1Справа № 335/7371/17 2/335/160/2018
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 червня 2018 року Орджонікідзевський районний суд м. Запоріжжя в складі:

головуючого судді Геєць Ю.В.,

за участю секретаря судового засідання Ровенської В.В.,

представника позивача адвоката ОСОБА_1,

відповідача ОСОБА_2,

представника відповідача адвоката ОСОБА_3,

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Запоріжжя цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2, третя особа ОСОБА_5 про визнання права власності, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_4 звернулася до суду із вказаним позовом до відповідача ОСОБА_2 в якому просила поновити їй строк позовної давності на звернення до суду з позовом про визнання права власності на майно набуте під час шлюбу та просила визнати за нею право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1, як на частку в спільному майні подружжя.

В обґрунтування позовних вимог посилалася на те, що з 1978 року до 2005 року вона перебувала у шлюбі з ОСОБА_6. Від шлюбу народилося двоє дітей ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_2.

Під час шлюбу на підставі договору купівлі-продажу нерухомості № 1066 від 15.08.1994 року була придбана за спільні кошти подружжя квартира АДРЕСА_1.

Відповідно до свідоцтва про розірвання шлюбу, 01.11.2005 року шлюб між ними було розірвано. Після розірвання шлюбу вони з чоловіком домовилися, що спільно набута квартира АДРЕСА_1 залишиться їх дітям. Оскільки квартира була зареєстрована на чоловіка та на підтвердження домовленості 13.05.2010 року ОСОБА_6 склав заповіт, відповідно до якого на випадок своєї смерті зробив заповідальне розпорядження: належну йому на праві власності квартиру АДРЕСА_1 заповів дітям ОСОБА_7 та ОСОБА_8 в рівних частках кожному.

02.02.2017 року помер ОСОБА_6 З повідомлення про відкриття спадщини від 22.02.2017 року, складеного приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу ОСОБА_9 позивач та діти дізналися про наявність заповіту, посвідченого ОСОБА_10, приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу 28.04.2014 року за реєстровим № 269, відповідно до якого ОСОБА_6 заповідав все майно відповідачу ОСОБА_2

Посилаючись на те, що квартира АДРЕСА_1 була придбана позивачем та ОСОБА_6 під час шлюбу позивач просила поновити їй строк позовної давності на звернення до суду з позовом про визнання права власності на майно набуте під час шлюбу та просила визнати за нею право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1, як на частку в спільному майні подружжя.

В ході судового розгляду справи позивач уточнила позовні вимоги, та зазначила, що оскільки майно придбано до 01.01.2004 року то його статус повинен визначатися відповідно до вимог Кодексу про шлюб та сімю, який був чинним на час придбання квартири.

Посилаючись на положення ч. 1 ст. 22, ч. 1 ст. 28 Кодексу про шлюб та сімю позивач зазначала, що квартира придбана в період шлюбу та є спільною сумісною власністю подружжя, а тому ураховуючи принцип рівності часток подружжя, розмір її частки становить 1/2.

Також відповідно до уточнених позовних вимог позивач зазначає, що строк позовної давності нею не пропущено, оскільки в даному випадку має місце не спір між подружжям про поділ спільно нажитого майна, а виділ такої частки із спільної сумісної власності подружжя. Тому вважає, що строк позовної давності нею не пропущено.

Посилаючись на вказані обставини, просила позов задовольнити.

Ухвалою Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 18 січня 2018 року розгляд цивільної справи вирішено здійснювати в порядку загального позовного провадження.

В судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги з урахуванням уточнень, та просив суд винести рішення про задоволення позову.

Відповідач та її представник в судовому засіданні заперечували проти задоволення позовних вимог в повному обсязі, просили відмовити у задоволені позову, посилаючись на те, що позивачем не надано доказів про участь у набутті спірного майна, стверджуючи про те, що квартира була придбана ОСОБА_6 за особисті кошти, а тому вважають, що позивач навмисно не зверталася за життя ОСОБА_6 з позовом про поділ майна подружжя. Також вважають, що позивач пропустила строк звернення до суду з зазначеним позовом, оскільки після розірвання шлюбу пройшло більше 13 років.

Третя особа ОСОБА_5 в судове засідання не зявилася, надала заяву про розгляд справи за її відсутності, не заперечувала проти задоволення позовних вимог.

Згідно зі статтями 12, 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів.

Згідно зі статтями 76-79 ЦПК України, доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір.

Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях.

Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Отже, дослідивши повно та всебічно обставини справи в їх сукупності, оцінивши зібрані по справі докази, належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, заслухавши пояснення учасників справи, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, виходячи зі свого внутрішнього переконання, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позовних вимог з наступних підстав.

Судом установлено, що ОСОБА_4 та ОСОБА_6 перебували у зареєстрованому шлюбі з 06.07.1978 року.

Під час шлюбу на підставі договору купівлі-продажу нерухомості № 1066 від 15.08.1994 року ОСОБА_6 було придбано квартиру АДРЕСА_1 (а.с. 134).

Відповідно до ч.1 ст. 22 КпШС майно, нажите подружжям за час шлюбу є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном.

Оскільки право власності на спірну квартиру ОСОБА_6 отримав під час шлюбу на підставі придбаного за відплатним договором купівлі-продажу права на квартиру, суд приходить висновку про те, що спірна квартира належала колишньому подружжю на праві спільної сумісної власності, а доля ОСОБА_4 становила 1/2 частину.

Судом встановлено, що 01.11.2005 року шлюб між ОСОБА_4 та ОСОБА_6 розірвано (а.с. 7, 174-175).

13.05.2010 року ОСОБА_6 склав заповіт, відповідно до якого на випадок своєї смерті зробив заповідальне розпорядження: належну йому на праві власності квартиру АДРЕСА_1 заповів дітям ОСОБА_7 та ОСОБА_8 в рівних частках кожному (а.с. 9).

З умовами цього правочину позивач погодилась, про що свідчить зміст її позовних вимог, зокрема щодо права заповідача ОСОБА_6 розпоряджатися належною йому на праві власності спірною квартирою. Вказане свідчить про те, що після розірвання шлюбу з 2005 року позивач фактично визнавала право власності ОСОБА_6 на спірну квартиру, не оспорювала його право на розпорядження власністю, яка набута подружжям за час шлюбу, та з того часу не зверталася з вимогами до ОСОБА_6 про розподіл майна подружжя. А тому про порушення своїх прав мала дізнатися після розпорядження ОСОБА_6 спірною квартирою на користь дітей.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою.

За положеннями статті 360 ЦК України співвласник відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності зобов'язаний брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна, у сплаті податків, зборів (обов'язкових платежів), а також нести відповідальність перед третіми особами за зобов'язаннями, пов'язаними із спільним майном.

Після розірвання шлюбу 01.11.2005 року, з позовом про визнання за нею частки у спільному майні подружжя ОСОБА_4 звернулась до суду лише 20.06.2017 року.

З 01.11.2005 року ОСОБА_4 не володіла і не користувалась спірною квартирою, не брала участі у сплаті всякого роду податків і платежів, а також витрат по її утриманню і зберіганню.

08.05.2009 року ОСОБА_6 уклав шлюб з ОСОБА_2 (а.с. 34).

02.02.2017 року помер ОСОБА_6 (а.с. 8).

Також встановлено, що 28.04.2014 року ОСОБА_6 склав заповіт, відповідно до якого на випадок своєї смерті зробив заповідальне розпорядження: все його майно, де б воно не знаходилось і з чого б воно не складалося та взагалі все те, що буде належати йому на день смерті та на що за законом він буде мати право, заповів дружині ОСОБА_2

Також у заповіті зазначив, що раніше складений та посвідчений заповіт від його імені приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу ОСОБА_10 13.05.2010 року за реєстровим № 702, цим заповітом скасовує (а.с. 32).

Звертаючись до суду з позовом до ОСОБА_2 позивач, зазначала, що з позовом звернулася до суду у 2017 році, оскільки відкрилась спадкова справа після померлого колишнього чоловіка та на теперішній час вирішується питання щодо прийняття спадщини відповідачем ОСОБА_2 після смерті ОСОБА_6 на майно, в тому числі і на спірну квартиру.

Відповідно до ч. 3 ст. 29 КпШС України для вимоги про поділ майна, яке є спільною сумісною власністю розведеного подружжя, встановлюється трирічний строк позовної давності.

Аналогічний порядок обчислення перебігу позовної давності визначено і частиною другою статті 72 СК України.

Відповідно до вимог статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Статтею 257 ЦК України встановлено загальну позовну давність тривалістю у три роки.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права (частина перша статті 261 ЦК України).

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»).

Порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися» дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обовязку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Суд водночас звертає увагу, що принцип правової певності притаманний усій сукупності статей Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод і є одним з основоположних елементів правової держави.

Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права (стаття 1 Першого Протоколу).

Цей же принцип закріплено у статті 41 Конституції України.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою.

За положеннями статті 360 ЦК України співвласник відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності зобов'язаний брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна, у сплаті податків, зборів (обов'язкових платежів), а також нести відповідальність перед третіми особами за зобов'язаннями, пов'язаними із спільним майном.

Дослідивши докази у справі й оцінивши їх в силу вимог статей 12, 81, 89 ЦПК України, суд встановив, що з 2005 ОСОБА_4 не володіла, не користувалась і не розпоряджалась належною їй частиною квартири, з позовом до суду остання звернулась про визнання за нею частки у спільній сумісній власності 20.06.2017 року, тобто більш ніж через 12 років після розірвання шлюбу, за життя ОСОБА_6, позивач не зверталася до останнього з вимогами про визнання за нею права власності на частку квартири, а тому суд враховує презумпцію можливості та обовязку особи знати про стан своїх майнових прав, та виходить з того, що позивачем пропущено строк звернення до суду передбачений статтею 261 ЦК України, та з урахуванням заяви відповідача про застосування такого строку давності до спірних правовідносин приходить до висновку, про відмову в задоволенні позову з цих підстав.

Враховуючи встановлені обставини та вимоги закону суд не вбачає підстав для задоволення позову.

У зв'язку з цим, відповідно до ст. 141 ЦПК України судові витрати, понесені позивачем їй не відшкодовуються.

Разом з цим, суд вважає необґрунтованими доводи відповідача, про те що спірна квартира є особистою приватною власністю ОСОБА_6, оскільки була придбана на кошти подаровані бабусею останнього, оскільки належних та допустимих доказів з цього приводу відповідач не надала, а покази допитах в судовому засіданні свідків ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13 не доводять право особистої приватної власності ОСОБА_6 на спірну квартиру.

Керуючись ст.ст. 12, 13, 76-82, 89, 141, 263-265 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_4 до ОСОБА_2, третя особа ОСОБА_5 про визнання права власності відмовити повністю.

Рішення суду може бути оскаржене до апеляційного суду Запорізької області шляхом подачі апеляційної скарги на протязі 30 днів через Орджонікідзевський районний суд м. Запоріжжя.

Дата складання повного судового рішення: 18 червня 2018 року.

Суддя: Ю.В.Геєць