Справа № 442/1234/16-ц Головуючий у 1 інстанції: Хомик А.П.
Провадження № 22-ц/783/4898/17 Доповідач в 2-й інстанції: ОСОБА_1А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 червня 2018 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого-судді: Левика Я.А.,

суддів: Струс Л.Б., Шандри М.М.,

секретар: Бадівська О.О.,

за участі в судовому засіданні представника відповідача ОСОБА_2 ОСОБА_3, представника позивача ОСОБА_4 «Чагарі» ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області в складі судді Хомика А.П. від 22 травня 2017 року у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Чагарі» до ОСОБА_6, ОСОБА_2, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9 нотаріуса Дрогобицього районного нотаріального округу ОСОБА_10 про визнання договору купівлі-продажу та договору іпотеки недійсним, -

в с т а н о в и л а :

рішеннямДрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 22 травня 2017 року позов задоволено.Визнано недійсним договір купівлі-продажу нежитлового приміщення літ. « Л-1» ( ряд 2, місце 31), по вул. П. Орлика, 20 а, в м. Дрогобичі, загальною площею 8,5 кв.м., від 05.07.2013 року, укладений між ОСОБА_6 та ОСОБА_7, ОСОБА_2, посвідчений приватним нотаріусом Дрогобицького районного нотаріального округу ОСОБА_10 Визнано недійсним договір іпотеки нежитлового приміщення літ. « Л-1» ( ряд 2, місце 31), по вул. П. Орлика, 20 а, в м. Дрогобичі, загальною площею 8,5 кв.м., від 04.06.2015 року, укладений між ОСОБА_7, ОСОБА_2 та ОСОБА_8, посвідчений приватним нотаріусом Дрогобицького районного нотаріального округу ОСОБА_10Стягнуто в користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Чагарі" витрати по сплаті судового збору в рівних частках по 609 грн. з ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_2 та ОСОБА_8.

Дане рішення оскаржила ОСОБА_2

В своїй апеляційній скарзі просить рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити повністю. Вважає, що судом до спірних правовідносин неправильно застосовано норми процесуального та матеріального права, не застосовано закон, який підлягає застосуванню. Зазначає, що жодних даних про те, що позивач був власником спірного нерухомого майна, що є предметом оспорюваного договору немає та позивачем не надано належних доказів цього. Також, вказує на те, що судом не прийнято до уваги постанову ВГСУ від 16 серпня 2012 року, якою відмовлено ТОВ «Чагарі» у задоволенні позову про визнання права власності на обєкти нерухомого майна, зокрема нерухоме приміщення, що є предметом договору купівлі-продажу від 05.07.2013 року. Вказаним рішенням встановлено, що позивач не довів факт будівництва спірних обєктів нерухомого майна за власні кошти. Цією ж постановою ВГСУ встановлено, що спірні обєкти нерухомого майна у встановленому порядку в експлуатацію не введені, земельна ділянка під вже збудованим приміщенням ТОВ «Чагарі» не виділялася для їх обслуговування. Також, вказує на те, що судом не прийнято до уваги обставин того, що на сьогодні право оренди земельної ділянки, під спірним нежитловим приміщенням, належить ОК «Єдність-Разом», а ТОВ «Чагарі» з грудня 2012 року не має права оренди на зазначену земельну ділянку. Крім цього, рішенням Дрогобицької міської ради від 23.05.2013 року №1035 відмовлено у поновленні терміну дії договору оренди земельної ділянки ТОВ «Чагарі» площею 4626 кв.м. на вул. П.Орлика, 20А у м. Дрогобичі, на якій розташоване, зокрема нерухоме майно, що є предметом договору дарування, у звязку з відсутністю права власності на нерухоме майно. Також, вказує на те, що судом жодним чином не вмотивовано підстави визнання недійсним договору іпотеки від 04.06.2015 року.

В судове засідання окрім представника відповідача ОСОБА_2 та представника позивача решта учасники справи не зявилися, однак суд вважав за можливе проводити розгляд справи у їх відсутності, зважаючи на те, що такі особи повідомлялись про час та місце судового розгляду належним чином, обґрунтованих клопотань про відкладення розгляду справи від них до суду не надходило, доказів поважності причин неявки суду представлено не було, зважаючи на вимоги ч.2 ст. 372 ЦПК України та те, що інтереси одного із відповідачів захищав представник, а від відповідачаОСОБА_9 нотаріуса Дрогобицького районного нотаріального округу ОСОБА_10 до суду надійшло клопотання про розгляд справи без її участі.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника відповідача на підтримання апеляційної скарги, представника позивача в заперечення апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, оцінивши доводи осіб, що беруть участь у справі в межах доводів позову, апеляційної скарги та заперечень на неї, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до задоволення з таких підстав.

Із змісту оскаржуваного рішення вбачається, що суд першої інстанції, посилаючись, зокрема, на ст.ст. 216, 204, 215 ЦК України, п. 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.2009 року "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" та задовольняючи позов, виходив з того, що відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна щодо обєкта нерухомого майна № 45963805 від 20.10.2015 року за ОСОБА_7 та ОСОБА_2 на праві спільної часткової власності (розмір частки по 1/2) було зареєстроване нежитлове приміщення літ. « Л-1» ( ряд 2, місце 31), на вул. П. Орлика, 20 а, в м. Дрогобичі, загальною площею 8,5 кв.м. на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Дрогобицького районного нотаріального округу ОСОБА_10 Разом з тим, з такої довідки вбачаються відомості про державну реєстрацію іпотеки щодо вказаного вище нежитлового приміщення за номером запису: 9917410 від 04.06.2015 року, де іпотекодержателями вказана ОСОБА_8, а іпотекодавцями ОСОБА_2 та ОСОБА_7 на підставі договору іпотеки, серія та номер : 450, виданий 04.06.2015 року приватним нотаріусом Дрогобицького районного нотаріального округу ОСОБА_10 Рішенням колегії суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Львівської області від 11.11.2014 року, справа №442/221/13, скасовано рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 01 квітня 2013 року, яким визнано право власності, зокрема, за ОСОБА_6 на самочинно побудоване вищевказане нежитлове приміщення, яке остання в подальшому відчужила відповідачам ОСОБА_2 та ОСОБА_7. Отже, судом встановлено, що підставою належності продавцю майна, яке стало предметом оскаржуваного договору купівлі продажу, а потім договору іпотеки, було рішення суду, яке в подальшому було скасовано. Рішенням колегії суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Львівської області від 11.11.2014 року встановлено, а відтак, доказуванню не підлягає, що спірне торгове приміщення на вул. П.Орлика, 20 "А" споруджувалось на земельній ділянці, яка передавалась в оренду ОСОБА_4 "Чагарі" для будівництва та обслуговування ринку; що саме ОСОБА_4 "Чагарі", а не ОСОБА_6 чи ОСОБА_2, ОСОБА_7, зокрема, було здійснено таке будівництво ринку; що між ОСОБА_4 "Чагарі" та зокрема, ОСОБА_6, укладались договори оренди торгових приміщень за вказаною адресою. Отже, оскільки зазначеним судовим рішенням встановлено приналежність торгових приміщень саме ОСОБА_4 "Чагарі", а не ОСОБА_6,ОСОБА_2 чи ОСОБА_7, зокрема, а відтак укладення будь яких правочинів щодо цього майна, в т.ч. і оспорюваних договорів купівлі-продажу та іпотеки порушує права та інтереси вказаного товариства, яке вправі було звернутись з даним позовом до суду. Порушення прав та інтересів ОСОБА_4 "Чагарі" укладенням оспорюваних правочинів доведено вищенаведеним, а також численними судовими спорами. Отже, за наведених вище доводів про порушення прав та інтересів ОСОБА_4 "Чагарі" укладенням оспорюваних правочинів, суд вважав, що ОСОБА_4 "Чагарі", хоч і не було його стороною, однак вправі було заявляти вимогу про визнання таких правочинів недійсними, оскільки мало в користуванні земельну ділянку, на якій було побудоване нежитлове приміщення. Також, суд вважав, що заслуговують на увагу доводи позивача про те, що оскільки судове рішення про визнання за відповідачем ОСОБА_6 права власності на нерухомість було скасоване, а відтак таке рішення не може породжувати жодних правових наслідків. Тому ухвалення судом рішення про визнання права власності на нерухоме майно за ОСОБА_6, яке згодом було скасоване, спростовує презумпцію правомірності укладеного в подальшому договору купівлі-продажу та іпотеки щодо цієї нерухомості. З огляду на вказане, суд вважав, що укладені між відповідачами правочини не можуть породжувати будь яких правових наслідків, а відтак їх необхідно визнати недійсними.

Колегія суддів вважає, що такі висновки суду першої інстанції є помилковими, обставинам, що мають значення для справи та вимогам закону не відповідають, а тому оскаржуване судове рішення підлягає скасуванню.

Із змісту позовної заяви вбачається, що позивач ОСОБА_4 "Чагарі" звернулось в суд із позовомдо ОСОБА_6, ОСОБА_2, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9 нотаріуса Дрогобицього районного нотаріального округу ОСОБА_10 в якому просили: визнати недійсним договір купівлі-продажу нежитлового приміщення літ. «Л-1» ( ряд 2, місце 31) на вул. Пилипа Орлика №20 «А» в м. Дрогобичі Львівської області, площею 8,5 кв.м., укладеного між ОСОБА_6 та ОСОБА_2 і ОСОБА_7, посвідченого приватним нотаріусом Дрогобицького районного нотаріального округу ОСОБА_10 05.07.2013 року; визнати недійсним договір іпотеки нежитлового приміщення літ. «Л-1» ( ряд 2, місце 31) на вул. Пилипа Орлика №20 «А» в м. Дрогобичі Львівської області, площею 8,2 кв.м., укладеного між ОСОБА_8 та ОСОБА_2 і ОСОБА_7, посвідченого 04 червня 2015 року приватним нотаріусом Дрогобицького районного нотаріального округу ОСОБА_10.

В обґрунтування позовних вимог посилалися на те, що судове рішення про визнання за відповідачами права власності на нерухомість було скасоване, відтак воно не може породжувати жодних правових наслідків, а тому просить визнати недійсними оскаржувані договори. Зазначають, що оспорюваними договорами порушені права ОСОБА_4 "Чагарі", оскільки торгові приміщення на вул. Пилипа Орлика №20 «А» в м. Дрогобичі Львівської області, площею 8,5 кв.м споруджувались на земельній ділянці, яка знаходиться в оренді ОСОБА_4 "Чагарі", яке і здійснювало будівництво ринку за вказаною адресою.

Як вбачається із матеріалів справи та сторонами не оспорювалось 5.07.2013 року між відповідачами ОСОБА_6 з одного боку як продавцем та ОСОБА_2 та ОСОБА_7 з іншого боку як покупцями було укладено договір купівлі-продажу нежитлового приміщення, за яким ОСОБА_6 передала у власність покупцям (кожному у рівній частці ?) спірне нежитлове приміщення площею 8,5 кв.м. на плані літ «Л-1» (ряд 2, місце 31), що розташоване на вул. П.Орлика, 20 «а» в м.Дрогобичі Львівської області за 19200 грн. На час укладення договору спірне нежитлове приміщення належало ОСОБА_6 на підставі рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області у справі №442/2221/13-ц від 1.04.2013 року за позовом ряду осіб, в тому числі і ОСОБА_6 до Дрогобицької міської ради про визнання права власності на самочинне будівництво (договір та матеріали, на підставі яких такий було посвідчено Т2 а.с.1-41 ).

Рішенням Апеляційного суду Львівської області від 11.11.2014 року вказане рішення за апеляційною скаргою ОСОБА_4 «Чагарі» скасовано та у задоволенні позову відмовлено (рішення апеляційного суду Т1 а.с. 33-36).

Посилаючись на те, що саме вони будували на орендованій ними ділянці будівлі ринку, зокрема, і спірне приміщення та воно саме їм належить, а оспорюваний договір, зважаючи, також, і на скасування рішення суду, за яким покупці набули такий обєкт у власність, порушує їх права, позивач звернувся в суд з даним позовом, у якому просив визнати договір купівлі-продажу недійсним. Крім цього, просили визнати недійсним і договір іпотеки від 4.06.2015 року, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_7 як іпотекодавцями та ОСОБА_8 як іпотекодержателем, за яким вказаний спірний обєкт нерухомості переданий в іпотеку в забезпечення виконання зобовязань вказаних іпотекодавців за договором позики укладеним між ними та ОСОБА_8 на суму 30 тис. грн. (договір іпотеки та матеріали, на підставі яких такий було посвідчено Т2 а.с. 43-109). Що стосується договору іпотеки, то позивач, вважаючи такий недійсним, посилався на те, що договір був укладений після скасування права власності за одним із відповідачів на спірне приміщення згаданим рішенням апеляційного суду Львівської області від 11.11.2014 року, а також нотаріус не мала права посвідчувати договору зважаючи на те, що її діяльність розповсюджується на територію Дрогобицького району, а не міста Дрогобича.

Колегія суддів вважає заявлений із вказаних підстав та із заявленими вимогами позов безпідставним та таким, що до задоволення не підлягає виходячи з такого.

Положення статей 215, 216 Цивільного кодексу України застосовуються лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним, тому вимога про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, за правилами реституції може бути предявлена тільки стороні недійсного правочину.

Отже, реституція є правовим наслідком недійсності правочину і способом захисту цивільних прав, який може бути застосовано до відносин зобовязального характеру, за умови якщо спір виник між сторонами недійсного правочину (договору).

Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору.

За положеннями статей 330, 387, 388 ЦК України власник майна може витребувати належне йому майно від будь-якої особи, яка є останнім набувачем майна та яка набула майно з незаконних підстав, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене попередніми набувачами, та без визнання попередніх угод щодо спірного майна недійсними. При цьому норма частини першої статті 216 ЦК України не може застосовуватись як підстава позову про повернення майна, яке було передане на виконання недійсного правочину і в подальшому відчужене набувачем третій особі, оскільки ця норма надає право повернення майна лише стороні правочину, який визнано недійсним. Захист порушених прав особи, що вважає себе власником неодноразово відчуженого майна, можливий шляхом предявлення віндикаційного позову до останнього набувача цього майна з підстав, передбачених статтями 387 та 388 ЦК України.

Також, відповідно до частини третьої статті 388 ЦК України, якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках.

Аналіз зазначеної норми дає підстави для висновку, що майно, яке вибуло з володіння власника на підставі рішення суду, ухваленого щодо цього майна, але в подальшому скасованого, вважається таким, що вибуло з володіння власника поза його волею. Якщо таке майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, то власник має право його витребувати від добросовісного набувача у всіх випадках.

Про вказане йдеться у ряді постанов Верховного Суду України, що прийняті в порядку п.1 ч.1 ст. 355 ЦПК України (в редакції на час їх прийняття) та є обовязковими до застосування, зокрема: від 11 червня 2014 року № 6-52цс14; від 16.04.2014 року №6-146цс13; від 30 січня 2012 року №6-61цс11; від 24 червня 2015 року № 6-251цс15; від 10 червня 2015 №6-348цс15; від 16 грудня 2015 року №6-1158цс15; від 2 вересня 2015 року №6-1168цс15, а також у п. 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 6.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними».

Зважаючи на вказане слід вважати обраний позивачем спосіб захисту невірним.

Крім цього, як вбачається із матеріалів справи, не оспорювалось та не було спростовано сторонами, жодних даних про те, що позивач був власником спірного нерухомого майна, що відчужене за оспорюваним договором купівлі-продажу, а згодом передане в іпотеку, у матеріалах справи немає.

Дійсно, як встановлено згаданим рішенням Апеляційного суду Львівської області від 11.11.2014 року, а також судовими рішеннями Львівського апеляційного господарського суду Львівської області від 12.06.2012 року та Вищого господарського суду України від 16.08.2012 року у справі №21/111 (14/235) (Т2 а.с. 111-115, 116-121) позивачем (ОСОБА_4 «Чагарі») самочинно, за відсутності дозвільних документів на орендованій земельній ділянці збудовано, зокрема, і спірний обєкт.

Відповідно до ст. 376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього. Право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно. Якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок. На вимогу власника (користувача) земельної ділянки суд може визнати за ним право власності на нерухоме майно, яке самочинно збудоване на ній, якщо це не порушує права інших осіб. Особа, яка здійснила самочинне будівництво, має право на відшкодування витрат на будівництво, якщо право власності на нерухоме майно визнано за власником (користувачем) земельної ділянки, на якій воно розміщене. У разі істотного відхилення від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, істотного порушення будівельних норм і правил суд за позовом відповідного органу державної влади або органу місцевого самоврядування може постановити рішення, яким зобов'язати особу, яка здійснила (здійснює) будівництво, провести відповідну перебудову. Якщо проведення такої перебудови є неможливим або особа, яка здійснила (здійснює) будівництво, відмовляється від її проведення, таке нерухоме майно за рішенням суду підлягає знесенню за рахунок особи, яка здійснила (здійснює) будівництво. Особа, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, зобов'язана відшкодувати витрати, пов'язані з приведенням земельної ділянки до попереднього стану.

Жодних доказів про те, що позивач на даний час є власником чи користувачем земельної ділянки, на якій розташований спірний обєкт немає.

Зважаючи на вказане, позивач, як особа, якою здійснювалося самовільне будівництво, зокрема, і спірного обєкту, вправі вирішувати, зокрема, і питання про відшкодування понесених ним витрат на будівництво чи вирішувати питання про захист своїх прав та інтересів у інший, передбачений законом спосіб.

Вказані висновки колегії суддів узгоджуються також і з правовою позицією Верховного Суду України у постанові, що винесена у справі №6-1920цс15 від 4.11.2015 року, що прийнята в порядку п.1 ч.1 ст. 355 ЦПК України (в редакції на час її прийняття) та є обовязковою до застосування.

Решта доводів позову не слід вважати обґрунтованими, зважаючи на невірно обраний позивачем спосіб захисту, за яким суд не взмозі вирішувати питання дійсності чи недійсності оспорюваних договорів та застосувати реституцію.

Зважаючи на наведене, оскаржуване рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення, яким у задоволенні позову слід відмовити.

Вказаним слід визнати обґрунтованими доводи апеляційної скарги та таку задовольнити у повному обсязі.

Відповідно до задоволених вимог слід розподілити судові витрати.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374 ч.1 п.2, 376 ч.1 п.1-4, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, -

п о с т а н о в и л а :

апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 22 травня 2017 року скасувати та ухвалити у справі нове рішення, яким у задоволенні позову Товариства з обмеженою відповідальністю «Чагарі» до ОСОБА_6, ОСОБА_2, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9 нотаріуса Дрогобицього районного нотаріального округу ОСОБА_10 про визнання договору купівлі-продажу та договору іпотеки недійсним відмовити.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Чагарі» на користь ОСОБА_2 2679,6 грн. сплаченого нею судового збору за подання апеляційної скарги.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повний текст постанови складено 27 червня 2018 року.

Головуючий : Я.А. Левик

Судді: Л.Б. Струс

ОСОБА_11