Постанова

Іменем України

27 червня 2018 року

м. Київ

справа № 201/12516/16

провадження № 61-21879св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

Висоцької В. С. (суддя-доповідач), Пророка В. В., Фаловської І. М.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

представники позивача - ОСОБА_5, ОСОБА_6,

відповідач - публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»,

представники відповідача - Данильченко Олена Олександрівна, Наконечна Альона Вікторівна,

третя особа - ОСОБА_9,

розглянув у попередньому судовому засіданні в порядку письмового провадження касаційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» на рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 11 квітня 2017 року у складі колегії суддів: Єлізаренко І. А., Свистунової О. В., Посунся Н. Є.,

ВСТАНОВИВ :

У вересні 2016 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк», банк), в якому просив визнати припиненою поруку за договором поруки від 01 листопада 2005 року, укладеним між ним та банком в забезпечення виконання зобов'язань ОСОБА_9 за кредитним договором.

Позов мотивовано тим, що 01 листопада 2005 року між ОСОБА_9 та ПАТ КБ «Приватбанк» укладено кредитний договір строком до 01 листопада 2012 року. В забезпечення виконання зобов'язань за вказаним кредитним договором 01 листопада 2005 року між позивачем та банком укладено договір поруки. В договорі поруки вказано, що він діє до повного виконання зобов'язання. Строк дії кредитного договору закінчився, а отже закінчився строк дії договору поруки. Банк не пред'являло вимог до позивача, як до поручителя, а отже порука є припиненою.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 03 листопада 2016 року у складі судді Антонюка О. А. у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що договором поруки передбачено, що кредитний договір діє до 01 листопада 2012 року, а строк звернення до суду з вимогою про захист порушеного права або законного інтересу 5 років. Порука не є припиненою, оскільки не сплив п'ятирічний строк з дня настання строку повернення кредиту за кредитним договором.

Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 11 квітня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 задоволено. Рішення суду першої інстанції скасовано з ухваленням нового рішення про задоволення позову.

Поруку за договором поруки від 01 листопада 2005 року, укладеним між ОСОБА_4 та ПАТ КБ «Приватбанк», визнано припиненою.

Стягнуто з ПАТ КБ «Приватбанк» на користь ОСОБА_4 судовий збір у розмірі 1157,53 грн.

Рішення апеляційного суду мотивовано тим, що в пункті 12 договору поруки визначено, що сторони прийшли до згоди, що строк, в межах якого вони можуть звернутися до суду з вимогою про захист свого порушеного права або законного інтересу за цим договором, встановлюється у п'ять років (позовна давність). Таким чином, пункт 12 договору поруки є строком існування суб'єктивного права кредитора, що встановлюється у пять років (позовна давність). За умовами кредитного договору від 01 листопада 2005 року кредитні кошти банком були видані позичальнику на строк - до 01 листопада 2012 року.

У лютому 2015 року ПАТ КБ «ПриватБанк» звертався з позовом до суду до ОСОБА_9 про стягнення кредитної заборгованості та заочним рішенням Печерського районного суду м. Києва від 13 листопада 2015 року з останнього на користь банку стягнуто заборгованість в розмірі 584 954,55 грн. З позовними вимогами до поручителя за вказаним кредитним договором ПАТ КБ «ПриватБанк» не звертався.

В матеріалах справи відсутні належні докази на підтвердження того, що банк у шестимісячний строк від дня настання строку виконання основного зобов'язання, який має обчислюватися з 01 листопада 2012 року, пред'явив вимогу до поручителя.

За таких обставин, апеляційний суд дійшов висновку про припинення поруки, оскільки банк не пред'явив вимогу до поручителя у межах встановленого частиною четвертою статті 559 ЦК України шестимісячного строку, що має обчислюватися з 01 листопада 2012 року.

У касаційній скарзі, поданій у травні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ПАТ КБ «ПриватБанк», посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального та порушення норм процесуального права, просить скасувати ухвалене ним рішення із залишенням в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що апеляційний суд дійшов помилкового висновку, що оскільки строк дії кредитного договору закінчився, закінчився і строк дії поруки. Позивач не довів наявність у нього порушеного права відповідачем. Зміст позовної заяви та рішення апеляційного суду не містять посилань на те, яке цивільне право позивача порушено, коли і в чому це виявилося. Жодних позовних вимог чи претензій банком не пред'являлося позивачу, жодних прав та інтересів позивача банком не порушено. Позивачем не наведено норму закону, яка порушена банком.

Апеляційним судом не враховано, що договором поруки передбачено, що він набирає сили з моменту його підписання сторонами і діє до повного виконання зобов'язань за кредитним договором з визначенням дати. У договорі поруки сторони дійшли згоди, що порука припиняється зі спливом п'яти років з дня настання строку повернення кредиту. Кінцевим строком повернення кредиту є 01 листопада 2012 року, у зв'язку із чим відсутні підстави вважати, що порука припинена.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 25 травня 2017 року відкрито касаційне провадження у справі за касаційною скаргою ПАТ КБ «ПриватБанк» на рішення суду апеляційної інстанції. Справу витребувано із суду першої інстанції.

15 грудня 2017 року набув чинності Закон України від 3 жовтня 2017 року

№ 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального

кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів».

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до підпункту 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення

змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

11 травня 2018 року справу передано Верховному Суду.

У відзиві на касаційну скаргу Звичайн6ий В. О. не погодився з доводами відповідача та просив залишити без змін рішення апеляційного суду, посилаючись на його законність і обґрунтованість.

Заперечуючи проти доводів банку, позивач посилається на те, що відповідач помилково ототожнює встановлений пунктом 12 договору поруки строк звернення до суду протягом 5 років (договірну позовну давність) зі строком дії договору поруки. Договором поруки не встановлено строку, після якого порука припиняється, тому в даному випадку підлягають застосуванню норми частини четвертої статті 559 ЦК України. Оскільки банк з 01 листопада 2012 року не пред'явив вимоги до поручителя протягом шестимісячного строку, порука є припиненою.

Щодо доводів відповідача про відсутність порушеного права позивач послався на те, що банк заперечує факт припинення договору поруки та вважає його чинним, що свідчить про наявність спору щодо дії цього договору. Наявність боргового зобов'язання припинення якого банк не визнає, порушує права та законні інтереси поручителя та є підставою для звернення останнього до суду з відповідним позовом.

Інші учасники судового процесу не скористалися правом подати відзив на касаційну скаргу, заперечень щодо її вимог і змісту до суду не направили.

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною першою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Касаційна скарга задоволенню не підлягає, з наступних підстав.

Судом установлено, що 01 листопада 2005 року між ЗАТ КБ «Приватбанк», правонаступником якого є ПАТ КБ «Приватбанк», та ОСОБА_9 укладено кредитний договір, відповідно до умов якого останній отримав кредит у розмірі 119 562,98 грн на строк до 01 листопада 2012 року.

В забезпечення виконання зобов'язань за вказаним кредитним договором 01 листопада 2005 року між банком та ОСОБА_4 укладено договір поруки.

В пункті 12 договору поруки визначено, що сторони прийшли до згоди, що строк, в межах якого вони можуть звернутися до суду з вимогою про захист свого порушеного права або законного інтересу за цим договором, встановлюється у п'ять років (позовна давність).

Пунктом 11 договору поруки передбачено, що цей договір вступає в силу з моменту підписання сторонами та діє до повного виконання зобов'язань за кредитним договором.

У вказаному договорі не встановлено строку, після якого порука припиняється.

Умови договору поруки, укладеного між сторонами, про його дію до повного припинення зобов'язань боржника, не свідчать про те, що цим договором установлено строк припинення поруки у розумінні статті 251 ЦК України, тому в цьому випадку підлягають застосуванню норми частини четвертої статті 559 ЦК України.

Частиною четвертою статті 559 ЦК Українипередбачено три випадки визначення строку дії поруки: протягом строку, встановленого договором поруки; протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання, якщо кредитор не пред'явить вимоги до поручителя; протягом одного року від дня укладення договору поруки (якщо строк основного зобов'язання не встановлено або встановлено моментом пред'явлення вимоги), якщо кредитор не пред'явить позову до поручителя.

Строк дії поруки не є строком захисту порушеного права, а є строком існування суб'єктивного права кредитора й суб'єктивного обов'язку поручителя, після закінчення якого вони припиняються.

Зі збігом цього строку (який є преклюзивним) жодних дій щодо реалізації свого права за договором поруки, у тому числі застосування судових заходів захисту свого права (шляхом пред'явлення позову), кредитор вчиняти не може.

Аналіз положень частини четвертої статті 559 ЦК України дає підстави для висновку про те, що вимогу до поручителя про виконання ним солідарного з боржником зобов'язання за договором повинно бути пред'явлено в судовому порядку в межах строку дії поруки, тобто протягом шести місяців з моменту настання строку погашення чергового платежу за основним зобов'язанням (якщо умовами договору передбачено погашення кредиту періодичними платежами) або з дня, встановленого кредитором для дострокового погашення кредиту в порядку реалізації ним свого права, передбаченого частиною другою статті 1050 ЦК України, або з дня настання строку виконання основного зобов'язання (у разі, якщо кредит повинен бути погашений одноразовим платежем).

Закінчення строку, установленого договором поруки, так само як сплив шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання або одного року від дня укладення договору поруки, якщо строк основного зобов'язання не встановлений, припиняє поруку за умови, що кредитор протягом строку дії поруки не звернувся з позовом до поручителя.

З наведеного вбачається, що порука це строкове зобов'язання, і незалежно від того, встановлений строк її дії договором чи законом, його сплив припиняє суб'єктивне право кредитора.

За умовами кредитного договору кредитні кошти банком були надані позичальнику на строк - до 01 листопада 2012 року.

Заочним рішенням Печерського районного суду м. Києва від 13 листопада 2015 року у справі за позовом ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_9 про стягнення заборгованості, з останнього на користь банку стягнуто заборгованість по кредитному договору від 01 листопада 2005року в розмірі 584954,55 грн.

Вказаний позов був пред'явлено банком до позичальника у лютому 2015 року.

З позовними вимогами до поручителя ОСОБА_4 за вказаним кредитним договором ПАТ КБ «ПриватБанк» не звертався, разом з тим, заперечує факт припинення зобов'язань поруки.

Встановивши наведені вище обставини та правильно застосувавши норми матеріального права до спірних правовідносин, суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку про припинення поруки ОСОБА_4, оскільки банк не пред'явив вимогу до поручителя у межах встановленого частин6ою четвертою статті 559 ЦК України шестимісячного строку, що має обчислюватися з 01 листопада 2012 року.

Посилання у касаційній скарзі відповідача на те, що договором поруки встановлення строк її припинення зі спливом п'яти років з дня настання строку повернення кредиту є безпідставними та спростовуються змістом умов вказаного договору.

Так, пунктом 12 договору поруки сторони встановили п'ятирічний строк (позовну давність) строк, в межах якого вони можуть звернутися до суду з вимогою про захист свого порушеного права або законного інтересу за цим договором.

Вказаним пунктом сторони не встановлювали, що порука припиняється зі спливом п'яти років з дня настання строку повернення кредиту, а передбачили позовну давність для звернення до суду за захистом порушеного права або законного інтересу.

Договором поруки не встановлено строку, після якого порука припиняється. Строк дії поруки не є строком захисту порушеного права, а є строком існування суб'єктивного права кредитора й суб'єктивного обов'язку поручителя, після закінчення якого вони припиняються.

Відповідач помилково ототожнює визначений у договорі строк позовної давності для звернення до суду за захистом порушеного права чи законного інтересу зі строком дії поруки, який не є строком захисту порушеного права, та його сплив припиняє суб'єктивне право кредитора.

Доводи касаційної скарги про відсутність у позивача порушеного права, а відтак і права звернення до суду з даним позовом, вбачаються необґрунтованими, оскільки банк заперечує факт припинення зобов'язань поруки та вважає її чинною, що свідчить про наявність відповідного спору щодо дії цього зобов'язання і такі вимоги підлягали розгляду судом.

Аргументи касаційної скарги позивача висновків суду апеляційної інстанції не спростовують та фактично зводяться до незгоди заявника з мотивами, з яких апеляційний суд виходив, задовольняючи позов, та мотивами, за яких скасував рішення місцевого суду.

Посилання в касаційній скарзі на неправильне застосування апеляційної інстанції норм матеріального права спростовуються змістом наведених вище норм матеріального закону, які апеляційним судом застосовано правильно.

Наведені у касаційній скарзі доводи зводяться до незгоди з висновками суду апеляційної інстанції стосовно встановлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом, який їх обґрунтовано спростував.

Колегія суддів перевірила доводи касаційної скарги на предмет законності судового рішення виключно в межах заявлених в суді першої інстанції вимог та які безпосередньо стосуються правильності застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального і дотримання норм процесуального права, у зв'язку із чим, не вдається до аналізу і перевірки інших доводів, які за своїм змістом зводяться до переоцінки доказів та встановлення обставин, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення суду апеляційної інстанції - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ :

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» залишити без задоволення.

Рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 11 квітня 2017 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді: В. С. Висоцька

В. В. Пророк

І. М. Фаловська