Постанова

Іменем України

20 червня 2018 року

м. Київ

справа № 438/732/14-ц

провадження № 61-747св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Висоцької В. С.,

суддів: Мартєва С. Ю. (суддя-доповідач), Пророка В. В., Фаловської І. М., Штелик С.П.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

представник позивача - ОСОБА_5,

відповідачі: ОСОБА_6, ОСОБА_7,

треті особи: Реєстраційна служба Бориславського міського управління юстиції, приватний нотаріус Бориславського міського нотаріального округу ВасилевичОксана Романівна, Бориславська державна нотаріальна контора,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_5 в інтересах ОСОБА_4 на рішення Апеляційного суду Львівської області від 23 листопада 2017 року у складі колегії суддів: Приколоти Т. І., Мікуш Ю. Р., Ніткевича А. В.,

ВСТАНОВИВ:

У червні 2014 року ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_6, ОСОБА_7 про визнання заповіту недійсним.

Позов мотивований тим, що вона є рідною донькою ОСОБА_9, який до дня смерті проживав у будинку АДРЕСА_1. Характеризує свого батька як неврівноважену, імпульсивну, недовірливу, жадібну людину, схильну до немотивованих вчинків. Неадекватність його поведінки стверджується тим, що своє майно він неодноразово заповідав різним особам, скасовував заповіти, укладав спадковий договір з чужою людиною. Батько тривалий час не спілкувався з ОСОБА_7

Вважає, що відчуження будинку батьком не відповідало його внутрішній волі, а визначальним у цьому був незадовільний стан здоров'я батька, який страждав важкими захворюваннями. Про смерть батька вона дізналася на третій день. Строк прийняття спадщини пропустила з поважних причин, оскільки на час смерті батька перебувала за кордоном, пізно дізналася про його смерть і не мала можливості повернутися в Україну.

Уточнивши позов, позивач просила визнати недійсним заповіт ОСОБА_9, посвідчений в.о. державного нотаріуса Бориславської державної нотаріальної контори Зайченко Н.В. 20 вересня 2007 року (реєстраційний № 1279), згідно з яким все належне спадкодавцеві майно заповідається ОСОБА_6; визнати недійсним свідоцтва про право на спадщину за заповітом, видане Бориславською державною нотаріальною конторою ОСОБА_6 17 травня 2012 року; визнати недійсним договір дарування 81/100 ідеальної частини житлового будинку АДРЕСА_1 з відповідною частиною господарських будівель, посвідчений приватним нотаріусом Бориславського міського нотаріального округу Василевич О. Р. 28 грудня 2013 року, згідно з яким ОСОБА_6 подарувала ОСОБА_7 81/100 ідеальну частину житлового будинку АДРЕСА_1; зобов'язати Реєстраційну службу Бориславського міського управління юстиції скасувати реєстрацію права власності ОСОБА_7 на 81/100 ідеальну частину житлового будинку АДРЕСА_1 з відповідною частиною господарських будівель, яке вона набула на підставі договору дарування, посвідченого приватним нотаріусом Бориславського міського нотаріального округу Василевич О. Р. 28 грудня 2013 року; визначити позивачу додатковий строк для прийняття спадщини за законом після смерті 03 вересня 2010 року її батька - ОСОБА_9, для подання заяви про прийняття спадщини за законом у нотаріальну контору.

Рішенням Бориславського міського суду Львівської області від 11 березня 2016 року у складі судді Пещука Р. Й. позов задоволено.

Визнано недійсним заповіт ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_2, посвідчений в.о. державного нотаріуса Бориславської державної нотаріальної контори Зайченко Н.В. 20 вересня 2007 року, реєстраційний № 1279, згідно з яким все належне спадкодавцеві майно заповідається ОСОБА_6, 1970 року народження.

Визнано недійсним свідоцтво про право на спадщину за заповітом, видане Бориславською державною нотаріальною конторою на ім'я ОСОБА_6 17 травня 2012 року.

Визнано недійсним договір дарування 81/100 ідеальної частини житлового будинку АДРЕСА_1 з відповідною частиною господарських будівель, посвідчений приватним нотаріусом Бориславського міського нотаріального округу Василевич О. Р. 28 грудня 2013 року, згідно з яким ОСОБА_6 подарувала ОСОБА_7 81/100 ідеальну частину житлового будинку АДРЕСА_1.

Зобов'язано Реєстраційну службу Бориславського міського управління юстиції скасувати реєстрацію права власності ОСОБА_7 на 81/100 ідеальну частину житлового будинку АДРЕСА_1 з відповідною частиною господарських будівель, яке вона набула на підставі договору дарування, посвідченого приватним нотаріусом Бориславського міського нотаріального округу Василевич О. Р. 28 грудня 2013 року.

Визначено ОСОБА_4 додатковий строк для прийняття спадщини за законом після смерті 03 вересня 2010 року її батька - ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_4 терміном на три місяці після набрання цим рішенням законної сили для подання заяви про прийняття спадщини за законом у Бориславську державну нотаріальну контору.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що на час складання оспорюваного заповіту від 20 вересня 2007 року спадкодавець ОСОБА_9 через психічне захворювання не усвідомлював значення своїх дій та не міг керувати ними, виходячи з акта № 113 посмертної судової психіатричної експертизи стосовно ОСОБА_9 від 22 лютого 2013 року. При вирішенні інших вимог суд першої інстанції виходив з того, що усі подальші правочини, які виникли на підставі оспорюваного заповіту, який визнається недійсним, також є недійсними. Позивач не подала заяви у встановлений законом шестимісячний строк з поважних причин, пов'язаних з тим, що на час смерті спадкодавця ОСОБА_9 вона перебувала за межами України, пізно дізналася про смерть батька і не мала можливості одразу ж повернутись додому, крім цього не одержала права на спадщину. Позивач остаточно довідалася та усвідомила, що її законні права та інтереси порушено тільки після одержання постанови в. о. державного нотаріуса Бориславської державної нотаріальної контори Зайченко Н. В. від 21 червня 2012 року про відмову у видачі свідоцтва про право на спадщину.

Рішенням Апеляційного суду Львівської області від 23 листопада 2017 року рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення про відмову у задоволенні позову.

Рішення суду апеляційної інстанції мотивоване тим, що оцінка висновку психіатричної експертизи від 15 березня 2017 року № 235 в сукупності з іншими доказами, не дає підстав для визнання оспорюваного заповіту недійсним, а також немає підстав для визнання недійсними правовстановлюючих документів, які видані після заповіту. Позов в частині зобов'язання реєстраційної служби вчинити дії не підлягає задоволенню, оскільки служба у справі не є відповідачем, а третьою особою. Позивач не надала належних та допустимих доказів на підтвердження того, що у неї були об'єктивні, непереборні та істотні труднощі подати заяву про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_9 у визначений законом строк. Вона сама визнала, що про смерть батька дізналася на третій день.

У касаційній скарзі ОСОБА_5 в інтересах ОСОБА_4 просить скасувати рішення суду апеляційної інстанції, справу направити до суду апеляційної інстанції на новий розгляд, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що висновок судово-психіатричної експертизи від 15 березня 2017 року № 235, яким керувався суд апеляційної інстанції, не відповідає вимогам закону та складений без огляду та дослідження оригіналів медичних документів ОСОБА_9, суперечить акту посмертної судово-психіатричної експертизи від 22 лютого 2013 року № 113, проведеної у справі № 1301/1147/2012. Апеляційний суд безпідставно відмовив у задоволенні клопотання позивача про призначення повторної посмертної судово-психіатричної експертизи.

У лютому 2018 року ОСОБА_6 та ОСОБА_7 подали відзив на касаційну скаргу, у якому просили залишити скаргу без задоволення, а рішення апеляційного суду без змін, оскільки судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права.

За змістом частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною першою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Касаційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Частиною першою статті 143 ЦПК України 2004 року передбачено, що для з'ясування обставин, що мають значення для справи і потребують спеціальних знань у галузі науки, мистецтва, техніки, ремесла тощо, суд призначає експертизу за заявою осіб, які беруть участь у справі.

На підставі пункту 2 частини першої статті 145 ЦПК України 2004 року призначення експертизи є обов'язковим у разі заявлення клопотання про призначення експертизи обома сторонами. Призначення експертизи є обов'язковим також за клопотанням хоча б однієї із сторін, якщо у справі необхідно встановити психічний стан особи.

Суд апеляційної інстанції встановив, що акт № 113 посмертної судової психіатричної експертизи стосовно ОСОБА_9 від 22 лютого 2013 року, згідно з яким заповідач в період укладання заповіту 20 вересня 2007 року не міг усвідомлювати значення своїх дій, надано у справі справи № 1301/1147/2012, провадження № 2/438/66/2013 за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_6, комунальне підприємство Львівської обласної ради «Дрогобицьке міське бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки» про визнання заповіту недійсним та застосування наслідків його недійсності, який залишений без розгляду.

Тобто, під час вирішення цього спору суд першої інстанції посилався на висновок експертизи, яка проведена у іншій справі. У межах цієї справи судово-психіатрична експертиза судом першої інстанції не призначалася і не проводилася.

Відповідно до частини першої статті 57 ЦПК України 2004 року доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інші обставини, що мають значення для справи.

Згідно з висновком судово-психіатричної експертизи від 15 березня 2017 року № 235 дати відповідь чи ОСОБА_9 страждав будь-яким психічним захворюванням чи розладом психіки на час вчинення правочину - складання заповіту, посвідченого нотаріусом 20 вересня 2007 року, та чи міг розуміти значення своїх дій та керувати ними, неможливо.

У постанові Верховного Суду України від 29 лютого 2012 року в справі № 6-9цс12 зазначено, що висновок про тимчасову недієздатність учасника правочину слід робити, перш за все, на основі доказів, які свідчать про внутрішній, психічний стан особи в момент вчинення правочину. Хоча висновок експертизи в такій справі є лише одним із доказів у справі і йому слід надавати належну оцінку в сукупності з іншими доказами, будь-які зовнішні обставини (показання свідків про поведінку особи тощо) мають лише побічне значення для встановлення того, чи була здатною особа в конкретний момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.

Відповідно до статті 3 Закону України «Про психіатричну допомогу» визначена презумпція психічного здоров'я, суть якої полягає в тому, що кожна особа вважається такою, яка не має психічного розладу, доки наявність такого розладу не буде встановлено на підставах та в порядку, передбачених цим Законом та іншими законами України.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд апеляційної інстанції виходив з того, що висновком експертизи, проведеної у цій справі, неможливо дати відповідь чи страждав ОСОБА_9 будь-яким психічним захворюванням чи розладом психіки на час вчинення правочину та чи розумів значення своїх дій та не міг керувати ними, а інші належні та допустимі докази на підтвердження цього відсутні.

Відповідно до статті 150 ЦПК України 2004 року якщо висновок експерта буде визнано неповним або неясним, судом може бути призначена додаткова експертиза, яка доручається тому самому або іншому експерту (експертам). Якщо висновок експерта буде визнано необґрунтованим або таким, що суперечить іншим матеріалам справи або викликає сумніви в його правильності, судом може бути призначена повторна експертиза, яка доручається іншому експертові (експертам).

Разом з тим суд апеляційної інстанції необґрунтовано відхилив клопотання позивача про призначення повторної посмертної судово-психіатричної експертизи, оскільки, на думку позивача, висновок судово-психіатричної експертизи від 15 березня 2017 року № 235, яким керувався суд апеляційної інстанції, не відповідає вимогам закону, експертиза проведена без огляду та дослідження оригіналів медичних документів ОСОБА_9, суперечить акту посмертної судово-психіатричної експертизи від 22 лютого 2013 року № 113, проведеної у справі № 1301/1147/2012.

Відповідно до пунктів 1 і 2 частини третьої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд необґрунтовано відхилив клопотання про витребування, дослідження або огляд доказів, або інше клопотання (заяву) учасника справи щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи.

Оскільки суд касаційної інстанції позбавлений процесуальної можливості встановлювати нові обставини, що не були встановлені судом апеляційної інстанції та вирішувати питання достовірності або недостовірності того чи іншого доказу, а тому справу необхідно передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись статтями 402, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_5 в інтересах ОСОБА_4 задовольнити.

Рішення Апеляційного суду Львівської області від 23 листопада 2017 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий В. С. Висоцька
Судді: С. Ю. Мартєв В. В. Пророк І. М. Фаловська С. П. Штелик