Справа №443/756/18
Провадження №2/443/798/18
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 червня 2018 року Жидачівський районний суд Львівської області

в складі: головуючої-судді ОСОБА_1,

з участю секретаря судового засідання Рибакової І.І.,

розглянувши у відкритому підготовчому судовому засіданні в залі суду в м. Жидачів цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 про визнання права власності на майно в порядку спадкування за заповітом, -

В С Т А Н О В И В:

Позивачка ОСОБА_2, звернулась в суд з позовною заявою, якою просить суд ухвалити рішення, яким визнати за нею в порядку спадкування за заповітом після смерті її баби ОСОБА_6, яка померла 17 серпня 2008 року, право власності на житловий будинок з надвірними спорудами, що в с. Рогізно по вул. Л.Українки, 25 Жидачівського району Львівської області та земельну ділянку для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею 2,1366 га, що розташована на території Бережницької сільської ради Жидачівського району Львівської області та належала померлій на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЛВ №051736 від 18 жовтня 2004 року.

В обґрунтування позовних вимог позивач покликається на те, що житловий будинок з надвірними спорудами, що в с. Рогізно по вул. Л.Українки, 25 Жидачівського району Львівської області, на праві особистої власності належав колгоспному двору, членами якого були: ОСОБА_7 голова двору, ОСОБА_6 (дружина), ОСОБА_3 (дочка), ОСОБА_4 (зять), ОСОБА_5 (онук), ОСОБА_2 (онука), що підтверджується записами в погосподарських книгах. Частка кожного становила 1/6 житлового будинку. 26 січня 2000 року помер її дідусь ОСОБА_7 голова двору, якому на день смерті належала частка спірного житлового будинку. На випадок своєї смерті померлий заповіту не склав. Відтак, її бабуся та дружина останнього ОСОБА_6 успадкувала майно (прийняла спадщину) ОСОБА_7, оскільки фактично вступила в управління та володінням спадковим майном, незважаючи, що у встановленому законом порядку та строк, своїх прав не оформила. 17 серпня 2008 року померла її бабуся ОСОБА_6. Після її смерті відкрилась спадщина, яка складається з: частини житлового будинку з надвірними спорудами, що в с. Рогізно по вул., Л.Українки, 25 Жидачівського району Львівської області (1/6 як член колишнього колгоспного двору та 1/6 успадкована після смерті чоловіка) та земельної ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею 2,1366 га, що розташована на території Бережницької сільської ради Жидачівського району Львівської області та належала померлій на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЛВ №051736 від 18 жовтня 2004 року. На випадок своєї смерті бабуся склала заповіт, згідно якого все належне їй майно заповіла їй. Відтак, вона як єдиний спадкоємець за заповітом, звернулась з заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за заповітом після смерті ОСОБА_6, проте, отримала відмову у видачі свідоцтва про право на спадщину у звязку з тим, що житловий будинок з надвірними спорудами, що знаходиться по вул. Л.Українки, 25 в с. Рогізно Жидачівського району Львівської області, який є спадковим майном та власністю членів колгоспного двору, частки яких не визначені, а померлий не є його останнім членом. Вказана відмова позбавляє її можливості належним чином реалізувати волю спадкодавця та свої спадкові права, а тому змушена звернутись до суду за захистом своїх прав.

Позивач ОСОБА_2І подала заяву про розгляд справи у її відсутності, позовні вимоги підтримує, покликаючись на мотиви викладені в позовній заяві та просить їх задовольнити.

Відповідачі ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 подали заяву про розгляд справи в їх відсутності, оскільки позовні вимоги визнають та не заперечують проти визнання за позивачем права власності на спірне майно.

Відповідно до ч.3 ст.13, ч.2 ст.49, ч.3 ст.200, ч.4 ст.206 ЦПК України у випадку визнання позову відповідачем суд ухвалює рішення за результатами підготовчого провадження. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову.

Згідно з ч.2 ст.247 ЦПК України, у зв'язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення з наступних підстав.

Стаття 41 Конституції України зазначає, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом.

Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до ст. 392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Із свідоцтва про право особистої власності на жилий будинок від 25 жовтня 1989 року, копія якого долучена до матеріалів справи, вбачається, що цілий жилий будинок з приналежними до нього будівлями та спорудами, що розташовані в с. Рогізно Жидачівського району Львівської області, на праві особистої власності належав колгоспному двору, головою якого був ОСОБА_8 /а.с. 19/.

Окрім того, в судовому засіданні встановлено та підтверджується долученим витягом з погосподарської книги с. Рогізно Жидачівського району Львівської області №154 від 05 лютого 2018 р., що станом на 30 червня 1990 року по с. Рогізно вул. Л. Українки, 25 Жидачівського району Львівської області рахувався житловий будинок за колгоспним двором, членами якого були: ОСОБА_7 голова двору, ОСОБА_6 (дружина), ОСОБА_3 (дочка), ОСОБА_4 (зять), ОСОБА_5 (онук), ОСОБА_2 (онука) /а.с. 30/.

Згідно технічного паспорта від 28 лютого 2018 року(копія якого долучена до матеріалів справи) на житловий будинок №25 по вулиці Л.Українки в с. Рогізно Жидачівського району Львівської області, загальна площа вказаного будинку становить 91,2 кв.м.(житлова 48,7 кв.м.). Рік забудови 1974. Інвентаризаційна вартість 425822 грн. /а.с. 20-23/.

Згідно із листом Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.05.2013 №24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування», при вирішенні питання щодо визнання права власності на житлові будинки, споруди у порядку спадкування, записи у погосподарських книгах оцінюються у сукупності з іншими доказами, наприклад, ухваленими органами місцевого самоврядування рішеннями про оформлення права власності громадян на будинки, технічним паспортом на будівлі, документами про відведення в установленому порядку земельних ділянок під забудову тощо.

Як вбачається з п. 6 постанови Пленум Верховного суду України №20 від 22.12.95 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності», спори щодо майна колишнього колгоспного двору, яке було придбане до 15 квітня 1991 року, мають вирішуватися за нормами, ще регулювали власність цього двору, а саме: а) право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні. Такими, що втратили це право, вважаються працездатні члени двору, які не менше трьох років підряд до цієї дати не брали участі своєю працею і коштами у веденні спільного господарства двору (в цей строк не включається час перебування на дійсній строковій військовій службі, навчання в учбовому закладі, хвороба); б) розмір частки члена двору визначається виходячи з рівності часток усіх його членів, включаючи неповнолітніх та непрацездатних. Частку працездатного члена двору може бути зменшено або відмовлено у її виділенні при недовгочасному його перебуванні у складі двору або незначній участі працею чи коштами в господарстві двору. Особам, які вибули з членів двору, але не втратили права на частку в його майні, вона визначається виходячи з того майна двору, яке було на час їх вибуття і яке збереглося.

Відповідно до частини першої статті 120 ЦК УРСР (у редакції, що була чинною на час виникнення правовідносин) майно колгоспного двору належить його членам на праві сумісної власності.

Згідно із частиною другою статті 123 ЦК УРСР (у редакції, що була чинною на час виникнення правовідносин) розмір частки члена двору встановлюється виходячи з рівності часток усіх членів двору, включаючи неповнолітніх і непрацездатних.

Таким чином, дослідженими у судовому засіданні обставинами справи встановлено, що спірний житловий будинок в с. Рогізно по вул. Л.Українки, 25 Жидачівського району Львівської області належав суспільній групі господарств «колгоспний двір», членами якого були: ОСОБА_7 голова двору, ОСОБА_6 (дружина), ОСОБА_3 (дочка), ОСОБА_4 (зять), ОСОБА_5 (онук), ОСОБА_2 (онука). Частка кожного члена двору становила 1/6.

Судом встановлено та підтверджується долученою копією свідоцтва про смерть, що 26 січня 2000 року, в с. Рогізно Жидачівського району Львівської області, помер ОСОБА_7 голова двору, про що 28 січня 2000 року зроблено відповідний запис №3 та Бережницькою сільською радою Жидачівського району Львівської області, від 28 січня 2000 року, видано свідоцтво про смерть серії І-СГ №190022 /а.с. 16/.

Заповіту спадкодавець ОСОБА_7 щодо розпорядження своїми правами на випадок смерті не складав, що стверджується довідкою, виданою виконавчим комітетом Бережницької сільської ради Жидачівського району Львівської області від 05 лютого 2018 року за вих. №155. Окрім того, з вказаної довідки вбачається, що до дня смерті та на день його смерті у спірному житловому будинку по вулиці Л.Українки, 25 в с. Рогізно Жидачівського району Львівської області були постійно зареєстровані та проживали з померлим його дружина та онука ОСОБА_6 та ОСОБА_2 відповідно /а.с. 31/.

При вищевказаних обставинах, встановлено, що відповідно до норм статей 529, 549 ЦК УРСР (у редакції, що була чинною на час виникнення правовідносин) ОСОБА_6 спадщину після смерті ОСОБА_7 прийняла, оскільки як спадкоємець першої черги фактично вступила в управління та володінням спадковою частиною будинку, незважаючи, що у встановленому законом порядку та строк, своїх прав не оформила.

Разом з тим, в судовому засіданні встановлено та підтверджується долученою копією свідоцтва про смерть, що 17 серпня 2008 року, у віці 87 років, померла ОСОБА_6, про що 18 серпня 2008 року зроблено відповідний актовий запис №39 та Бережницькою сільською радою Жидачівського району Львівської області, від 18 серпня 2008 року, видано свідоцтво про смерть серії 1-СГ №145667 /а.с. 17/.

Спадщина відкрилася в цей же день, у відповідності до вимог ч. 2 ст. 1220 ЦК України.

Відповідно до ст.ст. 1216-1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків спадщини від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Судом встановлено, що спадщина померлої складається з: частини житлового будинку з надвірними спорудами, що в с. Рогізно по вул. Л.Українки, 25 Жидачівського району Львівської області (1/6 як член колишнього колгоспного двору та 1/6 успадкована після смерті чоловіка) та земельної ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею 2,1366 га, що розташована на території Бережницької сільської ради Жидачівського району Львівської області та належала померлій на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЛВ №051736 від 18 жовтня 2004 року /а.с. 24-30/.

З долученої до матеріалів справи довідки, виданої виконавчим комітетом Бережницької сільської ради Жидачівського району Львівської області від 05 лютого 2018 року за вих. №155, вбачається ОСОБА_9 на випадок своєї смерті склала заповіт, згідно якого все належне майно заповіла онуці ОСОБА_2І.(позивачці по справі) /а.с. 18, 31/.

Відповідно до ч.1 ст.1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті.

Відповідно до ст. 1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.

Відповідно до ч. 1 ст.1235 ЦК України заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин.

Відповідно до ч. 1 ст. 1225 ЦК України право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах, із збереженням її цільового призначення.

Згідно із ст.ст. 81,126 ЗК України право власності громадяни України набувають на земельні ділянки на підставі безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності, прийняття спадщини. Право власності на земельну ділянку посвідчується державним актом.

Згідно із ст.1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

Так, з долученої до матеріалів справи довідки, виданої виконавчим комітетом Бережницької сільської ради Жидачівського району Львівської області від 05 лютого 2018 року за вих. №155, вбачається, що до дня смерті і на день смерті ОСОБА_6 (спадкодавця) разом з нею проживали її онука ОСОБА_2 /а.с. 31/.

За таких обставин, позивач є єдиним спадкоємцем за заповітом після смерті своєї бабусі, як така, що виявила бажання прийняти спадщину та фактично її прийняв оскільки на момент її відкриття проживала із спадкодавцем, та в законодавчо визначений строк не відмовилась від неї та звернулась з відповідною заявою про прийняття спадщини до нотаріуса.

Разом з тим, постановою державного нотаріуса Жидачівського районного нотаріального округу № 89/02-31 від 06 лютого 2018 року, встановлено факт відмови позивачу у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом після смерті бабусі на частину спадкового майна, у звязку з тим, що житловий будинок з надвірними спорудами, що знаходиться по вул. Л.Українки, 25 в с. Рогізно Жидачівського району Львівської області, який є спадковим майном та власністю членів колгоспного двору, частки яких не визначені, а померлий не є його останнім членом /а.с. 35/.

Відповідно до п. 23 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику у справах про спадкування» від 30 травня 2008 року за № 7 передбачено, що свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження.

Окрім того, в судовому засіданні встановлено та підтверджується долученими до матеріалів справи заявами відповідачів ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, що останні від належних їм часток у майні колгоспного двору відмовляються на користь позивачки та не заперечують проти визнання за нею права власності на спадкове майно цілісно /а.с. 32-34/.

Таким чином, враховуючи свободу заповіту як фундаментальний принцип спадкового права; те, що позивач оформити право власності на спірний житловий будинок, в нотаріальному порядку не має можливості у зв'язку з відмовою нотаріуса у видачі свідоцтва про право на спадщину; відповідачі позовні вимоги визнали та проти задоволення позову не заперечують, що не суперечить закону, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб; будь-яких інших спадкоємців, які б претендували на спірне майно, судом не встановлено, а тому враховуючи наведене, зібрані по справі докази, оцінені судом належним чином кожен окремо на їх достовірність та допустимість, а також їх достатність та взаємний зв'язок у сукупності, суд вважає позов обґрунтованим, підставним та таким, що підлягає задоволенню в повному обсязі.

Керуючись ст.ст. 12, 13, 81, 223, 229, 247, 258, 259, 263-265 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В:

позов задовольнити повністю.

Визнати за ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, в порядку спадкування за заповітом після смерті її баби ОСОБА_6, яка померла 17 серпня 2008 року, право власності на житловий будинок з надвірними спорудами, що в с. Рогізно по вул. Л.Українки, 25 Жидачівського району Львівської області та земельну ділянку для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею 2,1366 га, що розташована на території Бережницької сільської ради Жидачівського району Львівської області та належала померлій на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЛВ №051736 від 18 жовтня 2004 року.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Львівської області шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня проголошення, а вразі проголошення лише вступної та резолютивної частин або у разі розгляду справи без повідомлення учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

СУДДЯ І.І. Ціпивко