Номер провадження 2/754/658/18
Справа №754/5070/17
РІШЕННЯ

Іменем України

20 червня 2018 року Деснянський районний суд м. Києва у складі

головуючого судді - Журавської О.В.

при секретарі - Касян А.Р.

за участю:

позивача ОСОБА_1

представника позивача ОСОБА_2

відповідача ОСОБА_3

представника відповідача ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3, ОСОБА_5 про стягнення коштів,-

в с т а н о в и в:

Позивачка ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_5 про повернення безпідставно набутого майна.

Позовні вимоги мотивувала тим, що вона проживала разом з сином в квартирі АДРЕСА_1, яка належала їй на праві власності. Після одруження сина разом з ними почала проживати його дружина відповідачка по справі ОСОБА_5 В жовтні 2013 року їй запропонували придбати квартиру в новобудові більшою площею (78,33 кв.м.) та вартістю приблизно однаковою з тією квартирою, в якій вони проживали. Для того, щоб забронювати за собою квартру АДРЕСА_4 необхідно було внести перший платіж в розмірі 40 000 грн. Такої суми в неї не було, тому вона позичила її у своєї сестри ОСОБА_6 з умовою повернення після продажу квартири АДРЕСА_1. Так як у позивачки з сином були дуже гарні довірчі відносини, вона передала йому ці кошти для проведення платежу. Після продажу квартири АДРЕСА_1 (14.05.2014 р.) в цей же день позивачка внесла грошові кошти в сумі 299 800 грн. в якості часткової оплати квартири АДРЕСА_4, іншу частину коштів в розмірі 286 840 грн. вона внесла на наступний день (15.05.2014 р.) Позивачка в позові зазначає, що після внесення коштів за квартиру АДРЕСА_4 з`ясувалося, що договір купівлі-продажу майнових прав від 23.10.2013 р. був укладений від імені сина ОСОБА_3 і невістки ОСОБА_5, а відтак вона внесла гроші за квартиру, право власності на яку набули ОСОБА_3 та ОСОБА_5 Зясовуючи як так сталося, син пояснив їй, що так зробити умовила його дружина ОСОБА_5, він послухався її і приховав це від позивачки. 06.10.2014 р. ОСОБА_3 та ОСОБА_5 отримали свідоцтва про право власності за кожним на ? частину спірної квартири. 24.07.2015 р. ОСОБА_3 подарував ОСОБА_5 ? частину квартири АДРЕСА_4. Тобто на даний час відповідачка є власником квартири, яка придбана за гроші позивачки.

В позовній заяві позивачка зазначає також, що рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 20.03.2017 р. у справі за її позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_5 про визнання свідоцтва про право власності недійсним, визнання права власності встановлено, що квартира АДРЕСА_4 була придбана за її кошти.

Оскільки між позивачкою та ОСОБА_5 не було договірних (зобов'язальних) відносин щодо передачі на її користь коштів та/або квартири (дарування, позики, тощо), тому остання безпідставно набула у власність квартиру АДРЕСА_4, а відтак позивачка просить винести рішення, яким зобов'язати ОСОБА_5 повернути їй вищезазначену квартиру та визнати за ОСОБА_1 право власності на квартиру АДРЕСА_4.

20 квітня 2017 року Деснянським районним судом м. Києва було винесено ухвалу про відкриття провадження та призначення справи до судового розгляду.

24.04.2017 р. позивачкою через канцелярію суду було подано заяву про забезпечення позову (а.с.30-31).

25 квітня 2017 року ухвалою Деснянського районного суду м. Києва було задоволено вищезазначену заяву позивача та накладено арешт на квартиру, яка належить ОСОБА_5, розташовану за адресою: АДРЕСА_4 (а.с. 32-33).

15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» № 2147-VIIІ від 03 жовтня 2017 року, яким зокрема Цивільний процесуальний кодекс викладений в новій редакції.

Відповідно до п. 9 розділу ХІІ Перехідних положень ЦПК України справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

19.04.2018 року в судовому засіданні було задоволено клопотання представника позивача та залучено до участі в справі в якості відповідача ОСОБА_3.

07.05.2018 року позивачкою ОСОБА_1 через канцелярію суду подано заяву про зміну предмету позову в порядку ч. 3 ст. 49 ЦПК України, в якій позивачка просить стягнути з ОСОБА_5 та ОСОБА_3 на її користь солідарно 626 640 грн. в якості відшкодування завданої їй матеріальної шкоди. Заяву мотивувала обставинами, викладеними в первісному позові.

В судовому засіданні позивачка та її представник підтримали заяву про зміну предмету позову. Просили стягнути з відповідачів солідарно на користь позивачки в якості відшкодування завданої матеріальної шкоди суму в розмірі 626 640 грн.

В суді позивачка підтвердила обставини, викладені в первинній позовній заяві та додатково пояснила, що вона прописала ОСОБА_5 в свою квартиру по АДРЕСА_1 в м. Києві як дружину свого сина. Гроші на перший внесок за квартиру в розмірі 40000,00 грн. вона позичила у своєї сестри і віддала їх сину, щоб він вніс перший платіж від її імені та від свого. 14.05.2014 р. вона продала квартиру в якій проживала, отримала у нотаріуса гроші та 14.05.2014 р. особисто пішла сплачувати до банку «Діамант» за спірну квартиру та внесла грошові кошти в розмірі 299800,00 грн., а 15.05.2014 р. - 284840,00 грн. 15.05.2014 р. вона побачила, що документи оформлені на сина і невістку і поговоривши з сином чому так трапилося вирішила не вчиняти сварку та погодилась з цим. В червні 2014 року вони всі разом переселились в спірну квартиру. В грудні 2015 році їй син повідомив про те, що вони продають квартиру, при цьому нічого не пояснював. Вона декілька разів не змогла попасти в квартиру, а тому попавши в квартиру зібрала свої речі і виїхала. Про те, що син згодом подарував свою частину квартири ОСОБА_5 вона дізналася згодом. Гроші на купівлю квартири ні сину ні невістці вона не дарувала. В сім`ї були розмови тільки про те, що потрібно продати квартиру по пр. Маяковського і купити більшу. Син не проживає в квартирі з 08.03.2016 р.

В судовому засіданні відповідач ОСОБА_3 позовні вимоги з урахуванням заяви про зміну предмету позову визнав повністю.

Представник відповідачки ОСОБА_5 - ОСОБА_4 в судовому засіданні позовні вимоги не визнав. До суду подав письмове заперечення щодо позову в якому просить відмовити в задоволенні позовних вимог виходячи з наступного. Позивачка вводить суд в оману щодо умов та порядку придбання спірної квартири. Відповідачка ОСОБА_5 почала проживати з сином позивачки в квартирі позивача за адресою: АДРЕСА_1. Під час сумісного проживання позивачка пообіцяла подарувати гроші ОСОБА_5 та її чоловіку, щоб вони придбали для себе квартиру та могли проживати окремо. Тому в 2013 році позивач знайшла забудовника - ТОВ «ДБК-Партнер», який будував будинок і повідомила ОСОБА_5 та її чоловіка про необхідність укладання ними договорів на своє імя з цим забудовником. Відповідачами був укладений з забудовником Договір купівлі-продажу майнових прав. На виконання умов Договору відповідачами 28.10.2013 р. були внесені 40000,00 грн. в рахунок оплати майнових прав на квартиру. Цей факт як і всі інші був відомий позивачу. 07.03.2014 р. між відповідачами та забудовником було укладено Угоду про зміну платіжних реквізитів до Договору купівлі-продажу майнових прав. 14 та 15 травня 2014 року відповідачі внесли кожний особисто 149 900,00 та 143 420,00 грн. відповідно на рахунок ТОВ «ДКБ-Партнер» як оплату майнових прав на спірну квартиру. Гроші на оплату майнових прав були подаровані кожному з них саме позивачем і зробила вона це добровільно. Також представник відповідачки звертає увагу, що позивач вже зверталась до Деснянського районного суду м. Києва з аналогічним позовом і їй було відмовлено у задоволенні позову. Під час розгляду справи суд встановив, що «позивач не довела належними та допустимими доказами наявність обставин, які вказують на помилку - неправильне сприйняття нею фактичних обставин, а також того, що відповідачі зловживаючи довірою стали власниками спірної квартири, оскільки позивач, як вона стверджує, особисто від імені відповідачів сплатила решту суми грошових коштів за квартиру, що підтверджується квитанціями від 14.05.2014р. та 15.05.2014р. Крім того позивач в 08.11.2014р. подавала заяву до Деснянського РВ ГУ ДМС України в м. Києві заяву про реєстрацію місяця проживання в спірній квартирі, де відповідачі, як власники квартири письмово надали свою згоду на таку реєстрацію. З огляду на ці обставини доводи позивача про те, що зі змістом договору купівлі-продажу майнових прав № 1-142/к вона не ознайомилась, оскільки вважала, що квартира буде придбана на її ім'я та сина, не можуть бути підставою для задоволення позову. Враховуючи вищезазначене, суд вважає, що позивач не могла не знати, що вона не є власником спірної квартири». Позивач приховує від суду той факт, що їй відомо було про власників квартири також під час реєстрації в спірній квартирі в органах ДМС, оскільки відповідачі надавали позивачу письмову згоду на реєстрацію в цій квартирі. Всі ці факти є доказами, що позивач була обізнана в тому, що вона не є власником спірної квартири, а гроші на квартиру вона подарувала невістці та сину, тому її твердження, що спірна квартира була набута без достатньої правової підстави є брехнею. Також представник відповідачки в судовому засіданні 20.06.2018 року подав заяву про застосування строку позовної давності посилаючись на те, що на день подачі позову до суду, тобто 18.04.2017 р. сплинув трирічний строк позовної давності, оскільки у своїй позовній заяві (про збільшення позовних вимог), яка розглядалась в Деснянському районному суді м. Києва (справа № 754/4300/16-ц, суддя Галась І. А.) ОСОБА_1 повідомила, що вона вносила кошти 14 та 15 травня 2014 року за АДРЕСА_4 в банк «Діамант» на рахунок ТОВ «ДКБ-Партнер» як оплату майнових прав на спірну квартиру. Далі по тексту ОСОБА_1 зазначає: «до того ж попередньо мною було внесено 40 000,00 грн. на рахунок ТОВ «ДБК-Партнер» в якості завдатку». Вищезгаданий внесок в розмірі 40000,00 грн. було сплачено 28.10.2013 року, а отже це підтверджує той факт, що позивач ОСОБА_1 під час оплати знала та сама надала інформацію про платників (ОСОБА_5 та ОСОБА_3) та підстав внесення платежів (оплата майнових прав за договором купівлі-продажу), а тому станом на 18.04.2017 р. строк позовної давності для подачі позову закінчився.

В судовому засіданні, яке відбулося 21.11.2017 р. відповідачка ОСОБА_5 пояснила, що гроші на спірну квартиру їй та ОСОБА_3 подарувала позивачка і 14.05.2014 р. та 15.05.2014 р. вони самі сплачували внески за спірну квартиру. Також вона зазначила, що в 2011 році продала автомобіль за 48000,00 і саме з цих коштів було сплачено перший внесок за квартиру в розмірі 40 000,00 грн.

Вислухавши пояснення сторін, свідків, всебічно проаналізувавши обставини справи в їх сукупності, оцінивши за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному і об'єктивному розгляді справи, зібрані по справі докази, керуючись законом, суд дійшов висновку, що позов підлягає залишенню без задоволення з наступного.

Згідно зі ст. 2 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов'язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух.

Судом встановлено, що 23.10.2013 р. між ТОВ «ДКБ-ПАРТНЕР» та ОСОБА_3 і ОСОБА_5 було укладено Договір купівлі-продажу майнових прав №1-142/к, відповідно до умов якого ОСОБА_3 та ОСОБА_5 придбають на 2 (дві) особи у рівних долях майнові права на квартиру АДРЕСА_4. Зазначеним договором також визначено порядок розрахунків (а.с. 6-9).

Відповідно до квитанції № 14 від 28.10.2013 р. було здійснено платіж на оплату майнових прав на квартиру АДРЕСА_4 згідно договору купівлі-продажу № 1-142/к від 23/10/13 р. на користь ТОВ «ДКБ-Партнер» в розмірі 20000,00 грн. Платником зазначено - ОСОБА_3 (а.с. 10).

Відповідно до квитанції № 16 від 28.10.2013 р. було здійснено платіж на оплату майнових прав на квартиру АДРЕСА_4 згідно договору купівлі-продажу № 1-142/к від 23/10/13 р. на користь ТОВ «ДКБ-Партнер» в розмірі 20000,00 грн. Платником зазначено - ОСОБА_5 (а.с. 11).

14.05.2014 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_7 було укладено Договір купівлі-продажу квартири, відповідно до умов якого ОСОБА_1 продала квартиру АДРЕСА_1 за 620000,00 грн. (а.с. 12-13).

14.05.2018 р. та 15.05.2018 р. було здійснено оплату майнових прав на квартиру АДРЕСА_4 районі згідно договору купівлі-продажу № 1-142/к на користь ТОВ «ДКБ-Партнер» . Платником ОСОБА_3 здійснено оплату сум в розмірі 149900,00 грн. та 143420,00 грн. Платником ОСОБА_5 здійснено оплату сум в розмірі 149900,00 грн. та 143420,00 грн. (а.с. 14-15).

15 травня 2014 року було складено Акт прийому-передачі майнових прав на квартиру до договору купівлі-продажу майнових прав №1-142/к від 23 жовтня 2013 року, відповідно до якого ТОВ «ДКБ-ПАРТНЕР» (продавець) передало, а ОСОБА_3 та ОСОБА_5 (покупці) прийняли в повному обсязі майнові права на квартиру АДРЕСА_4. Сплачена покупцями сума коштів 626640,00 грн. відповідає 100% вартості майнових прав на квартиру АДРЕСА_4. Сторони цим актом засвідчили, що продавець бере на себе в односторонньому порядку зобов'язання збудувати та ввести в експлуатацію житловий будинок по АДРЕСА_4, а покупці мають в повному обсязі майнові права на квартиру АДРЕСА_4 в цьому будинку (а.с. 16).

18 серпня 2014 року між ТОВ «ДКБ-ПАРТНЕР» та ОСОБА_3 і ОСОБА_5 було укладено Додаткову угоду до Договору купівлі-продажу майнових прав №1-142/к від 23.10.2013 р., відповідно до умов якого в зв'язку з введенням в експлуатацію житлового будинку та присвоєння йому поштової адреси, було внесено зміни до основного договору, а саме присвоєно номер будинку, який збудовано (а.с. 17).

18.08.2014 р. між ТОВ «ДКБ-ПАРТНЕР» та ОСОБА_3 і ОСОБА_5 було підписано Акт прийому-передачі квартири покупцю (а.с. 18).

Відповідно до Свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 06.10.2014 р., власником ? частини квартири АДРЕСА_4 є ОСОБА_5 (а.с. 19).

24.07.2015 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_5 було укладено Договір дарування частини квартири, відповідно до якого ОСОБА_3 подарував ОСОБА_5 ? частину квартири АДРЕСА_4 (а.с. 21).

20 березня 2017 року Деснянським районним судом м. Києва було винесено рішення, яким залишено без задоволення позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_3, ОСОБА_5 про визнання свідоцтва про право власності недійсним, визнання права власності. Рішення суду не оскаржувалось та набрало законної сили. (а.с.70-72).

Відповідно до ч. ч. 4, 5 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені.

Згідно ч. ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Статтею 79 ЦПК України встановлено, що достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Статтею 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до вимог ст. 1212 ЦК України, особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

Відповідно до ст. 1213 ЦК України набувач зобов'язаний повернути потерпілому безпідставно набуте майно в натурі. У разі неможливості повернути в натурі потерпілому безпідставно набуте майно відшкодовується його вартість, яка визначається на момент розгляду судом справи про повернення майна.

Суд критично оцінює твердження позивачки ОСОБА_1 щодо того, що спірна квартира була придбана відповідачами ОСОБА_5 та ОСОБА_3 безпідставно, оскільки в судовому засіданні встановлено, та не заперечується самою позивачкою, що квартира була придбана на підставі Договору купівлі-продажу майнових прав №1-142/к від 23.10.2013 р. Суду не надано жодних належних та допустимих доказів того, що зазначений договір був визнаний недійсним або оскаржується в установленому законом порядку, а отже спірна квартира була набута на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочину.

Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків є договори.

Судом встановлено, що спірна квартира дійсно була придбана за грошові кошти отримані від продажу квартири позивачки ОСОБА_1, а саме квартири АДРЕСА_1

Даний факт знайшов своє підтвердження у судовому засіданні і був підтверджений показами свідків ОСОБА_3 та ОСОБА_8

Так, допитаний в судовому засіданні 20.07.2017 року в якості свідка відповідач ОСОБА_3 показав, що ОСОБА_5 16.02.2011 р. в якості його дружини переїхала поживати за адресою: АДРЕСА_1, де і була потім зареєстрована. Згодом його мати ОСОБА_1 вирішила продати квартиру і купити нову. Перший внесок за спірну квартиру в розмірі 40 000,00 грн. сплачував він від свого імені та від імені дружини. Гроші в розмірі 40000,00 грн. він отримав у своєї тітки.

Допитаний в якості свідка ОСОБА_8 пояснив, що він є батьком ОСОБА_5. 9 травня 2013 року до нього приїхала донька ОСОБА_5 з чоловіком та ОСОБА_1 Позивачка почала говорити про те, що потрібно продати машину і купити квартиру. Пізніше йому телефонувала ОСОБА_1 і говорила про те, що вона подарувала гроші сину та невістці і вони пішли оформляти документи. Також пізніше йому телефонував ОСОБА_3 та казав, що їм мама подарувала гроші і ОСОБА_5 пішла сплачувати за нову квартиру. Оскільки ОСОБА_3 дуже любив свою дружину то подарував їй свою частку квартири. ОСОБА_1 проживає в іншій квартирі. Після того як його дочка ОСОБА_5 розлучилась з чоловіком, він поїхав жити до своєї мами ОСОБА_1

Що стосується твердження позивачки про те, що вона не знала, що договір купівлі-продажу майнових прав № 1-142/к від 23.10.2013 р. було укладено між ТОВ «ДКБ-ПАРТНЕР» та ОСОБА_3 і ОСОБА_5, то воно не знайшло свого підтвердження в судовому засіданні, оскільки як зазначила в суді сама позивачка, вона особисто 14.05.2014 р. та 15.05.2014 р. здійснювала платежі в банку «Діамант» в розмірі 299800,00 грн. та 284840,00 грн. При здійснені зазначених платежів вказувались платники, а саме ОСОБА_3 і ОСОБА_5, а тому позивачка не могла не знати про те, що сторонами у вищезазначеному договорі є відповідачі.

Що стосується заяви представника відповідача ОСОБА_5 - ОСОБА_4 про застосування строку позовної давності, то слід зазначити, що стороною відповідача ОСОБА_5 не доведено того факту, що 28.10.2013 р. саме позивачкою ОСОБА_1 здійснювалась оплата коштів в розмірі 40000,00 грн. на рахунок ТОВ «ДБК-Партнер», а тому стверджувати про те, що саме з цієї дати починається перебіг позовної давності немає підстав. Отже, на день подання позову до суду позивачем не пропущено строк, у межах якого особа може звернутись до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Аналізуючи зібрані по справі докази, суд приходить до висновку про те, що вимоги позивача не є доведеними належними та допустимими доказами, а тому є такими, що не підлягають задоволенню.

Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України, враховуючи, що суд відмовляє у задоволенні позову, судові витрати відносяться на рахунок позивача.

Керуючись ст. ст. 12, 19, 48, 81, 92,89, 229, 141, 258-259, 263-265 ЦПК України, ст. ст. 328, 1212, 1213 ЦП України, суд -

в и р і ш и в:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3, ОСОБА_5 про стягнення коштів - залишити без задоволення.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення виготовлено 26.06.2018 р.

Суддя