Постанова

Іменем України

13 червня 2018 року

м. Київ

справа № 638/16669/15-ц

провадження № 61-28778св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Червинської М. Є. (суддя-доповідач), Коротуна В. М., Курило В. П.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

представник позивача - ОСОБА_5,

відповідач - Харківський національний університет радіоелектроніки,

представник відповідача - ОСОБА_6,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_4, подану представником - ОСОБА_5, на рішення Дзержинського районного суду м. Харкова в складі судді Хайкіна В. М. від 23 лютого 2016 року та ухвалу апеляційного суду Харківської області в складі колегії суддів: Пилипчука Н. П., Кірсанової Л. І., Трішкової І. Ю. від 04 квітня 2016 року,

ВСТАНОВИВ:

Підпунктом 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» передбачено, що касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У вересні 2015 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до Харківського національного університету радіоелектроніки про поновлення на роботі, стягнення заборгованості по заробітній платі, середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди.

Свої вимоги позивач мотивував тим, що він є кандидатом наук, доцентом, здобувачем наукового ступеня доктора наук Київського національного університету ім. Т. Шевченка, вимушеним переселенцем з АР Крим, маючи 38 років науково-педагогічного стажу, працював на посаді доцента кафедри економічної теорії та міжнародної економіки Кримського інженерно-педагогічного університету АР Крим, проте після останніх подій вимушений виїхати з місця свого постійного проживання та шукати іншу роботу. Після проведення конкурсу в.о ректора Харківського національного університету радіоелектроніки запропонував йому роботу за строковим трудовим договором, на що він погодився. Під час роботи він неодноразово писав заяви про продовження трудових відносин, оскільки він є інвалідом, переніс ішемічний інсульт, а тому йому потрібна допомога, у тому числі і матеріальна, проте йому відмовили. Під час звільнення 27 серпня 2015 року, він перебував на лікарняному з 25 червня 2015 року до 01 вересня 2015 року. З наказом про звільнення його ознайомлено не було, трудову книжку ніхто не надавав. Вважає, що строковий трудовий договір не міг бути з ним укладений, тому що це є нетиповим для викладацької роботи; строкові трудові договори завершуються фактом виконання робітником певного об'єму робіт, а група ФОІГ - 14-15, де він викладав, ще продовжує навчання.

Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 23 лютого 2016 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що трудовий договір позивача із відповідачем укладався за згодою позивача виключно на умовах його строковості, що в силу особливостей роботи, умов її виконання не суперечить положенням Закону України «Про вищу освіту» та Положенню про обрання та прийняття на роботу науково-педагогічних вищих навчальних закладів третього і четвертого рівнів акредитації», затвердженого наказом Міністерства освіти і науки України від 24 грудня 2002 року № 744, положенню частини другої статті 23 КЗпП України. Оспорюваний трудовий договір вичерпав свою дію, трудові відносини з позивачем припинені у зв'язку із закінченням погодженого сторонами строку, на який він укладався. Позивач, виконуючи обов'язки за строковим трудовим договором, достовірно знав дату його закінчення, проте погодився на пропозицію відповідача укласти строковий трудовий договір, знаючи по відсутність гарантії постійного працевлаштування в університеті, при цьому права позивача порушені не були ні під час прийняття його на роботу, ні під час звільнення, а тому вимоги задоволенню не підлягають.

Ухвалою апеляційного суду Харківської області від 04 квітня 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 відхилено, рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 23 лютого 2016 року залишено без змін.

Апеляційний суд, погоджуючись з висновками місцевого суду зазначив про те, що суд першої інстанції повно і всебічно перевірив доводи та обставини, якими позивач обґрунтовував свій позов, правовідносини, які склались між сторонами і прийшов до обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позовних вимог.

У касаційній скарзі, поданій у жовтні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_4 посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права просить скасувати рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 23 лютого 2016 року та ухвалу апеляційного суду Харківської області від 04 квітня 2016 року та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Касаційна скарга мотивована тим, що при ухваленні оскаржуваних рішень судом першої та апеляційної інстанцій було неправильно застосовано норми матеріального права та порушено норми процесуального права, що призвело до неправильного вирішення спору. Указує на ті самі обставини на які посилався у позовній заяві.

Відзив на касаційну скаргу відповідач до суду не подав.

Статтею 388 ЦПК України передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У травні 2018 року до Верховного Суду надійшла вказана справа

Касаційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Судами встановлено та вбачається з матеріалів справи, що згідно наказу від 03 листопада 2014 року № 295 «Про проведення конкурсу на заміщення вакантних посад науково-педагогічних працівників», Харківським національним університетом радіоелектроніки було оголошено про проведення конкурсу на заміщення вакантних посад на 2014/2015 роки.

Матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_4 брав участь у конкурсах на посади старшого викладача кафедри природознавчих наук, доцента кафедри українознавства, асистента кафедри українознавства, доцента кафедри філософії, однак не був обраний на вказані посади. За цих обставин йому було запропоновано укласти строковий трудовий договір на посаду старшого викладача кафедри мовної підготовки з 15 січня 2015 року до 27 серпня 2015 року.

У відповідності із наказом Харківського національного університету радіоелектроніки від 19 січня 2015 року № 20-К, ОСОБА_4, на підставі його заяви, був прийнятий на роботу та з ним укладений строковий трудовий договір за угодою сторін про роботу на посаді старшого викладача кафедри мовної підготовки з 15 січня 2015 року по 27 серпня 2015 року з окладом 2 556 грн, доплатами: посадового окладу за науковий ступінь, 25% посадового окладу за вчене звання та надбавкою 30% посадового окладу за вислугу років.

У відповідності із наказом Харківського національного університету радіоелектроніки від 03 липня 2015 року № 646-К ОСОБА_4 був звільнений 27 серпня 2015 року у зв'язку із закінченням строку дії трудового договору на підставі пункту 2 статті 36 КЗпП України з виплатою грошової компенсації за невикористані 42 календарні дні щорічної відпустки.

Копію вищевказаного наказу про звільнення було направлено позивачу на адресу: АДРЕСА_1 та 14 липня 2015 року вручено, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення, яке повернуте на адресу Харківського національного університету радіоелектроніки.

За положеннями статті 23, частини другої статті 36 КЗпП України трудовий договір може бути укладений на невизначений строк, встановлений за погодженням сторін. Такий договір укладається у випадках, коли трудові відносини не можуть бути встановлені на невизначений строк з урахуванням характеру наступної роботи або умов її виконання, або інтересів працівника та і інших випадках, передбачених законодавчими актами. Закінчення строкового трудового договору є підставою для його припинення.

Згідно зі статтею 39-1 КЗпП України якщо після закінчення строку трудового договору (пункти 2 і 3 статті 23) трудові відносини фактично тривають і жодна із сторін не вимагає їх припинення, дія цього договору вважається продовженою на невизначений строк. Трудові договори, що були переукладені один чи декілька разів, за винятком випадків, передбачених частиною другою статті 23, вважаються такими, що укладені на невизначений строк.

За змістом пункту 2 частини першої статті 36 КЗпП України, підставами припинення трудового договору є закінчення строку (пункти 2 і 3 статті 23), крім випадків, коли трудові відносини фактично тривають і жодна із сторін не поставила вимогу про їх припинення.

За змістом частини третьої статті 54 Закону України «Про освіту» педагогічні та науково-педагогічні працівники приймаються на роботу шляхом укладення трудового договору, в тому числі за контрактом. Прийняття на роботу науково-педагогічних працівників здійснюється на конкурсній основі.

Пунктом 10 Положення про обрання та прийняття на роботу науково-педагогічних працівників вищих навчальних закладів третього і четвертого рівнів акредитації, затвердженого наказом Міністерства освіти і науки України від 24 грудня 2002 року № 744, передбачено, що при прийнятті на роботу науково-педагогічних працівників може укладатися безстроковий, строковий трудовий договір, в тому числі контракт. Термін строкового трудового договору встановлюється за погодженням сторін. Вносити пропозиції щодо терміну трудового договору має право кожна із сторін.

За таких обставин, правильними є висновки судів попередніх інстанцій про те, що не суперечить вимогам закону укладення із позивачем за його бажанням, строкового трудового договору.

Доводи позивача про те, що його не було попереджено про звільнення не заслуговують на увагу, оскільки із копій заяви та наказу про прийняття ОСОБА_4 на роботу вбачається, що останній був ознайомлений зі строком на який із ним укладається трудовий договір, про що свідчать його підписи.

Доводи позивача про неправомірність його звільнення з посади під час тимчасової непрацездатності є безпідставними, оскільки в період тимчасової непрацездатності не допускається звільнення працівників з ініціативи власника або уповноваженого ним органу (частина третя статті 40 КЗпП України), тоді як позивача звільнено із займаної посади на підставі пункту 2 статті 36 КЗпП України, а саме з причин закінчення строку дії трудового договору.

Доводи позивача щодо підписання наказу про звільнення неповноважною особою не відповідають дійсності, оскільки як встановлено судами, що на час постановлення наказу від 03 липня 2015 року про звільнення ОСОБА_4, особа, що підписала наказ - ОСОБА_7 виконував обов'язки ректора Харківського національного університету радіоелектроніки на підставі наказу Міністерства освіти і науки України від 22 серпня 2014 року та наказу Харківського національного університету радіоелектроніки від 02 вересня 2014 року

З урахуванням наведеного колегія суддів погоджується з висновками судів попередніх інстанцій про те, що звільнення позивача за закінченням строку дії договору відповідало вимогам закону.

Оскільки неправомірних дій відповідача при звільненні позивача встановлено не було, правильними є також висновки судів попередніх інстанцій про відсутність підстав для відшкодування позивачу моральної шкоди.

Виходячи з наведеного, суди повно та всебічно дослідили наявні у справі докази і надали їм належну правову, правильно встановили обставини справи, у результаті чого ухвалили законні й обґрунтовані судові рішення.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4, подану представником - ОСОБА_5, залишити без задоволення.

Рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 23 лютого 2016 року та ухвалу апеляційного суду Харківської області від 04 квітня 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: М. Є. Червинська

В. М. Коротун

В. П. Курило