Постанова

Іменем України

20 червня 2018 року

м. Київ

справа № 760/2409/14-ц

провадження № 61-4122св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є.,

суддів: Антоненко Н. О., Журавель В. І., Крата В. І., Курило В. П. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1,

відповідач - публічне акціонерне товариство «Міський комерційний банк»,

третя особа - Фонд гарантування вкладів фізичних осіб,

розглянув у порядку письмового провадження касаційну скаргу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на рішення Солом'янського районного суду міста Києва від 02 березня 2016 року у складі судді Оксюти Т. Г. та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 26 квітня 2016 року у складі колегії суддів: Крижановської Г. В., Шебуєвої В. А., Оніщука М. І.,

ВСТАНОВИВ:

У лютому 2014 року позивач звернувся до суду із позовом до публічного акціонерного товариства «Міський комерційний банк» (далі - ПАТ «Міський комерційний банк») про стягнення коштів.

Позовна заява мотивована тим, що 17 вересня 2012 року з його платіжної картки, виданої ПАТ «КБ «Партнер-Банк», правонаступником якого є ПАТ «Міський комерційний банк», у місті Бангкок Королівства Таїланд було знято грошові кошти у розмірі 2 417,88 доларів США, про що йому стало відомо з смс-повідомлення.

Зазначив, що на момент зняття коштів він перебував на території України, що підтверджується копіями сторінок закордонного паспорта, маючи картку при собі.

18 вересня 2012 позивач звернувся до відповідача із заявою про блокування та видачу нової картки, а також подав заяву про незгоду з транзакцією і просив повернути йому кошти.

17 грудня 2012 року та 06 лютого 2013 року у зв'язку з бездіяльністю відповідача щодо повернення коштів, позивачем були подані дві заяви, на які ним було отримано повідомлення від банку, що вказані операції з отримання готівкових коштів не підлягають виплаті зі сторони банку.

Позивач вважав відмову банку у поверненні безпідставно знятих коштів незаконною, у зв'язку з чим просив стягнути з ПАТ «Міський комерційний банк» кошти у розмірі 2 417,88 доларів США в гривневому еквіваленті на день ухвалення рішення, витрати на правову допомогу у розмірі 2 500,00 грн та судові витрати.

Рішенням Солом'янського районного суду міста Києва від 11 червня 2014 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 05 серпня 2014 року, в задоволенні позову відмовлено.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 22 жовтня 2014 року касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Солом'янського районного суду міста Києва від 11 червня 2014 року та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 05 серпня 2014 року відхилено, рішення судів першої та апеляційної інстанцій залишено без змін.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 23 березня 2015 року справу допущено до провадження Верховного Суду України.

Постановою Верховного Суду України від 13 травня 2015 року ухвалу Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 22 жовтня 2014 року скасовано, справу передано на новий касаційний розгляд.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 24 червня 2015 року касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково, рішення Солом'янського районного суду міста Києва від 11 червня 2014 року та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 05 серпня 2014 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції.

Рішенням Солом'янського районного суду міста Києва від 02 березня 2016 року позов задоволено. Стягнуто з ПАТ «Міський комерційний банк» на користь ОСОБА_1 кошти в розмірі 65 488,83 грн, витрати на правову допомогу у розмірі 2 500,00 грн та судовий збір у розмірі 243,60 грн.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим,що відповідач не надав суду належних доказів на підтвердження того, що позивач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції. Вказане свідчить про відсутність вини позивача, а тому відмова банку у відшкодуванні позивачу коштів, що були списані з його рахунку, є неправомірною, та вказані кошти підлягають стягненню на користь позивача.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду, Фонд гарантування вкладів фізичних осіб подав апеляційну скаргу.

Ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 26 квітня 2016 року рішення Солом'янського районного суду міста Києва від 02 березня 2016 року залишено без змін.

Залишаючи без змін рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції погодився з висновком з висновком.

26 травня 2016 року Фонд гарантування вкладів фізичних осіб подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Солом'янського районного суду міста Києва від 02 березня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 26 квітня 2016 року та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що під час розгляду справи 20 листопада 2014 року рішенням Національного банку України ПАТ «Міський комерційний Банк» визнано неплатоспроможним з одночасним введенням у банк тимчасової адміністрації та призначенням уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації банку, а тому повернення позивачу банком грошових коштів повинно відбуватися відповідно до вимог Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

Підпунктом 4 пункту 1 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У статті 388 ЦПК України зазначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

24 січня 2018 року справу передано до Верховного Суду.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.

Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частини першої статті 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком.

Частиною першою статті 1068 ЦК України передбачено, що банк зобов'язаний вчиняти для клієнта операції, які передбачені для рахунків даного виду законом, банківськими правилами та звичаями ділового обороту, якщо інше не встановлено договором банківського рахунка

Згідно зі статтею 1073 ЦК України у разі несвоєчасного зарахування на рахунок грошових коштів, що надійшли клієнтові, їх безпідставного списання банком з рахунка клієнта або порушення банком розпорядження клієнта про перерахування грошових коштів з його рахунка банк повинен негайно після виявлення порушення зарахувати відповідну суму на рахунок клієнта або належного отримувача, сплатити проценти та відшкодувати завдані збитки, якщо інше не встановлено законом.

Судом установлено, що 05 лютого 2010 року між ОСОБА_1 та ПАТ «КБ «Партнер-Банк», правонаступником якого є ПАТ «Міський комерційний банк», був укладений договір № АА0-0000241-М/10-МВС про відкриття карткового/карткових/рахунків та його/їх обслуговування.

Відповідно до умов вказаного договору відповідач відкрив основний технічний картковий рахунок № НОМЕР_1 у національній валюті України та додаткові карткові рахунки: № НОМЕР_2 в Євро, № 9101 в доларах США, оформив та видав позивачу платіжну картку «VISA CLASSIC» і ПІН-код до неї, а також здійснював розрахунково-касове обслуговування платіжних операцій позивача з використанням ПК.

17 вересня 2012 року в період часу з 21 год 33 хв до 21 год 35 хв на телефонний мобільний номер позивача надійшло чотири SMS-повідомлення з інформацією про здійснення операцій з отримання готівкових коштів з платіжної картки загальною сумою 2 417,88 доларів США. Зазначені операції були здійснені в місті Бангкок, у Королівстві Таїланд.

Протягом кількох хвилин з моменту отримання SMS-повідомлень, позивач зателефонував на вказаний у договорі номер телефону відповідача, повідомив про недозволену операцію та розпорядився заблокувати платіжну картку.

18 вересня 2012 року позивач звернувся до відповідача з письмовою заявою про блокування та видачу нової платіжної карти. Крім того, провести розслідування по факту незаконної операції та відшкодування коштів.

Листами від 27 грудня 2012 року № 213/2534 та від 12 березня 2013 року № 213/373 ПАТ «Міський комерційний банк» відмовив позивачу у поверненні коштів. За змістом вказаних листів, банк зазначив, що при проведенні службового розслідування відповідальними працівниками Департаменту безпеки було виявлено, що транзакції, які проводились у місті Бангкок, Королівство Таїланд, здійснювалися з використанням ПІН-коду, що є конфіденційною інформацією, яка не підлягає розголошенню. Зміна ліміту зняття готівки було здійснено держателем на постійні основі (з 8 000,00 грн до 20 000,00 грн на добу), що зафіксовано у журналі «Коригування ліміту» Службою інформаційної підтримки, тому транзакції, які проводилися в АТМ на території Королівства Таїланд, не викликали підозри.

Звернення у Службу клієнтської підтримки із проханням заблокувати платіжну картку у зв'язку із зняттям коштів з карткового рахунку (при цьому картка знаходилась у власника і саме ці транзакції не проводилися) мало місце лише через 10 хвилин після здійснення транзакції (інформація про зняття коштів із карткового рахунку здійснюється шляхом надходження смс-повідомлень на мобільний номер держателя). За всі операції по картковому рахунку до моменту звернення в банк-емітент з проханням про його блокування несе відповідальність клієнт.

Оскільки операції зі зняття коштів від 17 вересня 2012 року у місті Бангкок Королівства Таїланд, були проведені із застосуванням ПІН-коду, вони віднесені до легітимних та не підлягають виплаті зі сторони банку.

Користувач не несе відповідальності за здійснення платіжних операцій, якщо спеціальний платіжний засіб було використано без фізичного пред`явлення користувачем або електронної ідентифікації самого спеціального платіжного засобу та його держателя, крім випадків, коли доведено, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню персонального ідентифікаційного номеру (ПІН) або іншій інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції.

Аналогічна позиція міститься у постанові Верховного Суду України у справі №6-71цс15 від 15 травня 2015 року.

Судом встановлено, що 17 вересня 2012 року територію України він не покидав, на момент списання коштів в місті Бангкок (Королівство Таїланд) позивач перебував в Україні, що підтверджується доказами, поданими позивачем.

Доказів що позивач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню персонального ідентифікаційного номера або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції в матеріалах справи відсутні.

Позивачем виконано зобов'язання, передбачене п. 2.3.4 договір 05 лютого 2010 року № АА0-0000241-М/10-МВС про відкриття карткового/карткових/рахунків та його/їх обслуговування, яким передбачено, що держатель зобов'язується негайно сповістити банк про необхідність блокування платіжної картки у випадку втрати/викрадення платіжної картки або якщо ПІН-код став відомий іншим особам.

Ураховуючи наведене, суд першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, на підставі належним чином оцінених доказів, наданих сторонами (стаття 89 ЦПК України), виходив з того, що відмова банку у відшкодуванні позивачу коштів у розмірі 2 417,88 доларів США, які були списані з його рахунку, є неправомірною, оскільки не підтверджено, що транзакції по карті позивача на суму 2 417, 88 доларів США були проведені в результаті протиправної поведінки користувача картки, а тому кошти підлягають стягненню на користь позивача.

Доводи скарги про те, що запроваджена тимчасова адміністрація та призначено уповноважену особу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації у ПАТ «Міський комерційний Банк» не є підставою для скасування судових рішень, враховуючи що обраний позивачем спосіб захисту його прав у даному випадку є ефективним і відповідає способу захисту прав і інтересів, передбачених статтею 16 ЦК України.

Оцінюючи зібрані у справі докази, суди дотрималися встановленого статтею 212 ЦПК України, чинного на час розгляду справи в судах першої та апеляційної інстанцій, принципу оцінки доказів.

Інші аргументи касаційної скарги та зміст оскаржуваних судових рішень не дають підстав для висновку про неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, тому колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу залишити без задоволення.

Статтею 410 ЦПК України визначено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судові рішення ухвалені з додержанням норм матеріального і процесуального права і підстав для їх скасування немає.

Керуючись статтями 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ :

Касаційну скаргу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб залишити без задоволення.

Рішення Солом'янського районного суду міста Києва від 02 березня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 26 квітня 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий М. Є. Червинська

Судді: Н. О. Антоненко

В. І. Журавель

В.І. Крат

В.П. Курило