Постанова

Іменем України

25 червня 2018 року

м. Київ

справа № 572/1608/16-ц

провадження № 61-3022 св 18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

Білоконь О. В. (суддя-доповідач), Синельникова Є. В., Хопти С. Ф.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідачі: публічне акціонерне товариство акціонерний банк «Укргазбанк», ОСОБА_5,

третя особа - приватний нотаріус Сарненського районного нотаріального округу Мулявка Валентина Климівна,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Сарненського районного суду Рівненської області у складі судді

Ведяніної Т. О. від 14 серпня 2017 року та рішення Апеляційного суду Рівненської області у складі суддів: Гордійчук С. О., Ковальчук Н. М., Боймиструк С. В., від 06 грудня 2017 року,

В С Т А Н О В И В :

У квітні 2016 року ОСОБА_4 звернулася до суду із позовом до публічного акціонерного товариства акціонерного банку «Укргазбанк» (далі - ПАТ АБ «Укргазбанк») про визнання договору іпотеки недійсним.

Позовна заява мотивована тим, що 19 червня 2008 року між її матір'ю

ОСОБА_8 та відповідачем був укладений договір іпотеки, відповідно до якого остання передала в іпотеку банку квартиру АДРЕСА_1 на забезпечення виконання матір'ю зобов'язань за кредитним договором від 19 червня 2008 року. Вказувала, що вона як неповнолітня дочка ОСОБА_8 набула речове право користування спірною квартирою, оскільки постійно проживала у спірній квартирі, а тому матір не мала права без дозволу органу опіки та піклування передавати цю квартиру в іпотеку.

У червні 2016 року ПАТ АБ «Укргазбанк» звернулося до суду із позовом до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Позов мотивовано тим, що 19 червня 2008 року між ВАТ АБ «Укргазбанк», правонаступником якого є ПАТ АБ «Укргазбанк», та ОСОБА_8 був укладений кредитний договір, відповідно до умов якого банк надав позичальнику кредит в сумі 25 тис. доларів США терміном до 16 червня 2028 року із сплатою за користування кредитом у розмірі 13,8 % річних.

На забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором, цього ж дня банком та ОСОБА_8 був укладений договір іпотеки, за яким остання передала банку в іпотеку квартиру АДРЕСА_2 у

м. Сарни Рівненської області.

ІНФОРМАЦІЯ_2 року ОСОБА_8 померла, її спадкоємцями є донька ОСОБА_4 та син ОСОБА_5, які отримали свідоцтво про право на спадщину, яка складається із спірної квартири.

Вважаючи, що відповідно до статті 23 Закону України «Про іпотеку»іпотека є дійсною для спадкоємців майна, банк просив у рахунок заборгованості за кредитним договором у розмірі 17 686,36 доларів США звернути стягнення на предмет іпотеки.

Рішенням Сарненського районного суду Рівненської області від 14 серпня 2017 року у задоволенні позову ОСОБА_4 відмовлено. Позов ПАТ АБ «Укргазбанк» задоволено.

У рахунок погашення заборгованості за кредитним договором від 19 червня 2008 року звернуто стягнення на предмет іпотеки - квартиру АДРЕСА_1, належну у розмірі ? частки ОСОБА_5, ? - ОСОБА_4, шляхом проведення прилюдних торгів за початковою ціною предмета іпотеки - 579 тис. грн, але не нижче за звичайні ціни на цей вид майна на підставі оцінки майна під час проведення виконавчих дій. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивач не довела права на предмет іпотеки на момент укладення договору, а тому відсутні підстави для визнання його недійсним. При цьому права банку були порушені невиконанням позичальником своїх зобов'язань за кредитним договором, після смерті якої право власності на предмет іпотеки перейшло до спадкоємців - відповідачів у справі, а тому спадкоємці несуть відповідальність перед іпотекодержателем за порушення основного зобов'язання боржником в межах вартості предмета іпотеки.

Рішенням Апеляційного суду Рівненської області від 06 грудня 2017 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_4 - ОСОБА_9 залишено без задоволення, рішення суду першої інстанції змінено.

В рахунок погашення заборгованості за кредитним договором від 19 червня 2008 року у розмірі 17 686,36 доларів США, що складається із: заборгованості за кредитом - 15 416,36 доларів США; простроченої заборгованості - 724,11 доларів США; заборгованості по процентам -

231,98 доларів США; простроченої заборгованості по процентам -

1313,91 доларів США, звернуто стягнення на предмет іпотеки - квартиру

АДРЕСА_1 загальною площею 43,6 кв. м, належну на праві власності ОСОБА_4 у розмірі ? частки та ОСОБА_5 у розмірі ? частки, шляхом продажу вказаного предмета іпотеки на прилюдних торгах за початковою ціною встановленої на підставі оцінки майна суб'єктом оціночної діяльності у розмірі 579 тис. грн, але не нижче за звичайні ціни на цей вид майна.

Відстрочено виконання рішення суду в частині звернення стягнення на предмет іпотеки на час дії Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» від 03 червня 2014 року №1304-VII.

В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення апеляційного суду мотивовано тим, що будь-яких доказів, що ОСОБА_4, будучи неповнолітньою особою на момент укладення оспорюваного договору, проживала чи користувалася житлом, яке є предметом іпотеки, позивачем не надано, а тому відсутні підстави для визнання цього договору недійсним. У зв'язку із невиконанням боржником зобов'язань за кредитним договором, виникла заборгованість, в рахунок якої банк має право на звернення стягнення на предмет іпотеки, право власності на яке після смерті позичальника перейшло до його спадкоємців. При цьому суд першої інстанції не врахував положення Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» від 03 червня 2014 року №1304-VII.

У касаційній скарзі, поданій у січні 2018 року до Верховного Суду, ОСОБА_4 просить скасувати судові рішення і ухвалити нове рішення про задоволення її позову та відмову у позові ПАТ АБ «Укргазбанк», посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що вона набула права користування вказаною квартирою у грудні 1998 року з моменту набуття її матір'ю права власності на вказану квартиру, а видана комунальним підприємством довідка про відсутність її реєстрації у цій квартирі не може свідчити про втрату нею особистого сервітутного права користування житлом як члена сім'ї матері, а тому укладення договору іпотеки нерухомого майна, право користування яким мають діти, без згоди органу опіки та піклування суперечить положенням статті 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей». Вказує, що банк звернувся до суду із позовом до спадкоємців позичальника поза межами строку, встановленого статтею 1281 ЦК України. Вважає, що наданий банком висновок про вартість предмета іпотеки є недопустимим доказом, оскільки фактично оцінка предмета іпотеки не проводилася.

У квітні 2018 року від приватного нотаріуса Сарненського районного нотаріального округу Мулявки В. К. надійшов відзив на касаційну скаргу, в якому вона посилається на те, що ОСОБА_4 не надала доказів користування вказаною квартирою на час посвідчення договору іпотеки.

Касаційна скарга задоволенню не підлягає.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Судами попередніх інстанцій установлено, що 19червня 2008 року між

ВАТ АБ «Укргазбанк», правонаступником якого є ПАТ АБ «Укргазбанк», та

ОСОБА_8 був укладений кредитний договір, відповідно до умов якого банк надав позичальнику кредит в сумі 25 тис. доларів США терміном до

16 червня 2028 року із сплатою за користування кредитом у розмірі

13,8 % річних.

На забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором цього ж числа між банком та ОСОБА_8 був укладений договір іпотеки, предметом якого є належна позичальнику квартира АДРЕСА_1

Умовами договору іпотеки передбачено, що іпотекодержатель має право у випадку невиконання або неналежного виконання зобов'язань за кредитним договором задовольнити свої вимоги шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

ІНФОРМАЦІЯ_2 року ОСОБА_8 померла (а. с. 106 т. 1).

Спадкоємцями після померлої ОСОБА_8 є її донька ОСОБА_4 та син ОСОБА_5, які отримали свідоцтво про право на спадщину за законом, що складається із квартири АДРЕСА_3 із визначенням часток спадкового майна -? ОСОБА_5 та ? - ОСОБА_4 (а. с. 109 т. 1).

У зв'язку із невиконанням боржником своїх зобов'язань за кредитним договором, станом на 09 березня 2016 року виникла заборгованість у сумі 17 686,36 доларів США, що складається із: 15 416,36 доларів США - строкова заборгованість за кредитом; 724,11 доларів США - прострочена заборгованість за кредитом; 231,98 доларів США - заборгованість за процентами; 1 313,91 доларів США - прострочена заборгованість за процентами.

Відповідно до статті 33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Згідно частини першої статті 590 ЦК України звернення стягнення на предмет застави здійснюється за рішенням суду, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно з частиною першою статті 1282 ЦК України спадкоємці зобов'язані задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного у спадщину. Кожен із спадкоємців зобов'язаний задовольнити вимоги кредитора особисто, у розмірі, який відповідає його частці у спадщині.

Відповідно до частин другої, четвертої статті 1281 ЦК України кредиторові спадкодавця належить протягом шести місяців від дня, коли він дізнався або міг дізнатися про відкриття спадщини, пред'явити свої вимоги до спадкоємців, які прийняли спадщину, незалежно від настання строку вимоги. Кредитор спадкодавця, який не пред'явив вимоги до спадкоємців, що прийняли спадщину, у строки, встановлені частинами другою і третьою цієї статті, позбавляється права вимоги.

Шестимісячний строк пред'явлення вимог до спадкоємців позивачем дотримано.

Із матеріалів справи вбачається, що ПАТ АБ «Укргазбанк» стало відомо про смерть позичальника 07 вересня 2015 року, що підтверджується письмовим повідомленням спадкоємцями банк про смерть спадкодавця (а. с. 105 т. 1), а вимога до спадкоємців пред'явлена 30 грудня 2015 року, що підтверджується направленою банком до державного нотаріуса вимогою (претензією) про обов'язок спадкодавця (а. с. 107 т. 1).

За таких обставин, доводи касаційної скарги про пропуск банком шестимісячного строку для пред'явлення вимог до спадкоємців, встановленого статтею 1281 ЦК України, є необґрунтованими.

Частиною першою статті 1282 ЦК України встановлено, що спадкоємці зобов'язані задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного у спадщину. Кожен із спадкоємців зобов'язаний задовольнити вимоги кредитора особисто, у розмірі, який відповідає його частці у спадщині.

У разі переходу права власності на предмет іпотеки від іпотекодавця до третьої особи, у тому числі в порядку спадкування чи правонаступництва, суди мають враховувати, що іпотека є дійсною для набувача відповідного нерухомого майна. Особа, до якої перейшло право власності на предмет іпотеки, набуває статусу іпотекодавця, має всі його права і несе всі його обов'язки за іпотечним договором у тому обсязі й на тих самих умовах, що існували до набуття ним права власності на предмет іпотеки (стаття 23 Закону України «Про іпотеку»).

За таких обставин, суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку про наявність підстав для звернення стягнення на предмет іпотеки, оскільки факт невиконання позичальником умов кредитного договору є доведеним та спадкоємцями не спростований, звернення кредитора з вимогою до спадкоємців про звернення стягнення на предмет іпотеки є обґрунтованим.

Незгода ОСОБА_4 із оцінкою нерухомого майна, проведеної суб'єктом оціночної діяльності, зводиться до переоцінки доказів, що виходить за межі повноважень суду касаційної інстанції.

Разом з тим відповідно до статей 19, 57 Закону України «Про виконавче провадження» сторони виконавчого провадження під час здійснення виконавчого провадження мають право заявляти клопотання про визначення вартості майна, тобто визначення іншої ціни предмета іпотеки, ніж та, що зазначена у резолютивній частині рішення суду, якщо, наприклад, вартість майна змінилася.

Таким чином, визначення початкової ціни предмета іпотеки у резолютивній частині рішення суду не є остаточною, оскільки під час здійснення виконавчого провадження ціна предмету іпотеки може бути переглянута та повторно визначена на підставі оцінки суб'єкта оціночної діяльності.

Щодо вирішення судами позовних вимог ОСОБА_4 слід зазначити таке.

Статтею 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян та безпритульних дітей» передбачено, що держава охороняє і захищає права та інтереси дітей під час вчинення правочинів щодо нерухомого майна. Неприпустиме зменшення або обмеження прав та інтересів дітей під час вчинення будь-яких правочинів щодо жилих приміщень. Органи опіки та піклування здійснюють контроль за дотриманням батьками та особами, які їх замінюють, житлових прав і охоронюваних законом інтересів дітей відповідно до закону. Для вчинення будь-яких правочинів щодо нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, необхідний попередній дозвіл органів опіки та піклування, що надається відповідно до закону.

За змістом цієї норми закону, а також статей 17, 18 Закону України «Про охорону дитинства», статті 177 СК України дбати про збереження та використання майна дитини в її інтересах - обов'язок батьків. З метою гарантування декларованого державою пріоритету інтересів дитини закон передбачає додаткові засоби контролю з боку держави за належним виконанням батьками своїх обов'язків, установлюючи заборону для батьків малолітньої дитини вчиняти певні правочини щодо її майнових прав без попереднього дозволу органу опіки та піклування.

Згідно з положеннями частин четвертої та п'ятої статті 177 СК України орган опіки та піклування проводить перевірку заяви про вчинення правочину щодо нерухомого майна дитини та надає відповідний дозвіл, якщо в результаті вчинення правочину буде гарантоване збереження права дитини на житло.

За змістом частини шостої статті 203, частини першої статті 215 ЦК України правочин, що вчинений батьками (усиновлювачами) і суперечить правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей, може бути визнаний судом недійсним. Такий правочин є оспорюваним.

За таких обставин вчинення батьками неповнолітньої дитини певного правочину за відсутності попереднього дозволу органу опіки та піклування порушує установлену статтею 177 СК України заборону. Правочин, що вчинений батьками (усиновлювачами) стосовно нерухомого майна, право власності на яке чи право користування яким мають діти, за відсутності обов'язкового попереднього дозволу органу опіки та піклування може бути визнаний судом недійсним (частина шоста статті 203, частина перша статті 215 ЦК України) за умови, якщо буде встановлено, що оспорюваний правочин суперечить правам та інтересам дитини, - звужує обсяг існуючих майнових прав дитини та/або порушує охоронювані законом інтереси дитини, зменшує або обмежує права та інтереси дитини щодо жилого приміщення, порушує гарантії збереження права дитини на житло. Сам по собі факт відсутності обов'язкового попереднього дозволу органу опіки та піклування на укладення оспорюваного правочину не є безумовною підставою для визнання його недійсним.

Загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність (стаття 3 ЦК України). Відповідно до частин другої та третьої статті 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов'язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Частиною першою статті 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Неправдиве повідомлення батьками, які є одночасно законними представниками неповнолітньої або малолітньої особи, про відсутність прав дитини на майно може спричинити інші наслідки, передбаченні законодавством, які застосовуються органами опіки та піклування.

Судами установлено, що сторонами у договорі іпотеки від 19 червня

2008 року не надавалося дозволу органу опіки та піклування, оскільки довідка про склад сім'ї і прописку, яка була надана для оформлення цього договору, не містила даних про реєстрацію та проживання у АДРЕСА_1, неповнолітніх чи малолітніх членів сім'ї (а. с. 112 т. 1).

Під час укладення договору іпотеки ОСОБА_8 письмово підтвердила про відсутність інших осіб, які б могли ставити питання про право на вказану вище квартиру (а. с. 111 т. 1).

Крім того, у суді першої інстанції приватний нотаріус Сарненського районного нотаріального округу Мулявки В. К., яка посвідчувала оспорюваний правочин, пояснила, що під час посвідчення договору іпотеки позичальником були подані правовстановлюючі та інші документи, в яких була відсутня інформація про будь-яких інших осіб, які б на той момент мали право на користування цим житлом (а. с. 145 т. 1).

Установивши, вказані вище фактичні обставини, суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав, передбачених статтями 203, 215 ЦК України, для визнання недійсним договору іпотеки від 19 червня 2008 року № 44/08/11/І-Ф.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що оскаржуване рішення суду першої інстанції в не скасованій апеляційним судом частині та рішення суду апеляційної інстанції ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення, а рішення Сарненського районного суду Рівненської області від 14 серпня 2017 року в не скасованій частині рішенням суду апеляційної інстанції та рішення Апеляційного суду Рівненської області від 06 грудня 2017 року - без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: О. В. Білоконь

Є. В.Синельников

С.Ф. Хопта