АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД РІВНЕНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 липня 2018 року

м. Рівне

Справа № 569/8780/17

Провадження № 22-ц/787/1127/2018

Апеляційний суд Рівненської області в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді : Гордійчук С. О.,

суддів: Ковальчук Н.М., Шимківа С.С.,

секретар судового засідання: Брикса Ю.Ю.

учасники справи:

позивач : ОСОБА_1

відповідач: Державна казначейська служба України, прокуратура Рівненської області

розглянув в порядку спрощеного позовного провадження в м. Рівне апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката ОСОБА_2 на рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 10 квітня 2018 року, ухваленого в складі судді Куцоконя Ю.П., повний текст якого складено 20 квітня 2018 року, у справі №569/8780/17,

в с т а н о в и в :

У червні 2017 року представник ОСОБА_1 ОСОБА_3 С.М. звернувся з позовом до Державної казначейської служби України, прокуратури Рівненської області про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями органів досудового розслідування, прокуратури та суду .

Позовна заява мотивована тим, що у звязку з порушенням кримінальної справи, незаконним притягненням його до кримінальної відповідальності, обранням запобіжного заходу у виді підписки про невиїзд, відстороненням від посади, перебуванням під слідством та судом у період з 26 жовтня 2009 року по 25 березня 2015 року, було завдано моральної шкоди, яка повязана з переживаннями та негативними емоціями, які позивач переніс за увесь час розслідування справи та розгляду в судах, неможливістю залишити своє місце проживання без дозволу слідчого, прокурора та суду. Після порушення кримінальної справи його понизили у посаді від начальника відділу до звичайного оперативного працівника.

Крім того, незаконним притягненням до кримінальної відповідальності і предявленням обвинувачення за фактом зловживання службовим становищем, були зганьблені честь і гідність позивача, завдано непоправної шкоди його престижу та діловій репутації як працівника Державної податкової служби, позивач відчував почуття приниження, образи, обурення, переживав щодо своєї соціальної репутації, відношення родини та близьких до ситуації, що склалася.

Просив суд стягнути з Державної казначейської служби України за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом безспірного списання коштів з єдиного казначейського рахунку на користь ОСОБА_1 500 000 гривень в рахунок відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями органів досудового слідства, прокуратури та суду.

Рішенням Рівненського міського суду від 10 квітня 2018 року в позові ОСОБА_1 до Державної казначейської служби України, прокуратури Рівненської області про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями органів досудового розслідування, прокуратури та суду відмовлено.

Рішення суду мотивоване тим, що позивач не довів факт заподіяння йому моральної шкоди в результаті притягнення його до кримінальної відповідальності.

У подані на рішення апеляційній скарзі представник позивача вказує на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати вказане судове рішення та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд не врахував, що

Відзив на апеляційну скаргу інші участиники справи не подали.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Апеляційна скарга підлягає до задоволення з таких підстав.

Статтею 352 ЦПК України передбачено, що підставами апеляційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частин 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції вказаним вимогам закону не відповідає.

Установлено, що 26 жовтня 2009 року заступником прокурора Рівненської області старшим радником юстиції ОСОБА_4 винесена постанова про порушення кримінальної справи № 70/84-09 стосовно начальника відділення боротьби з незаконним обігом підакцизних товарів оперативного відділу головного відділу податкової міліції ДПІ у місті Рівне ОСОБА_1 за ознаками злочину, передбаченого ч.3 ст.364 КК України .

04 червня 2010 року старшим слідчим прокуратури міста Рівне ОСОБА_5 винесена постанова про притягнення ОСОБА_1 як обвинуваченого і йому предявлено обвинувачення у вчиненні злочину, передбаченого ч.3 ст.364 КК України та обрано щодо нього запобіжний захід у вигляді підписки про невиїзд .

24 червня 2010 року старшим слідчим прокуратури міста Рівне ОСОБА_5 винесена постанова про відсторонення обвинуваченого від посади, якою ОСОБА_1 відсторонено від посади начальника відділення боротьби з незаконним обігом підакцизних товарів оперативного відділу головного відділу податкової міліції ДПІ у місті Рівне.

14 липня 2010 року кримінальна справа № 70/84/09 про обвинувачення ОСОБА_1 у вчиненні злочину, передбаченого ч.3 ст.364 КК України, з обвинувальним висновком була направлена до Рівненського міського суду у порядку ст.232 КПК України.

28 грудня 2012 року старшим прокурором прокуратури міста Рівне ОСОБА_8, який підтримував державне обвинувачення в суді, була винесена постанова про зміну обвинувачення з ч.3 ст.364 КК України на ч.1 ст.367 КК України .

Вироком Рівненського міського суду від 12 березня 2013 року ОСОБА_1 визнаний винним за ч.1 ст.367 КК України і йому призначено покарання у виді обмеження волі строком на три роки з позбавленням права обіймати посади в органах ДПІ строком на один рік. На підставі п.2 ч.1 ст.49, ст.74 КК України ОСОБА_1 від відбування призначеного судом покарання звільнено.

Ухвалою апеляційного суду Рівненської області від 25 червня 2013 року вирок Рівненського міського суду від 12 березня 2013 року залишено без змін, а апеляції прокурора та адвоката ОСОБА_2 без задоволення .

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 05 листопада 2013 року частково задоволена касаційна скарга захисникаТуровича С.М., вирок Рівненського міського суду від 12 березня 2013 року та ухвала апеляційного суду Рівненської області від 25 червня 2013 року щодо ОСОБА_1 скасовані, а справа направлена на новий судовий розгляд.

Постановою Рівненського міського суду від 22 квітня 2014 року кримінальна справа по обвинуваченню ОСОБА_1 у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст.367 КК України, за клопотанням прокурора була повернута прокурору міста Рівне на додаткове розслідування .

25 березня 2015 року старшим слідчим слідчого відділу прокуратури Рівненської області ОСОБА_6 була винесена постанова про закриття кримінального провадження щодо ОСОБА_1 на підставі п.2 ч.1 ст.284 КПК України, у звязку з відсутністю в діянні складу кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.367 КК України.

Згідно з п. 9 ч. 2 ст. 16 ЦК України способом захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

Частинами 2, 3 ст. 23 ЦК України передбачено, що моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із протиправною поведінкою щодо неї самої та у зв'язку із приниженням її честі, гідності, а також ділової репутації; моральна шкода відшкодовується грішми, а розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом з урахуванням вимог розумності і справедливості.

Частиною 2 ст. 1167 ЦК України встановлено, що моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, якщо шкоду завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування, як запобіжного заходу, тримання під вартою.

Відповідно до ч. 1 ст. 1176 ЦК України шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, відшкодовується Державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу дізнання, досудового слідства, прокуратури або суду; право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу дізнання, досудового слідства, прокуратури або суду виникає у разі закриття кримінальної справи органом попереднього (досудового) слідства.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду» (в редакції, чинній на час порушення кримінальної справи) (далі - Закон) відповідно до положень цього Закону підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного засудження, незаконного притягнення як обвинуваченого, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході розслідування чи судового розгляду кримінальної справи обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян.

Пунктом 2 ч. 1 ст. 2 Закону передбачено, що право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадках закриття кримінальної справи за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або не встановленням достатнії доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати.

Наказом Міністерства юстиції України, Генеральної прокуратури України, Міністерства фінансів України № 6/5/3/41 від 04 березня 1996 року, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 06 березня 1996 року за № 106/1131, затверджено Положення про застосування Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» (далі Порядок).

Пунктом 17 Порядку визначено, що передбачене частиною 5 ст.4 Закону відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру.

Питання відшкодування моральної шкоди, що передбачено частиною 1 ст.13 Закону, за заявою громадянина вирішується судом відповідно до чинного законодавства в ухвалі, що приймається згідно з частиною 1 ст.12 Закону.

Якщо для з'ясування обставин щодо наявності у громадянина моральної шкоди виявиться потреба в спеціальних знаннях, суд може призначити належну експертизу, висновок якої оцінюється поряд з іншими доказами у справі.

Розмір моральної шкоди визначається судом з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством.

Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом згідно з частиною 3 ст.13 Закону провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом.

Відшкодування моральної шкоди відповідно до частини 1 ст.4 Закону провадиться за рахунок коштів державного бюджету.

Таким чином, оскільки кримінальне провадження було закрито у зв'язку з відсутністю в діях позивача складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 191 КК України, апеляційний суд вважає наявними правові підстави, передбачені п. 2 ч. 1 ст. 2 указаного Закону, для відшкодування позивачу моральної шкоди.

Визначаючи розмір відшкодування, суд має керуватися принципами поміркованості, розумності, справедливості. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більш аніж достатнім для розумного задоволення потреб потерпілої особи і не повинен призводити до її збагачення.

Виходячи зі сталої практики Європейського Суду з прав людини (напр. п.36 рішення від 10.02.1995р. у справі «О де Рібемон проти Франції»), посягання на презумпцію невинуватості може виходити не лише від судді чи суду, але і від інших органів державної влади.

В свою чергу порушення прав людини та одного з основоположних принципів, що лежить в основі кримінального права презумпції невинуватості, призводить до того, що особа, яку держава обвинувачує у скоєнні злочину, стикається із значними соціальними та особистими наслідками, зокрема, потенційною можливістю позбавлення волі, соціальним засудженням, а також з іншими психологічними та економічними втратами.

Суд звертає увагу на те, що кримінальне переслідування, яке відбувалося з обвинувальним ухилом, не може не вносити коректив до звичайного життєвого укладу особи, які не завжди носять позитивний характер.

Зазначене суд оцінює як доказ однобокого, з явним обвинувальним ухилом досудового розслідування стосовно позивача, що в свою чергу мало вплив на його моральний стан в контексті уявлення особи про власну цінність у суспільстві та на відсутність реальної можливості в правовий спосіб довести свою невинуватість.

Страждання позивача були повязані з переоцінкою своєї соціальної значимості, що зумовило зміни у його ставленні до того життєвого устрою, в якому він існував раніше, і вплинуло на зміст правовідносин, в яких позивач брав участь.

При визначенні розміру моральної шкоди Апеляційний суд виходить із засад виваженості розумності та справедливості, з положень ст. 1176 ЦК України, Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду», характеру і обсягу страждань, вимушеність змін позивача у життєвих і виробничих стосунках, яких він зазнав, внаслідок тривалого незаконного перебування під слідством та судом та необхідністю відновлення попереднього стану.

Як роз'яснено в п.9 постанови пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31.03.1995 року у випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи.

Зважаючи на те, що мінімальний розмір заробітної плати на день ухвалення рішення згідно із Законом України «Про Державний бюджет України на 2018 рік» становить 3 723 грн, а позивач перебував під слідством та судом 65 місяців (із 26 жовтня 2009 року до 25 березня 2015 року), розмір відшкодування моральної шкоди становить 241 995 грн. (3 723 грн х 65 міс.).

У своїх численних рішеннях Європейський Суд з прав людини зазначає, що компенсація моральної шкоди має бути адекватною. При цьому суд враховує, що моральну шкоду, зважаючи на її сутність, яка носить виключно субєктивний прояв психологічних процесів конкретної особи, не можна відшкодувати в повному обсязі, оскільки немає (і не може бути) точних критеріїв майнового виразу душевного болю. Зважаючи на це, будь-яка компенсація моральної шкоди не є (не може бути) адекватною дійсним стражданням, тому будь-який її розмір може мати суто умовний вираз.

Таким чином, висновки суду першої інстанції не відповідають обставинам справи, які встановлені відповідно до вимог процесуального закону, наданим суду доказам дана не належна правова оцінка.

За таких обставин рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про задоволення позовних вимог.

Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Керуючись ст.ст.367, 368, 376, 381-384,390 ЦПК України, ст.1167, 1176 ЦК України Апеляційний суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката ОСОБА_2задовольнити частково.

Рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 10 квітня 2018 року скасувати.

Позовом ОСОБА_1 до Державної казначейської служби України, прокуратури Рівненської області про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями органів досудового розслідування, прокуратури та суду задовольнити частково.

Стягнути з Державної казначейської служби України за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом безспірного списання коштів з єдиного казначейського рахунку на користь ОСОБА_1 241 995 грн (двісті сорок одна тисяча девятсот девятосто пять грн.) на відшкодування завданої моральної шкоди.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Судові витрати віднести за рахунок держави..

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 12 липня 2018 року.

Головуючий:

Судді: