Справа № 454/968/16-ц Головуючий у 1 інстанції: Струс Т.В.
Провадження № 22-ц/783/3815/17 Доповідач в 2-й інстанції: Ванівський О. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 червня 2018 року м. Львів

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області у складі: головуючого судді: Ванівського О.М.,

суддів: Цяцяка Р.П., Шеремети Н.О.,

секретаря: Цапа П.М.,

за участю: апелянта ОСОБА_2 та її представника (адвоката) ОСОБА_3,

позивача за зустрічним позовом ОСОБА_4 та його представника (адвоката) ОСОБА_5.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові в залі суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Сокальського районного суду Львівської області від 20 квітня 2017 року, -

в с т а н о в и л а:

В березні 2016 року позивач за первісним позовом ОСОБА_2 звернулася в суд із позовом до відповідача ОСОБА_4 про відібрання дитини і повернення її матері.

В обгрунтування позову покликалася на те, що 20.11.2004 року між нею та відповідачем укладено шлюб. Від даного шлюбу у них народилося двоє синів, ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_14. та ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1. Згідно рішення Сокальського районного суду Львівської області їх шлюб розірвано. Зазначала, що перебуваючи на шостому місяці вагітності, після чергової сварки з відповідачем, вона перейшла з малолітнім сином проживати до своїх батьків в с. Цеблів Сокальського району. З цього часу відповідач фактично не виконував покладений на нього обов'язок щодо виховання, прийняття активної участі у житті дитини. 18.03.2016 року близько 17 години до будинку її батьків, де вона проживає із синами, приїхав відповідач та без її згоди чи дозволу посадив сина ОСОБА_7 в домашньому одязі в машину й повіз сина до будинку своїх батьків у с. Ульвівок Сокальського району. Повернути сина відмовився. Дозволу чи згоди на зміну місця проживання сина вона не давала, а відтак вважає такі дії, в розумінні положень ст. 162 СК України, очевидним фактом самостійної зміни відповідачем без її згоди місця проживання малолітнього сина. Зазначала, що проживання малолітнього сина з відповідачем є неприпустимим і очевидно суперечить інтересам малолітнього виходячи з того, що відповідач з часу їх одруження і по теперішній час не має постійного офіційного працевлаштування, а також не має постійного доходу, який би забезпечив належний рівень потреб малолітнього у харчуванні, одязі, витрат на навчання, культурний розвиток тощо. Відповідач більшу частину року перебуває на заробітках і нещодавно також висловлював думку, що знову поїде на заробітки в Республіку Польща. За таких умов, незрозуміло з ким залишатиметься їх малолітній син, в той час коли відповідач буде за кордоном. Вид заробітку відповідача є мінливим та таким, що не може забезпечити належний та необхідний рівень матеріального забезпечення дитини. Окрім цього, на відповідача згідно рішень Сокальського районного суду від 09.09.2010року та 07.02.2011року покладено обов'язок по сплаті аліментів на утримання малолітніх синів. Крім того зазначала, що після відібрання сина, 18.03.2016 року школу він не відвідував, що очевидно негативно впливає на нього та створено неналежні умови для виховання та навчання дитини. Також зазначала, що в провадженні Сокальського районного суду знаходиться справи за позовом ПАТ КБ «Приватбанк» до ОСОБА_4, ОСОБА_9 про стягнення 7532,22 доларів США заборгованості за кредитним договором. На даний час про результати розгляду даної цивільної справи їй нічого не відомо. Вона є офіційно працевлаштованою у ВП ВТУ ДП «Львіввугілля», отримує заробітну плату, має постійне місце проживання та місце реєстрації. Діти також зареєстровані за адресою її проживання та реєстрації. Згідно акту обстеження матеріально-побутових умов сім'ї за № 278 від 21.03.2016 року малолітні діти позивачки доглянуті, забезпечені, отримують належне виховання, відвідують постійно школу та дитячий садок. Самостійна зміна відповідачем місця проживання, без згоди матері, є протиправною, оскільки після розірвання шлюбу дитина залишалася проживати з матір'ю, спору щодо визначення місця проживання дитини не було. Дитина проживала з матір'ю в силу закону за місцем своєї реєстрації. Просила визначити місце проживання малолітнього сина ОСОБА_10, ІНФОРМАЦІЯ_14. разом з матір'ю ОСОБА_2 за адресою: Львівська обл., Сокальський район, с. Цеблів та відібрати малолітнього сина ОСОБА_10, ІНФОРМАЦІЯ_14. від відповідача ОСОБА_4 та повернути сина матері.

В квітня 2016 року ОСОБА_4 звернувся в суд із зустрічним позовом про визначення місця проживання дитини та відібрання дитини.

В обгрунтування позовних вимог, зазначав, що на даний час вони з позивачкою проживають окремо. Згоди щодо подальшого місця проживання сина між ними немає. Їхній син ОСОБА_7 в даний час проживає із ним в АДРЕСА_1 у його власному будинку із його батьками ОСОБА_11, 1952 р.н. та ОСОБА_12, 1959р.н.. Син навчається у п'ятому класі Ульвівського НВК «ЗШ І-ІІ ст. - дитячий садок». Соціально - побутові умови проживання сина хороші, що стверджується актом обстеження сім`ї, звітом про проведену роботу органу опіки та піклування Сокальської РДА. Зазначав, що син бажає жити із ним, про що ствердив працівникам органу опіки та піклування. Він має можливість забезпечити сина матеріально повністю, виховує його в дусі поваги, любові та християнських засадах, дбає про його фізичний та моральний розвиток. Їх син, ОСОБА_10, не бажає проживати з матір'ю, оскільки в їхній родині погана атмосфера, син себе не відчуває комфортно, там відсутня атмосфера любові, взаємоповаги та дружби. Більше того, в будинку, де проживає ОСОБА_2 по АДРЕСА_2 живе 10-11 осіб, а тому там не має достатнього місця для життя дитини. Тим більше, чоловік рідної сестри його колишньої дружини двічі судимий, і створює постійні сварки, дебоші, що погано впливає на сина і він постійно в страху. Відтак, проживання дитини разом з батьком відповідає його інтересам. Він має можливість забезпечити сину належні умови проживання, повною мірою займатися вихованням, чого відповідач забезпечити не в змозі. Разом з тим, він не чинитиме жодних перешкод для спілкування відповідачки із дитиною і готовий зі свого боку усіма силами сприяти тому, щоб син через розлучення батьків не був позбавлений піклування матері. Спиртними напоями позивач не зловживає, за місцем проживання характеризується позитивно, добре відноситься до дітей. Просив суд визначити місце проживання малолітнього сина ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_14. із батьком ОСОБА_4, за адресою - Львівська область, Сокальський район, с. Ульвівок, вул. Городилівська, 10.

Рішенням Сокальського районного суду Львівської області від 20 квітня 2017 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про визначення місця проживання малолітнього сина, відібрання малолітнього сина від відповідача та повернення його матері - відмовлено.

Зустрічну позовну заяву задоволено.

Визначено місце проживання малолітнього ОСОБА_10, ІНФОРМАЦІЯ_14. разом із батьком ОСОБА_4 в АДРЕСА_1 Сокальського району Львівської області.

Стягнуто із ОСОБА_2 в користь ОСОБА_4 551 (п'ятсот п'ятдесят одну) грн. 20 коп. сплаченого судового збору.

Дане рішення суду в апеляційному порядку оскаржила позивач за первісним позовом ОСОБА_2.

В апеляційній скарзі зазначає, що оскаржуване рішення є незаконним, необґрунтованим та ухваленим з порушенням норм матеріального та процесуального права, при неповному дослідженні обставин справи, недоведеності обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими та не відповідності висновків суду дійсним обставинам та зібраним доказам. Зокрема, зазначає, що згідно висновку органу опіки та піклування визнано доцільність проживання малолітнього сина ОСОБА_7 з нею, однак суд першої інстанції не навів мотивів чому він не погоджується з таким висновком органу опіки та піклування про необхідність проживання сина ОСОБА_7 з нею. Крім того, зазначає, що відповідно до принципу 6-го Декларації про права дитини малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір'ю. Також в оскаржуваному рішенні не наведено будь-яких виняткових обставин, які б надали суду право, розлучити її з малолітнім сином ОСОБА_7. Крім того, зазначає, що не відповідають дійсності, викладені у рішення, відомості про те, що у ОСОБА_4 не ухилявся від сплати аліментів, та, що нібито у нього відсутня заборгованість по сплаті аліментів, що він має постійне місце роботи, хоч під час розгляду справи в суді сам пояснив, що на той час коли розглядалась справа з ПП «РЕЗОН» він вже звільнився. Також вважає, ОСОБА_4 постійно на заробітках, в тому числі і за кордоном, а син ОСОБА_7 більшість часу знаходиться з його матір`ю (бабою) пенсіонеркою, однак вважає, що син повинен проживати з нею, а не з бабою, щодо слів сина, що він хоче проживати з батьком і бабцею, вважає, такі що були сказані під психологічним тиском батька.

Враховуючи наведене просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким її позовні вимоги задовольнити повністю, а у зустрічному позові ОСОБА_4 відмовити.

Заслухавши суддю-доповідача, апелянта ОСОБА_2 та її представника (адвоката) ОСОБА_3 на підтримання доводів апеляційної скарги, позивача за зустрічним позовом ОСОБА_4 та його представника (адвоката) ОСОБА_5 на її заперечення, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення виходячи з наступного.

Провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи (ч. 3 ст. 3 ЦПК України).

Згідно із ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

На підставі ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що вказане рішення відповідає вказаним вимогам закону.

Положеннями частини 1 статті 264 ЦПК України передбачено, що під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Задовольняючи зустрічний позов ОСОБА_13 про визначення місця проживання малолітнього ОСОБА_10, ІНФОРМАЦІЯ_4 разом із батьком та відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 про визначення місця проживання малолітнього сина, відібрання малолітнього сина від відповідача та повернення його матері, суд першої інстанції виходив із інтересів та потреб малолітнього ОСОБА_10, відношення кожного із батьків до дитини, самої дитини до батьків, а також особисту прихильність дитини до батька та бажання проживати саме із ним, прийшов до висновку, що місце проживання дитини у даному випадку слід визначити із батьком ОСОБА_13, який забезпечив належні умови проживання для свого сина.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду зважаючи на наступне.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 та ОСОБА_4 з 20.11.2004 року перебували в зареєстрованому шлюбі та від подружнього життя мають двох синів ОСОБА_10, ІНФОРМАЦІЯ_5 та ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_6.

Рішенням Сокальського районного суду від 13.08.2012 року в справі №1321/2263/2012 шлюб між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 розірвано.

Із копії виконавчого листа, виданого 14.10.2010 року Сокальським районним судом, встановлено, що згідно рішення від 09.09.2010 року вирішено стягувати із ОСОБА_4 в користь ОСОБА_2 аліменти на утримання сина ОСОБА_7, 2005р.н. в розмірі 1/4 всіх видів його заробітку до повноліття дитини.

Згідно побутової характеристики ОСОБА_2, наданої 21.03.2016 року Жужелянською сільською радою, та характеристики із місця праці ВП «Вантажно-транспорте управління» ДП «Львіввугілля» від 21.03.2016 року, встановлено, що остання позитивно характеризується як за місцем проживання, так і за місцем праці.

Відповідно до довідки Жужелянської сільської ради Сокальського району Львівської області №852 від 30.10.2017 року, встановлено, що ОСОБА_2 зареєстрована та проживає в с. Цеблів Сокальського району і має наступний склад сім'ї: батько - ОСОБА_14, 1965 р.н., мати-ОСОБА_19.,1966 р.н., син - ОСОБА_10,ІНФОРМАЦІЯ_4, син - ОСОБА_6,ІНФОРМАЦІЯ_1, дочка-ОСОБА_15, ІНФОРМАЦІЯ_10, баба- Ковалин Н.Я. 1937 р.н.

Згідно акту обстеження матеріально-побутових умов сім'ї ОСОБА_2 від 21.03.2016 року, встановлено, що вона із двома неповнолітніми дітьми проживає в будинку батьків. Розлучена, отримує аліменти від колишнього чоловіка на утримання дітей. 18.03.2016 року ОСОБА_4 забрав сина ОСОБА_7 і відмовляється повернути матері. ОСОБА_2 працює оператором ЕОМ ВП «Вантажно-транспорте управління» ДП «Львіввугілля». Діти доглянуті, забезпечені, отримують належне виховання, відвідують школу та дитсадок.

Відповідно до розпорядження Сокальської РДА №162 від 19.04.2016 року, визнано за доцільне визначити місце проживання малолітньої дитини ОСОБА_16, ІНФОРМАЦІЯ_4, з матір'ю ОСОБА_2

Підстави виникнення, зміст особистих немайнових і майнових прав та обов'язків батьків і дітей, усиновлювачів та усиновлених, інших членів сім'ї та родичів визначено Сімейним кодексом України (далі - СК України).

Відповідно до частини 2 статті 1 СК України регулювання сімейних відносин здійснюється цим Кодексом з метою: зміцнення сім'ї як соціального інституту і як союзу конкретних осіб; утвердження почуття обов'язку перед батьками, дітьми та іншими членами сім'ї; побудови сімейних відносин на паритетних засадах, на почуттях взаємної любові та поваги, взаємодопомоги і підтримки; забезпечення кожної дитини сімейним вихованням, можливістю духовного та фізичного розвитку.

Згідно з частиною 8 статті 7 СК України, регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім'ї.

Відповідно до частин 9 та 10 статті 7 СК України, сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Кожен учасник сімейних відносин має право на судовий захист.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_4 позитивно характеризується за місцем проживання, що підтверджується характеристикою, наданою 30.03.2016 року Жужелянською сільською радою.

Згідно довідки про склад сім'ї, виданої Телязькою сільською радою Сокальського району Львівської області від 07.04.2016 року за №98 встановлено, що ОСОБА_4 проживає в АДРЕСА_1 Сокальського району Львівської області. Його склад сім'ї - батьки ОСОБА_11 та ОСОБА_12, та син ОСОБА_10, який проживає в будинку без реєстрації.

Відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 14.03.2016 року, даний житловий будинок в АДРЕСА_1 Сокальського району належить ОСОБА_4 на праві приватної власності.

Із довідок Сокальської ЦРЛ від 30.03.2016 року, встановлено, що ОСОБА_4 ні на психіатричному обліку, ні обліку у лікаря нарколога не перебуває.

З акту обстеження сім'ї ОСОБА_4 в АДРЕСА_1 Сокальського району, від 29.03.2016 року вбачається, що житлово-побутові умови проживання в будинку задовільні, створені умови для проживання та навчання дитини.

Згідно довідки Ульвівської НВК «ЗШ І-ІІ ст. - дитячий садок» від 22.09.2016 року, встановлено, що ОСОБА_10 дійсно навчається у шостому класі даного навчального закладу.

Судом встановлено більшу прихильність та прив'язаність дитини до батька, її бажання проживати разом з батьком. Зазначені обставини зафіксовані в звіті про проведену роботу від 29.03.2016 року яким встановлено, що начальником відділу служби у справах дітей Сокльської РДА ОСОБА_17 проведено бесіду з батьком малолітнього ОСОБА_10, 2005 р.н., ОСОБА_4 про навчання сина. Так, зокрема в даному звіті зазначено, що стосунки ОСОБА_10 з дідусем та бабусею доброзичливі, дитина говорить, що любить маму, проте хоче жити з батьком ОСОБА_4

Частиною третьою статті 51 Конституції України визначено, що сім'я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Згідно ч.ч. 7, 8, 9 ст.7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною ОСОБА_11 України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім'ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.

Відповідно до ч.ч. 5, 6 ст.19 СК України орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв'язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.

Згідно ст. 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини.

Частинами 1, 2 ст. 150 СК України встановлено, що батьки зобов'язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім'ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.

Згідно ст. 153 СК України мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

Згідно ч. 2 ст. 159 СК України суд визначає способи участі одного з батьків у вихованні дитини (періодичні чи систематичні побачення, можливість спільного відпочинку, відвідування дитиною місця його проживання тощо), місце та час їхнього спілкування. Під час вирішення спору щодо участі одного з батьків у вихованні дитини береться до уваги ставлення батьків до виконання своїх обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення, в тому числі стан психічного здоров'я одного з батьків, зловживання ним алкогольними напоями або наркотичними засобами.

Частинами 1, 2 ст. 160 СК України передбачено, що місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини.

Згідно ч.ч. 1,2 ст. 161 СК України у випадку, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини.

Відповідно до ч. 1 ст. 162 СК України, якщо один з батьків або інша особа самочинно, без згоди другого з батьків чи інших осіб, з якими на підставі закону або рішення суду проживала малолітня дитина, або дитячого закладу (установи), в якому за рішенням органу опіки та піклування або суду проживала дитина, змінить її місце проживання, у тому числі способом її викрадення, суд за позовом заінтересованої особи має право негайно постановити рішення про відібрання дитини і повернення її за попереднім місцем проживання.

Згідно п.18 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», при вирішенні спору про місце проживання дитини належить звертати особливу увагу на її вік та з'ясовувати, з ким із батьків вона бажає проживати. Судам слід враховувати також положення ст.160 СК України, якою передбачено, що місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків, яка досягла десяти років, - за спільною згодою батьків та самої дитини, а місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою.

Відповідно до статті 12 Закону України «Про охорону дитинства» виховання в сім'ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність з виховання, навчання і розвитку дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти.

Відповідно до статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року (далі - Конвенція) в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов'язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів.

Статтею 9 Конвенції визначено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Стаття 8 Конвенції включає як право батьків на вжиття заходів для повернення дитини, так і обов'язок національних органів влади вживати такі заходи. Зазначене застосовується не лише у справах, пов'язаних із обов'язковим відібранням дітей на державне утримання та вжиттям заходів соціального захисту, а також у справах, у яких між батьками та іншими членами сім'ї дитини виникає спір щодо спілкування з дитиною та її проживання (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Хокканен проти Фінляндії» від 23 вересня 1994 року та у справі «Фуска проти Румунії» від 13 липня 2010 року).

Крім того, таке спілкування, а також його характер та обсяг обумовлюють обставинами кожної справи та повинні визначатися з урахуванням основних інтересів дитини. Незважаючи на те, що національні органи влади зобов'язані максимально сприяти такій взаємодії, будь-який обов'язок застосування примусу з цих питань має бути обмежено, оскільки мають бути враховані інтереси, а також права та свободи усіх зацікавлених осіб, із наданням першочергової важливості основним інтересам дитини та її правам за статтею 8 Конвенції (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Йохансен проти Норвегії» від 7 серпня 1996 року).

Окрім прав батьків щодо дітей, діти теж мають рівні права та обов'язки щодо батьків (ст. 142 СК України), у тому числі, й на рівне виховання батьками. У справі «Хант проти України» вказано, що права дитини мають перевагу над правами батьків.

Ухвалюючи рішення в справі «М. С. проти України» від 11 липня 2017 року (заява № 2091/13), Європейський суд з прав людини наголосив, що в таких справах основне значення має вирішення питання про те, що найкраще відповідає інтересам дитини. На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі в міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що у всіх рішеннях, що стосуються дітей, їх найкращі інтереси повинні мати першочергове значення. При цьому Європейський суд з прав людини зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв'язків із сім'єю, крім випадків, коли сім'я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним.

Разом з тим принцип «найкращих інтересів дитини», що випливає також і з Декларації, є пріоритетним при вирішенні справ цієї категорії.

Враховуючи вищенаведене, наявність між дитиною та батьком тісного зв'язку, розірвання якого може призвести до негативного впливу на розвиток дитини, та те, що на час розгляду справи ОСОБА_10 проживає з батьком, отримує належний догляд, ОСОБА_4 має постійне місце проживання, створив усі умови проживання, виховання та розвитку дитини, відсутні виняткові обставини у розумінні положень ст. 161 СК України, які б свідчили про неможливість проживання дитини разом з батьком, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, правильно встановивши фактичні обставини справи та давши належну оцінку зібраним доказам у справі, прийшов до правильного висновку про визначення місце проживання малолітнього ОСОБА_10, ІНФОРМАЦІЯ_14. разом із батьком ОСОБА_4 в АДРЕСА_1 Сокальського району Львівської області, що повній мірі відповідатиме інтересам дитини.

ОСОБА_2, як в суді першої інстанції, так і в апеляційному суді не надала переконливих доказів, які б унеможливлювали проживання дитини з батьком у звичайних для нього умовах. Малолітній ОСОБА_10 у судовому засіданні пояснив, що не хоче змінювати школу, друзів, любить свою маму, однак хоче проживати з батьком.

Крім того, на думку колегії суддів, проживання ОСОБА_10 разом із батьком виключає можливість спричинення дитині душевної травми, зайвих хвилювань, нервування, які можуть виникнути у зв'язку з передачею сина поза його волею матері, необхідністю пристосовуватись до організації свого життя, навчання, спілкування за місцем проживання матері.

Відтак судом вірно встановлено, що проживання сина з батьком відповідає принципу «найкращих інтересів дитини» та є пріоритетним при вирішенні цієї справи.

Не заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги, що відповідач за первісним позовом має заборгованість з сплати аліментів, оскільки факт заборгованості не може свідчити про важке фінансове становище ОСОБА_4, крім того фактично з березня 2016 року ОСОБА_10 проживає з батьком, а як вбачається з довідки ВДВС Сокальського РУЮ ГУЮ у Львівській області від 23.03.2016 року за №2085 станом на 23.03.2016 року заборгованості по оплаті аліментів у ОСОБА_4 немає.

Висновки суду достатньо мотивовані і підтверджені доказами, наявними в матеріалах справи.

Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а лише зводяться до переоцінки доказів.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи те, що оскаржуване рішення суду ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржуване рішення - без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п.1.ч.1 ст.374, 375, 381 - 384 ЦПК України, колегія суддів, -

п о с т а н о в и л а:

апеляційну скаргу ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Рішення Сокальського районного суду Львівської області від 20 квітня 2017 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складено 21.06.2018 року.

Головуючий : О.М. Ванівський

Судді: Р.П. Цяцяк

Н.О. Шеремета