Постанова

Іменем України

16 травня 2018 року

м. Київ

справа № 200/15256/15-ц

провадження № 61-3785св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Білоконь О. В., Гулька Б. І., Хопти С. Ф., Черняк Ю. В. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1,

відповідач - ОСОБА_2,

третя особа - Восьма запорізька державна нотаріальна контора,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 21 квітня 2016 року у складі судді Кучерук І. Г. та ухвалу Апеляційного суду Запорізької області від 28 липня 2016 року у складі колегії суддів: Онищенка Е. А., Бєлки В. Ю., Воробйової І. А.,

ВСТАНОВИВ:

У січні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування за законом.

Позовні вимоги мотивовані тим, що за життя його батьки: ОСОБА_3 та ОСОБА_4, під час шлюбу набули у власність квартиру АДРЕСА_1.

Квартира, хоча й була оформлена на ОСОБА_3 - батька, але у відповідності до статей 22, 28 Кодексу про шлюб та сім'ю України (чинного на час набуття квартири) фактично належить на праві спільної сумісної власності у рівних частках подружжю - ОСОБА_3 та ОСОБА_4

За життя батьків частки співвласників не ділились та не змінювались, заповіту після себе ОСОБА_4 не залишила. Зазначені обставини підтверджуються рішенням Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 18 вересня 2015 року, яке залишене без змін ухвалою Апеляційного суду Запорізької області від 19 січня 2016 року. Спадкоємцями першої черги після матері разом з ним є її чоловік ОСОБА_3 та ОСОБА_5 (брат позивача). Після смерті ОСОБА_4 до нотаріальної контори спадкоємці не звертались, спадкова справа не заводилась. Позивач з 1991 року мешкав у квартирі АДРЕСА_1, доглядав за матір'ю, а після її смерті, ІНФОРМАЦІЯ_1, продовжував проживати у квартирі, фактично вступивши в управління та володіння спадковим майном. ОСОБА_6 деякий час після смерті ОСОБА_4 батько позивача - ОСОБА_3 уклав шлюб з ОСОБА_2, заповівши останній належне йому на день смерті майно. ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_3 помер. Оскільки спірна квартира оформлена виключно на ОСОБА_3 і він склав заповіт на користь ОСОБА_2, отже, існує велика ймовірність того, що остання має можливість оформити на себе в порядку спадкування за заповітом квартиру АДРЕСА_1 в цілому. Вважає, що це буде безумовним порушенням його прав, так як ОСОБА_3 як спадкодавцю, виходячи з вищенаведеного, належала лише 1/2 частини квартири та додатково 1/4 частини квартири після смерті ОСОБА_4

Позивач прийняв спадщину після померлої у 1998 році матері в розмірі 1/4 частини квартири АДРЕСА_1 шляхом фактичного вступу в управління та володіння спадковим майном відповідно до вимог чинного на той час законодавства, але не може оформити спадщину через відсутність правовстановлюючих документів.

На підставі викладеного просив визнати за ним право власності на 1/4 частини квартири АДРЕСА_1 в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_4, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1.

Рішенням Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 21 квітня 2016 року позов ОСОБА_1 задоволено. Визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/4 частини квартири АДРЕСА_1 у порядку спадкування за законом після смерті матері ОСОБА_4, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1.

Рішення суду мотивоване тим, що спадкоємцями першої черги на належну ОСОБА_4 1/2 частини квартири АДРЕСА_1 на момент її смерті були чоловік ОСОБА_3 та син - позивач ОСОБА_1 Хоча у встановлений законом строк ОСОБА_1 не звертався у нотаріальну контору із заявою про прийняття спадщини після смерті матері, однак фактично прийняв її; оскільки на час відкриття спадщини постійно проживав у спірній квартирі із спадкодавцем ОСОБА_4, був у ній зареєстрований, вступив у володіння та користування спадщиною, а тому відповідно до вимог статті 548 ЦК України (в редакції 1963 року) вважається таким, що прийняв спадщину після смерті матері.

Ухвалою Апеляційного суду Запорізької області від 28 липня 2016 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Ухвалу апеляційного суду мотивовано тим, що оскільки спірна квартира належала ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на праві спільної сумісної власності, то після смерті останньої позивач набув право власності на 1/2 частки спадкодавця - 1/4 частки квартири, фактично прийнявши спадщину.

У касаційній скарзі, поданій у серпні 2016 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_2 просить оскаржувані судові рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову, обґрунтовуючи свою вимогу неправильним застосуванням судами норм матеріального права та порушенням норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована невідповідністю висновків судів обставинам справи та неповним з'ясування обставин справи, які мають суттєве значення для правильного вирішення спору, а також тим, що судами попередніх інстанцій порушено норми процесуального права. Зокрема, суди дійшли помилкового висновку про належність позивачу 1/4 частини спірної квартири, оскільки ОСОБА_1 після смерті матері не подавав заяви про прийняття спадщини за місцем реєстрації спадкодавця та не вступив у фактичне управління та володіння спадковим майном. Позивачем не надані належні докази того, що він фактично вступив в управління або володіння спірною квартирою відповідно до вимог статті 549 ЦК УРСР.

Також вказує, що оскільки ОСОБА_3 сплатив кошти за спірну квартиру самостійно, то вона є його особистою приватною власністю, а не спільною сумісною власністю, яка належала йому разом з дружиною ОСОБА_4

Відсутні також підстави для визнання за позивачем права на обов'язкову частку у спадщині. Крім того, суд у порушення норм процесуального права проігнорував заяву про витребування письмових доказів, а саме: договору купівлі-продажу від 24 квітня 2000 року, відповідно до якого ОСОБА_1 придбав квартиру АДРЕСА_4.

Ухвалою від 07 вересня 2016 року суддею Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ відкрито касаційне провадження в указаній справі.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01 лютого 2017 року справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа - Восьма запорізька державна нотаріальна контора, про визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування за законом призначено до судового розгляду.

Відзив на касаційну скаргу до суду не подано.

Статтею 388 ЦПК України в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року, визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Підпунктом 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України, передбачено, що касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

25 січня 2018 року вказану справу передано до Верховного Суду.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду вважає, що касаційна скарга не підлягає задоволенню.

Відповідно до вимог частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Судами попередніх інстанцій установлено, що ОСОБА_3 перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_4 з 12 вересня 1959 року, актовий запис № 1491 (а. с. 14).

Згідно із довідкою житлово-будівельного кооперативу «Строитель-12» (далі - ЖБК «Строитель-12») від 20 серпня 1993 року ОСОБА_3 є членом ЖБК та йому належить квартира АДРЕСА_1, вартість якої у розмірі 6 354 карбованців сплачена повністю у січні 1985 року (а. с. 77).

ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_4 (свідоцтво про смерть (повторне) НОМЕР_2, актовий запис № 8267) (а. с. 16).

26 листопада 2004 року ОСОБА_3 зареєстрував шлюб з ОСОБА_2 (актовий запис № 572) (а. с. 75).

Відповідно до заповіту від 19 березня 2014 року ОСОБА_3 заповів усе своє майно ОСОБА_2 (а. с. 41 зворот, 74).

ІНФОРМАЦІЯ_2 помер ОСОБА_3 (свідоцтво про смерть НОМЕР_1 актовий запис № 5809) (а. с. 15, 41, 76),

При вирішенні спору про визнання права власності на спадкове майно слід розмежовувати час і підстави виникнення права власності у спадкодавця, які кваліфікуються відповідно до законодавства України, чинного на час виникнення права власності, та підстави спадкування зазначеного майна, що визначаються на час відкриття спадщини, з урахуванням приписів пункту 5 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України.

Статтею 548 ЦК УРСР 1963 року, чинного на час відкриття спадщини після смерті ОСОБА_4, визначено необхідною умовою придбання спадщини її прийняття спадкоємцем.

Пунктом 1 частини першої статті 549 ЦК УРСР 1963 року встановлено, що спадкоємець прийняв спадщину, якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном.

Статтею 529 ЦК УРСР 1963 року до кола спадкоємців першої черги при спадкуванні за законом віднесено дітей, дружину і батьків померлого.

Відповідно до вимог статті 22 КпШС України 1969 року, чинного на час набуття спірної квартири, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку.

Згідно з положеннями частини першої статті 24 КпШС України 1969 року майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них.

Набуття майна за час шлюбу створює презумпцію права спільної сумісної власності майна подружжя, яка не потребує доказування та не потребує встановлення інших обставин, крім набуття майна за час шлюбу, та існує поки не спростована.

Зазначене узгоджується з правовою позицією, викладеною у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року № 6-843цс17.

Презумпція спільності майна подружжя поширюється у тому числі і на те майно, яке було нажите у період шлюбу, але оформлене і зареєстроване на ім'я одного з подружжя.

Таким чином, з урахуванням положень законодавства України, чинного на момент набуття у власність спірної квартири, сам по собі факт набуття спірного майна в період шлюбу є безумовною підставою для віднесення такого майна до об'єктів права спільної сумісної власності подружжя. У такому випадку обґрунтування відповідача щодо набуття ОСОБА_3 у власність спірної квартири за його особисті кошти, як підстави для визнання цього майна його особистою приватною власністю, правового значення не мають, оскільки не узгоджуються з вимогами статтей 22 і 24 КпШС України 1969 року.

Враховуючи викладене, правомірним є висновок судів попередніх інстанцій про те, що спірна квартира є об'єктом права спільної сумісної власності ОСОБА_3 та ОСОБА_4

Установивши правову природу набуття у спільну сумісну власність спірного майна, суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про те, що позивач має право на передбачену законом частку майна спадкодавця - своєї матері.

Доводи касаційної скарги про те, що у власності позивача могла перебувати інша нерухомість, зокрема квартира АДРЕСА_4, на висновки судів не впливають, оскільки вказане не виключає можливості реалізувати ОСОБА_1 своє право на спадкування за законом. Крім того, на підставі доказів, наявних у матеріалах справи, встановлено, що після смерті спадкодавця ОСОБА_1 фактично проживав у спірній квартирі і прийняв спадщину відповідно до вимог статті 549 ЦК УРСР.

Таким чином, доводи касаційної скарги та зміст оскаржуваних судових рішень не дають підстав для висновку про неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої інстанції та апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до положень статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Відповідно до частини першої статті 415 ЦПК України суд касаційної інстанції за наслідками розгляду касаційної скарги приймає постанову відповідно до правил, встановлених статтею 35 та главою 9 розділу III цього Кодексу, з особливостями, зазначеними в статті 416 цього Кодексу.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 21 квітня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Запорізької області від 28 липня 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: О. В. Білоконь

Б. І. Гулько

С. Ф.Хопта

Ю. В. Черняк