Постанова

Іменем України

20 червня 2018 року

м. Київ

справа № 682/2009/16-ц

провадження № 61-19946св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д. (суддя-доповідач),

суддів: Білоконь О. В., Гулька Б. І., Синельникова Є. В., Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1,

відповідачі: публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк», Красилівський районний відділ державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Хмельницькій області,

треті особи: ОСОБА_2, ОСОБА_3,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Славутського міськрайонного суду Хмельницької області у складі судді Мацюка Ю. І., від 26 жовтня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Хмельницької області у складі колегії суддів: Федорової Н. О., Пастощука М. М., Ярмолюка О. І., від 24 січня 2017 року

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» (далі - ПАТ «Укрсоцбанк»), Красилівського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Хмельницькій області, треті особи: ОСОБА_2, ОСОБА_3, про визнання права власності та звільнення майна з-під арешту.

Позовна заява мотивована тим, що 28 травня 2008 року ОСОБА_3 уповноважив ОСОБА_2 на підставі довіреності, посвідченої приватним нотаріусом Красилівського районного нотаріального округу Хмельницької області Грибчиком А. М., на розпорядження, у тому числі продаж, вантажним автомобілем марки FORD COURIER, номерний знак НОМЕР_1, 1995 року випуску.

24 вересня 2012 року ОСОБА_2 відчужив автомобіль на його користь за 30 000 грн.

21 травня 2016 року, керуючи вказаним транспортним засобом, йогозупинили працівники Державної патрульної служби, які повідомили, що на автомобіль накладено арешт на підставі постанови державного виконавця відділу державної виконавчої служби Красилівського районного управління юстиції у Хмельницькій області від 27 січня 2016 року.

23 травня 2016 року постановою державного виконавця відділу державної виконавчої служби Красилівського районного управління юстиції у Хмельницькій області про проведення виконавчих дій щодо майна боржника, зазначений автомобіль передано йому на зберігання.

Ураховуючи викладене, ОСОБА_1 просив суд просив суд визнати за ним право власності на вантажний автомобіль марки FORD COURIER, номерний знак НОМЕР_1, 1995 року випуску, та зняти арешт з даного автомобіля, оскільки вважав, що купив автомобіль і є його власником.

Рішенням Славутського міськрайонного суду Хмельницької області від 26 жовтня 2016 рокуу задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Відмовляючи в задоволенні позову ОСОБА_1, суд першої інстанції виходив із того, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами його право власності на спірний автомобіль, а відсутність державної реєстрації переходу права власності на автомобіль, яка є обов'язковою, дає підстави для висновку, що договір купівлі-продажу автомобіля не є вчиненим.

Ухвалою Апеляційного суду Хмельницької області від 24 січня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилено. Рішення Славутського міськрайонного суду Хмельницької області від 26 жовтня 2016 року залишено без змін.

Апеляційний суд, залишаючи рішення суду першої інстанції без змін, виходив із того, що суду не було надано на підтвердження укладення правочину жодного з документів, передбачених пунктом 8 Правил державної реєстрації та обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів та мотоколясок, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 7 вересня 1998 року № 1388. Що стосується розписки, наданої ОСОБА_2, про отримання від ОСОБА_1 грошових коштів за автомобіль, то така не може замінювати документів, наявність яких на підтвердження права власності передбачена вищевказаними Правилами.

У лютому 2017 рокуОСОБА_1подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права,просив скасувати оскаржувані судові рішення й ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Касаційна скарга мотивована тим, що місцевим судом не застосовано закон, що підлягав застосуванню, а саме положення статей 203, 204, 205, 207, 328, 392, 655, 662, 691 ЦК України. Крім того, судом першої інстанції не враховано вимоги пункту 8 постанови Пленуму Верховного Суду України від 01 листопада 1996 року № 9 «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя», у якому судам роз'яснено, що з урахуванням конституційного положення про те, що правосуддя в Україні здійснюється виключно судами, юрисдикція яких поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі (стаття 124 КонституціїУкраїни), судам підвідомчі всі спори про захист прав і свобод громадян. Суд не вправі відмовити особі в прийнятті позовної заяви чи скарги лише з тієї підстави, що її вимоги можуть бути розглянуті в передбаченому законом досудовому порядку.

Висновок місцевого та апеляційного судів щодо ненадання ним допустимих і належних доказів придбання автомобіля не відповідає фактичним обставинам справи.

Пред'являючи позов про визнання за ним права власності на автомобіль, він долучив до позовної заяви документи: копію доручення, виданого 28 травня 2008 року ОСОБА_3 ОСОБА_2 на продаж автомобіля; копію технічний паспорт на автомобіль; розписку ОСОБА_2 (продавця) про отримання від мене 30 000 грн в рахунок оплати придбаного мною автомобіля.

Ці документи є належними і допустимими доказами набуття ним права власності на автомобіль відповідно до статей 58, 59 ЦПК України 2004 року.

Матеріалами справи також встановлено, що під час купівлі ним 24 вересня 2012 року автомобіля у ОСОБА_2 право власності на автомобіль, у тому числі кредитором ПАТ «Укрсоцбанк», не оспорювалось. Були відсутні інші підстави, що забороняли ОСОБА_2 продати, а йому - купити автомобіль.

З часу придбання ним автомобіля минуло більше трьох років.

Відзив на касаційну скаргу учасники справи до суду не подали.

У пункті 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 3 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» передбачено, що касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

20 квітня 2018 року справа надійшла до Верховного Суду.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Касаційна скарга задоволенню не підлягає.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частин першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Частиною першою статті 402 ЦПК України встановлено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Судом установлено, що власником вантажного автомобіля марки FORDCOURIER, номер кузова НОМЕР_2, номерний знак НОМЕР_1, 1995 року випуску, є ОСОБА_3

28 травня 2008 року ОСОБА_3 видав доручення на ім'я ОСОБА_2 і ОСОБА_5, яким уповноважував їх керувати, розпоряджатися належним йому вантажним автомобілем марки FORD COURIER, номер кузова НОМЕР_2, номерний знак НОМЕР_1, 1995 року випуску, та слідкувати за технічним станом автомобіля, бути його представниками у відповідних організаціях щодо експлуатації та розпоряджання автомобілем.

24 вересня 2012 року ОСОБА_2 надав ОСОБА_1 розписку, в якій зазначив, що продає йому вищевказаний автомобіль за 30 000 грн.

27 січня 2016 року автомобіль був арештований на виконання рішення Дніпровського районного суду м. Києва про стягнення з ОСОБА_3 на користь ПАТ «Укрсоцбанк» заборгованості у розмірі 790 051,90 грн.

Згідно з частинами першою, четвертою статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.

Відповідно до частини першої статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

Статтею 210 ЦК України передбачено, що правочин підлягає державній реєстрації лише у випадках, встановлених законом. Такий правочин є вчиненим з моменту його державної реєстрації. Перелік органів, які здійснюють державну реєстрацію, порядок реєстрації, а також порядок ведення відповідних реєстрів встановлюються законом.

У статті 34 Закону України «Про дорожній рух» встановлено обов'язкову державну реєстрацію, перереєстрацію, облік транспортних засобів та їх власників, що здійснюються відповідними підрозділами Державтоінспекції Міністерства внутрішніх справ України, що забезпечують безпеку дорожнього руху. Власники транспортних засобів та особи, які використовують їх на законних підставах, зобов'язані зареєструвати (перереєструвати) належні їм транспортні засоби протягом десяти діб після придбання, митного оформлення, одержання транспортних засобів або виникнення обставин, що потребують внесення змін до реєстраційних документів.

Згідно з частиною першою статті 58 ЦПК України 2004 року належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

У частині другій статті 59 ЦПК України 2004 року передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Частиною першою статті 60 ЦПК України 2004 року, частиною третьою статті 12 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Договір купівлі-продажу - це угода, за якою продавець (одна сторона) зобов'язується передати майно у власність покупцеві (другій стороні), а покупець зобов'язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму (стаття 655 ЦК України).

Видача розписки про продаж автомобіля без належного укладення договору купівлі-продажу цього транспортного засобу не вважається укладеним відповідно до закону договором та не є підставою для набуття права власності на транспортний засіб особою, яка цю розписку отримала.

Отже, хоча фактично розписка, подана до суду позивачем, формально містить ознаки договору купівлі-продажу, однак договір не засвідчений нотаріально не є документом, на підставі якого здійснюється державна реєстрація транспортного засобу, що підтверджує правомірність його придбання.

Колегія суддів погоджується з висновком судів попередніх інстанцій, що ОСОБА_1 не надав належних та допустимих доказів вчинення договору купівлі-продажу транспортного засобу, висновки судових рішень є достатньо аргументованими.

Посилання касаційної скарги на положення Конституції України щодо всеосяжності судового захисту порушених прав є безпідставними, оскільки справедливий судовий розгляд з урахуванням принципу верховенства права відбувся, позивачу пропонувалось надати належні та допустимі докази укладення відповідного договору про набуття автомобіля. Розписка таким доказом згідно вимог закону не є і суд собою не може підміняти чи змінювати закон.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують, на законність судових рішень не впливають.

Згідно з статтею 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416, 418, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палатиКасаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Славутського міськрайонного суду Хмельницької області від 26 жовтня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Хмельницької області від 24 січня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: О. В. Білоконь

Б. І. Гулько

Є. В. Синельников

Ю. В. Черняк