Постанова

Іменем України

11 червня 2018 року

м. Київ

справа № 337/3675/16-ц

провадження № 61-17733св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Хопти С. Ф. (суддя-доповідач), Білоконь О. В., Синельникова Є. В.,

учасники справи:

позивач - публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»,

представники позивача: СафірФедір Олегович, Сокуренко Наталія Вікторівна, Букач Яна Вікторівна, СокуренкоЄвген Сергійович,

відповідач - ОСОБА_8,

представники відповідача: ОСОБА_9, ОСОБА_10,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Хортицького районного суду м. Запоріжжя

від 19 січня 2017 року у складі судді Бредуна Д. С. та ухвалу Апеляційного суду Запорізької області від 14 червня 2017 року у складі колегії суддів:

Подліянової Г. С., Дашковської А. В., Кримської О. М.,

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідних положень Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У вересні 2016 року публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_8 про стягнення суми заборгованості за кредитним договором.

Позовна заява мотивована тим, що 31 жовтня 2005 року між банком та ОСОБА_8 було укладено кредитний договір, відповідно до умов якого відповідач отримав кредит у розмірі 3 тис. грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою 48,00 % річних за користування кредитом на суму залишку заборгованості за кредитом, з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.

У порушення умов кредитного договору ОСОБА_8 свої зобов'язання належним чином не виконав, у зв'язку із чим станом на 08 вересня 2016 року

за вказаним кредитним договором утворилась заборгованість, яка згідно із розрахунком заборгованості становить 26 671 грн 18 коп., яка складається із:

2 412 грн 35 коп. - заборгованості за кредитом; 22 512 грн 58 коп. - заборгованості за відсотками за користування кредитом; 500 грн - штрафу (фіксована частина); 1 246 грн 25 коп. - штрафу (процентна складова).

Ураховуючи викладене, ПАТ КБ «ПриватБанк» просило суд стягнути з

ОСОБА_8 на свою користь заборгованість за кредитним договором

від 31 жовтня 2005 року у розмірі 26 671 грн 18 коп. та судові витрати.

Рішенням Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 19 січня 2017 року

у задоволенні позову ПАТ КБ «ПриватБанк» відмовлено.

Рішення районного суду мотивовано тим, що ОСОБА_8 порушив свої договірні зобов'язання, проте ПАТ КБ «ПриватБанк» без поважних причин пропущено трирічний строк позовної давності, передбачений статтею 257 ЦК України, про застосування якого заявлено відповідачем у справі.

Ухвалою Апеляційного суду Запорізької області від 14 червня 2017 року апеляційну скаргу ПАТ КБ «ПриватБанк» відхилено. Рішення Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 19 січня 2017 року залишено без змін.

Судове рішення апеляційного суду мотивовано тим, що висновки суду першої інстанції щодо пропущення ПАТ КБ «ПриватБанк» строку позовної давності є обґрунтованими та відповідають встановленим обставинам у справі.

У касаційнійскарзі, поданій у липні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ПАТ КБ «ПриватБанк»,посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права й порушення норм процесуального права, просило скасувати вказані судові рішення та ухвалити нове рішення про задоволення його позовних вимог.

Касаційна скарга мотивована тим, що оскаржувані судові рішення є незаконними, необґрунтованими й такими, що ухвалено з порушенням норм чинного законодавства. Висновок судів щодо пропуску ПАТ КБ «ПриватБанк» строку позовної давності є помилковим, оскільки судами не було враховано переривання строку позовної давності. Позичальник погодив з банком можливість списання грошових коштів зі своїх рахунків, тому допустивши виникнення заборгованості за кредитним договором, дії банку щодо списання грошових коштів слід вважати такими, що вчинені відповідно до умов договору. 01 листопада 2015 року банк здійснив договірне списання коштів у рахунок погашення заборгованості за кредитним договором, отже строк позовної давності розпочався з 02 листопада 2015 року та спливає 02 листопада

2018 року, тобто банк, звернувшись з позовом до суду 20 вересня 2016 року, трирічний строк позовної давності не пропустив. Крім того, ПАТ КБ «ПриватБанк» посилалося на те, що проценти відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України підлягають стягненню з відповідача у межах строку позовної давності

за кожним платежем.

Відзив на касаційну скаргу не подано.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У квітні 2018 року справу передано до Верховного Суду.

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Судами встановлено, що відповідно до укладеного 31 жовтня 2005 року кредитного договору ОСОБА_8 отримав кредит у розмірі 3 тис. грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою 48,00 % річних за користування кредитом на суму залишку заборгованості за кредитом,

з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.

Строк дії картки до червня 2008 року (а.с. 43).

У порушення умов договору ОСОБА_8 свої зобов'язання належним чином не виконав, у зв'язку із чим станом на 08 вересня 2016 року за вказаним кредитним договором утворилась заборгованість, яка згідно із розрахунком заборгованості становить 26 671 грн 18 коп. іскладається із: 2 412 грн 35 коп. - заборгованості за кредитом; 22 512 грн 58 коп. - заборгованості за відсотками за користування кредитом; 500 грн - штрафу (фіксована частина);

1 246 грн 25 коп. - штрафу (процентна складова) (а.с. 7-9).

У силу положень статей 526, 527, 530 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та у встановлений у зобов'язанні строк (термін) його виконання.

За змістом статей 1049, 1050, 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти

(частина перша стаття 1048 ЦК України).

Відповідно до статей 610, 612 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

19 січня 2017 року відповідач у справі ОСОБА_8 звернувся до суду з заявою про застосування строку позовної давності до вимог банку (а.с. 124).

Згідно із статтею 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність.

Зокрема, частиною другою статті 258 ЦК України передбачено, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

За загальним правилом перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).

Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Таким чином, у разі неналежного виконання позичальником зобов'язань за кредитним договором, позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів та процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу.

Згідно із статтею 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо).

Відповідно до пунктів 3.1.1, 5.4 розділу II умов та правил надання банківських послуг строк дії картки вказано на лицевій стороні картки (місяць і рік) і вона дійсна до останнього календарного дня вказаного місяця. Строк погашення процентів за кредитом визначено щомісячними платежами, а строк погашення кредиту в повному обсязі визначено останнім днем місяця, вказаного на картці (поле МОНТН).

За умовами договору, укладеного між ПАТ КБ «ПриватБанк» і ОСОБА_8, кінцевий термін виконання кредитного зобов'язання відповідає строку дії картки. Строк дії картки закінчився у червні 2008 року.

З розрахунку заборгованості убачається, що прострочена заборгованість за кредитним договором виникла з 01 січня 2006 року, останній платіж за платіжною карткою було здійснено позивачем 25 вересня 2006 року, а дія картки закінчилась у червні 2008 року.

Відмовляючи у задоволенні позову ПАТ КБ «ПриватБанк», суди на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами, дійшли обґрунтованого висновку про те, що за умовами кредитного договору від 31 жовтня 2005 року позичальник остаточно повинен погасити кредит у червні 2008 року, що відповідає строку дії картки, з відповідним позовом про стягнення суми кредитної заборгованості банк звернувся у вересня 2016 року, тобто з пропуском строку позовної давності, про застосування якого заявлено відповідачем у справі, перебіг якого почався після закінчення дії кредитного договору і сплив через три роки - у червні 2011 року, що за змістом статей 266, 267 ЦК України є підставою для відмови у позові.

Зазначений висновок відповідає правовій позиції, викладеній у постанові Верховного Суду України від 07 жовтня 2015 року у справі № 6-1295цс15.

Доводи касаційної скарги про те, що судами не взято до уваги, що позичальник погодив з банком можливість списання грошових коштів зі своїх рахунків, тому строк позовної давності слід відраховувати з 01 листопада 2015 року, коли банк здійснив договірне списання коштів в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором, є безпідставними, оскільки переривання позовної давності можливе виключно у межах строку позовної давності, проте, з розрахунку, наданого позивачем, вбачається, що списання грошової суми відбулось 01 листопада 2015 року, тобто після спливу позовної давності до пред'явлення позовної вимоги. Крім того, списання в односторонньому порядку кредитором з рахунку боржника грошей без повідомлення останнього не може вважатись вчиненням боржником дій, що свідчать про визнання ним боргу в розумінні положень частини першої статті 264 ЦК України, оскільки відповідач з вересня 2006 року не вчинив жодних дій, які б свідчили про визнання ним зобов'язання за кредитним договором. Тому, встановлений законом трирічний строк сплив у червні 2011 року.

Інші доводи касаційної скарги висновки судів не спростовують, на законність судовихрішень не впливають. При вирішенні вказаної справи судом правильно визначено характер правовідносин між сторонами, вірно застосовано закон, що їх регулює.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій - без змін.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» залишити без задоволення.

Рішення Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 19 січня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Запорізької області від 14 червня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді: С. Ф. Хопта

О. В.Білоконь

Є. В.Синельников