02)).

Іншими словами, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування. Тим більше, що пріоритет норм міжнародного права за наявності колізій з внутрішнім законодавством надає судам України досить широкі повноваження при обранні джерела права задля вирішення конкретного спору.

Саме таке розуміння особливостей захисту прав кредиторів у спадкових відносинах відповідає основній меті цивільного права, якою є забезпечення стабільності цивільного обороту.

Відповідно до п.2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України з відповідача слід стягнути судові витрати на користь позивача в розмірі 4673,40 гривень.

Витрати понесені відповідачем на правову допомогу при розгляді даної справи компенсації не підлягають у відповідності до положень ст.ст.133,141 ЦПК України.

На підставі викладеного, керуючись наведеними нормами та ст.ст. ,10,11,60, 81,123, 141,264,265 Цивільного процесуального кодексу України, ст. 124 Конституції України, ст.ст. 11, 14, 16, 1216, 1220, 1281, 1282 Цивільного кодексу України

В И Р І Ш И В :

Позовні вимоги ОСОБА_3 акціонерного товариства «ОСОБА_1 Банк» до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 акціонерного товариства «ОСОБА_1 Банк», вул. Десятина, 4/6, м. Київ, 01025,МФО 300346, р/р0465, , заборгованість за кредитним договором № 2105/0108/55-004 від 04.02.2008 року в розмірі 299 609,02 гривень.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 акціонерного товариства «ОСОБА_1 Банк», вул. Десятина, 4/6, м. Київ, 01025,МФО 300346, р/р0465, витрати по сплаті судового збору в розмірі 4673,40 гривень.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом 30 днів з дня його проголошення.

Апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

У відповідності до п.п. 15.5 Перехідних Положень ЦПК України в новій редакції, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи до або через Новокаховський міський суд Херсонської області.

Інформацію про розгляд вказаної цивільної справи можна отримати в мережі Інтернет на офіційному сайті Новокаховського міського суду Херсонської області http://nkm.ks.court.gov.ua

Суддя С. В. Пилипенко