Постанова

Іменем України

27 червня 2018 року

місто Київ

справа № 299/1209/14

провадження № 61-18965ск18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Погрібного С. О. (суддя-доповідач), Ступак О. В., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - Публічне акціонерне товариство «Дельта Банк»,

відповідач - ОСОБА_4,

треті особи: ОСОБА_5, Державна реєстраційна служба України,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» на рішення Виноградівського районного суду Закарпатської області від 14 грудня 2016 року у складі судді Левка Т. Ю. та ухвалу Апеляційного суду Закарпатської області від 04 травня 2017 року у складі колегії суддів: Готри Т. Ю., Бисаги Т. Ю., Собослоя Г. Г.,

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2014 року Публічне акціонерне товариство «Дельта Банк» (далі - ПАТ «Дельта Банк», банк) звернулося до суду з позовом до ОСОБА_4, треті особи: ОСОБА_5 та Державна реєстраційна служба України, про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі та набуття у власність за кредитним договором № 0.

ПАТ «Дельта Банк» у червні 2014 року подано до суду інший позов до ОСОБА_4, треті особи: ОСОБА_5 та Державна реєстраційна служба України, про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі та набуття у власність за кредитним договором №0.

Ухвалою Виноградівського районного суду від 27 червня 2014 року зазначені цивільні справи об'єднано в одне провадження.

Позовні вимоги ПАТ «Дельта Банк» обґрунтовувались тим, що 23 травня 2006 року Акціонерним комерційним інноваційним банком «УКРСИББАНК» (далі - АКІБ «УКРСИББАНК») та ОСОБА_5 укладено договір № 0 про надання споживчого кредиту. Відповідно до умов вказаного договору ОСОБА_5 отримав кредит в сумі 22 800, 00 швейцарських франків, який зобов'язувався повернути у повному обсязі в строк до 23 травня 2023 року або достроково зі сплатою 9,50 відсотків річних за користування кредитом. Згідно з умовами названого договору ОСОБА_4 в забезпечення виконання умов кредитного договору передав позивачу в іпотеку належний відповідачу житловий будинок в АДРЕСА_1. Через неналежне виконання умов договору про надання споживчого кредиту у позичальника утворилася заборгованість у розмірі 23 231, 59 шв. фр., що згідно з курсом НБУ складало 265 138, 97 грн.

05 жовтня 2007 року між АКІБ «УКРСИББАНК» та ОСОБА_5 укладено договір про надання споживчого кредиту № 0, відповідно до умов якого ОСОБА_5 отримав кредит в сумі 40 000, 00 дол. США, який зобов'язувався повернути у повному обсязі в строк до 05 жовтня 2024 року або достроково зі сплатою 11,00 відсотків річних за користування кредитом. З метою забезпечення виконання грошових зобов'язань за кредитним договором іпотекодавець ОСОБА_4 передав у іпотеку нерухоме майно, житловий будинок, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1, загальною площею 186, 20 кв.м. У зв'язку із неналежним виконанням умов договору про надання споживчого кредиту у позичальника утворилася заборгованість у розмірі 56 496, 15 дол. США, що згідно з курсом НБУ складало 499 312, 97 грн. Позивач в подальшому повідомив відповідача про необхідність виселення з будинку. При цьому, відповідач, незважаючи на письмову вимогу позивача про звільнення житлового будинку, добровільно не виселився із зазначеного будинку.

Рішенням Виноградівського районного суду Закарпатської області від 14 грудня 2016 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Закарпатської області від 04 травня 2017 року, в задоволенні позову відмовлено.

Відмовляючи в задоволенні позову, суди попередніх інстанцій виходили з того, що порядок звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання на нього права власності за іпотекодержателем є виключно позасудовим способом, а тому позов задоволенню не підлягає. Позовні вимоги про виселення не підлягають задоволенню як похідні.

У касаційній скарзі, поданій у червні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ПАТ «Дельта Банк» просило скасувати судові рішення, ухвалити нове рішення про задоволення позову, посилаючись на неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга обґрунтовувалась тим, що позичальник умови кредитного договору не виконав, внаслідок чого позивач набув право на задоволення вимог за рахунок іпотечного майна у судовому порядку. За твердженнями заявника, у Законі України «Про іпотеку» передбачена можливість звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом набуття іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки за рішенням суду, з огляду на що суди попередніх інстанцій зробили необґрунтований висновок про відмову у задоволенні позову.

Відзив на касаційну скаргу не надходив.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 10 липня 2017 року відкрито касаційне провадження у справі.

Справу разом із матеріалами касаційного провадження передано до Верховного Суду 07 травня 2018 року.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України (в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII, що набрав чинності 15 грудня 2017 року, далі - ЦПК України) судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Верховний Суд вислухав суддю-доповідача, перевірив доводи касаційної скарги та матеріали цивільної справи, за результатами чого зробив висновок, що оскаржувані судові рішення відповідають вимогам законності та обґрунтованості, визначеним статтею 213 ЦПК України (в редакції Закону України від 18 березня 2004 року № 1618-IV, далі - ЦПК України 2004 року), а касаційну скаргу необхідно залишити без задоволення.

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

З метою визначення меж розгляду справи Верховним Судом підлягають до застосування правила статті 400 ЦПК України, відповідно до яких під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Критерії оцінки правомірності оскаржуваних судових рішень визначені в статті 213 ЦПК України 2004 року, відповідно до яких рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом; обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що 23 травня 2006 року між АКІБ «УКРСИББАНК» та ОСОБА_5 укладено договір №0 про надання споживчого кредиту. 05 лютого 2009 року між цими ж сторонами укладено додаткову угоду до договору, згідно з якою сторони домовилися, що для ідентифікації договору можуть застосовуватися як номер договору, зазначений при його укладенні, а саме: № 1. Відповідно до умов наведеного договору ОСОБА_5 отримав кредит в сумі 22 800, 00 шв.фр., який зобов'язувався повернути у повному обсязі в строк до 23 травня 2023 року або достроково зі сплатою 9, 50 відсотків річних за користування кредитом.

З метою забезпечення виконання грошових зобов'язань за наведеним кредитним договором 23 травня 2006 року між АКІБ «УКРСИББАНК та ОСОБА_4 укладено договір іпотеки № 0, відповідно до умов якого іпотекодавець передав в іпотеку нерухоме майно, жилий будинок, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1; загальна площа 186, 20 кв.м; житлова площа 71, 80 кв.м.

У зв'язку із неналежним виконанням умов договору про надання споживчого кредиту у позичальника утворилась заборгованість у розмірі 23 231, 59 шв.фр., що згідно з курсом НБУ становило 265 138, 97 грн.

05 жовтня 2007 року між АКІБ «УКРСИББАНК» та ОСОБА_5 укладено договір про надання споживчого кредиту № 0, відповідно до умов якого позичальник отримав кредит в сумі 40 000, 00 дол. США строком до 05 жовтня 2024 року або достроковим поверненням зі сплатою 11,0 відсотків річних за користування кредитом. 02 лютого 2009 року укладено додаткову угоду № 2 до договору про надання споживчого кредиту, згідно якої номер договору змінено на № 1. З метою забезпечення виконання грошових зобов'язань за зазначеним кредитним договором 05 жовтня 2007 року між АКІБ «УКРСИББАНК» та ОСОБА_4 укладено договір іпотеки, за яким іпотекодавець передав у іпотеку належне йому на праві власності нерухоме майно, жилий будинок, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1; загальною площею 186, 20 кв.м; житловою площею 71,80 кв.м. Обтяження нерухомого майна іпотекою зареєстровано банком у Єдиному реєстрі заборон відчуження об'єктів нерухомого майна та у Державному реєстрі іпотек.

На підставі рішення Загальних зборів акціонерів від 27 жовтня 2009 року АКІБ «УКРСИББАНК» змінило назву на ПАТ «УКРСИББАНК».

08 грудня 2011 року між ПАТ «УКРСИББАНК» та ПАТ «Дельта банк» укладено договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитами, відповідно до умов якого до позивача перейшло право вимоги за кредитними договорами від 23 травня 2006 року та від 05 жовтня 2007 року, а також за забезпечувальними договорами іпотеки у обсязі та на умовах, що існували у первісного кредитора.

В результаті неналежного виконання умов договору про надання споживчого кредиту у позичальника утворилась заборгованість у розмірі 56 496, 15 дол. США, що згідно з курсом НБУ становило 499 312, 97 грн.

У статті 33 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, установлених статтею 12 цього Закону. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. Тобто законом визначений вичерпний перелік способів звернення стягнення на предмет іпотеки в разі невиконання чи неналежного виконання забезпеченого іпотекою зобов'язання.

Згідно зі статтею 36 Закону України «Про іпотеку» сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем та іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Судами установлено, що зазначеними договорами іпотеки від 23 травня 2006 року та від 05 жовтня 2007 року передбачено декілька способів звернення стягнення на предмет іпотеки, зокрема, за рішенням суду та позасудові, у тому числі, відповідно до пунктів 5.1, 5.2 договорів шляхом застосування застереження про задоволення вимог іпотекодержателя у спосіб, що передбачений статтею 36 Закону України «Про іпотеку».

Разом з тим, у статті 37 Закону України «Про іпотеку» не передбачено можливості визнання права власності на предмет іпотеки за іпотекодержателем на підставі рішення суду. Відповідно до цієї статті іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання.

Відповідно до пункту 61 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 року № 1127, для державної реєстрації права власності на підставі договору іпотеки, що містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, також подаються: копія письмової вимоги про усунення порушень, надісланої іпотекодержателем іпотекодавцеві та боржникові, якщо він є відмінним від іпотекодавця; документ, що підтверджує наявність факту завершення 30-денного строку з моменту отримання іпотекодавцем та боржником, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмової вимоги іпотекодержателя в разі, коли більш тривалий строк не зазначений у відповідній письмовій вимозі.

Тобто для реалізації іпотекодержателем позасудового порядку звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності на нього за загальним правилом необхідні відповідне волевиявлення та вчинення певних дій з боку іпотекодержателя, якщо договором не передбачено іншого порядку.

При цьому позивач не позбавлений відповідно до статей 38, 39 ЦК України можливості звернутися до суду з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки в інший спосіб, ніж визнання права власності на нього.

Під час розгляду справи Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду врахував правовий висновок Великої Палати Верховного Суду, викладений у постанові від 21 березня 2018 року у справі № 760/14438/15-ц про те, що передача іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки відповідно до статей 36, 37 Закону України «Про іпотеку» є способом позасудового врегулювання спору, який здійснюється за згодою сторін без звернення до суду. Застереження в договорі про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом визнання права власності на предмет іпотеки - це виключно позасудовий спосіб урегулювання спору, який сторони встановлюють самостійно у договорі. При цьому необхідно врахувати, що у статті 37 Закону України «Про іпотеку» не передбачено можливості визнання права власності на предмет іпотеки за іпотекодержателем за рішенням суду.

Таким чином, взявши до уваги, що фактичні обставини справи, посилання та доводи заявника у цій справі є аналогічними до обставин у справі

№ 760/14438/15-ц, Верховний Суд не встановив підстав відступити від правового висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у наведеній постанові Великої Палати Верховного Суду.

Ураховуючи наведене, суди першої та апеляційної інстанцій зробили обґрунтований висновок про те, що передача іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки відповідно до статей 36, 37 Закону України «Про іпотеку» є способом позасудового врегулювання, який здійснюється за згодою сторін без звернення до суду, оскільки з урахуванням вимог статей 328, 335, 392 ЦК України у контексті статей 36, 37 Закону України «Про іпотеку» суди не наділені повноваженнями звертати стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності на нього за іпотекодержателем.

Верховний Суд встановив, що оскаржувані судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують, на законність ухвалених судових рішень не впливають. Інші доводи заявника спрямовані на зміну оцінки доказів, здійсненої судами, що перебуває поза межами повноважень суду касаційної інстанції та не може бути здійснене цим судом під час перегляду оскаржуваних судових рішень.

Враховуючи наведене, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду зробила висновок, що касаційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а оскаржувані рішення - без змін.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» залишити без задоволення.

Рішення Виноградівського районного суду Закарпатської області від 14 грудня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Закарпатської області від 04 травня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді С. О. Погрібний

О. В. Ступак

Г. І. Усик