Справа № 431/488/18
Провадження № 22ц/782/390/18
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 червня 2018 року м. Сєвєродонецьк

Апеляційний суд Луганської області у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого-судді: Стахової Н.В.

суддів: Дронської І.О., Карташова О.Ю.,

за участю секретаря судового засідання Перишкіна Т.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Апеляційного суду Луганської області в м. Сєвєродонецьку Луганської області цивільну апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Старобільського районного суду Луганської області від 18 квітня 2018 року (суддя Воронкін О.А.) у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1, третя особа Орган опіки та піклування в особі Старобільської районної державної адміністрації Луганської області про визначення місця проживання дитини,

ВСТАНОВИВ:

Позивачка ОСОБА_2 звернулася до суду 01 лютого 2018 року з позовом до ОСОБА_1 (далі відповідач), в якому просила визнати за нею місце проживання малолітньої дитини - доньки ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Позовна заява мотивована тим, що з 19 листопада 2011 року перебуває у зареєстрованому шлюбі з відповідачем, від якого мають малолітню доньку ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, яка проживає разом з нею. На даний час між нею та відповідачем виникають суперечки з питання визначення місця проживання їхньої доньки. Коли відповідач забирав дитину та не повертав її, позивач вимушена була неодноразово звертатися до поліції із заявами про неповернення батьком дитини. Вважає, що у неї відсутні негативні риси, які могли б перешкоджати правильному та належному вихованню дитини. Також зазначила, що є фізичною - особою підприємцем, має самостійний дохід, а також зареєстроване місце проживання у місті Старобільську Луганської області, і крім того на даний час орендує житлове приміщення за договором оренди, що свідчить по її фінансову спроможність утримувати дитину.

Рішенням Старобільського районного суду Луганської області від 18.квітня 2018 року позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визначення місця проживання дитини задоволено.

Суд визначив місце проживання дитини ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, разом з її матір»ю ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_3.

З ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 стягнуто судовий збір у розмірі 704 грн.80 коп.

З цим рішенням щодо визначення місця поживання малолітньої доньки з матір»ю не погодився відповідач, звернувшись з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду і ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову та передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

При цьому в апеляційній скарзі апелянт зазначає, що він є приватним підприємцем, має стабільний дохід, власний будинок, який за житлово - побутовими умовами придатний для житла дитини, тому вважає, що донька повинна проживати разом з ним, оскільки за місцем його проживання створені всі належні умови для гармонійного розвитку дитини.

В судове засідання позивач та відповідач, а також представник третьої особи не з'явились. Про час та місце розгляду справи належним чином завчасно повідомлені.

Апеляційний суд вважає можливим розглянути справу у відсутність сторін, оскільки відповідно до частини 2 статті 372 Цивільного процесуального кодексу України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність й обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Згідно зі статтею 263 Цивільного процесуального кодексу України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до частини 1,2 статті 367 Цивільного процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Судом першої інстанції встановлено, що сторони з 19 листопада 2011 року перебувають у зареєстрованому шлюбі, від якого мають дитину ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1.

З серпня 2017 року подружжя проживає окремо, з 01.09.2017 року по 10.12.2017 року на підставі договору оренди житла дитина проживала разом з матір»ю за адресою: АДРЕСА_1. З 10 грудня 2017 року позивачка та її дитина проживають у будинку своєї матері за адресою АДРЕСА_2, що підтверджується довідкою голови вуличного комітету від 28 березня 2018 року та побутовою характеристикою наданою головою вуличного комітету від 14 березня 2018 року.

Відповідно до побтової характеристики голови вуличного комітету від 20 грудня 2017 року ОСОБА_2 за час проживання за адресою АДРЕСА_3 зарекомендувала себе з позитивного боку, як неконфліктна, дбайлива мати. Нарікань з боку сусідів не було.

Довідкою директора дитячого центру «Талант» підтверджується той факт, що ОСОБА_2 разом зі своєю донькою ОСОБА_3 відвідувала розвиткові заняття у дитячому центрі «Талант».

Перебуваючи на амбулаторному лікуванні у Старобільській ЦРЛ дитина потребувала догляду матері, яка здійснювала догляд за хворою дитиною.

Батько дитини ОСОБА_1 згідно побутової характеристики, виданої головою вуличного комітету 10.01.2018 року за місцем проживання характеризується позитивно, ввічливий, працьовитий, неконфліктний, спиртними напоями не зловживає, займається спортом, добрий сем»янін.

З довідки голови вуличного комітету ві 15 січня 2018 року дитина з віку 1 року знаходилася у бабусі ОСОБА_4 та дідуся ОСОБА_5 З серпня 2017 року по 22 грудня 2017 року дитина постійно проживала за адресою АДРЕСА_4 на утриманні батька, бабусі та дідуся.

Отже, обидві сторони згідно побутових характеристик, характеризуються позитивно.

Згідно висновку органу опіки та піклування в особі Старобільської райдержадміністрації від 22 січня 2018 року № 215 про визначення місця проживання малолітньої дитини ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, спеціалістами служби у справах дітей неодноразово проводилися профілактичні бесіди з обома батьками, були роз»яснені їх права та обов»язки згідно чинного законодавства України. Спеціалістами служби були обстежені умови проживання малолітньої ОСОБА_3 за місцем перебування дитини у батьків ОСОБА_1, у матері ОСОБА_2 та у найманому будинку, де раніше мешкало подружжя разом зі своєю дитиною, про що були складені акти. Умови проживання всюди задовольні. Уважно вивчивши всі надані до служби документи, орган опіки та піклування не вбачає виняткових обставин, які б давали підстави розлучення дитини з матір»ю, відповідно до принципу 6 Декларації прав дитини, а також той факт що дитина є особою жіночої статті, мати в найбільшій мірі може сприяти гармонійному розвитку дитини, в тому числі у майбутньому, виходячи із її статевих ознак, а тому враховуючи зазначене вище, вік і стать дитини, діючи виключно в найкращих інтересах самої дитини, вважає за доцільне визначити місце проживання малолітньої ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 разом з матір»ю ОСОБА_2

Відповідач наполягає на визначенні місця проживання малолітньої доньки разом з ним.

Отже, між сторонами виник спір з приводу визначення місця проживання їх малолітньої доньки, який вирішується судом.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції врахував вік дитини та її стать, постійну потребу в турботі матері, а також, посилаючись на Декларацію прав дитини, прийняту Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року виходив із відсутності виключних обставин, за наявності яких малолітня дитина може бути розлучена зі своєю матір'ю та врахував висновки органів опіки і піклування, у якому не вказано виняткових обставин, які б давали підстави для розлучення доньки із матір»ю.

У зв'язку з чим суд дійшов висновку про те, що інтересам дитини відповідатиме визначення місця проживання дитини разом із матір»ю.

Апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції, оскільки він ґрунтується на нормам закону та відповідає фактичним обставинам справи.

Згідно з частинами другою, восьмою, дев'ятою статті 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім'ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.

Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Відповідно до принципу 6 Декларації прав дитини, Дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові та розуміння. Вона має, якщо це можливо, зростати в піклуванні та під відповідальністю своїх батьків, у будь-якому разі - в атмосфері любові та моральної і матеріальної забезпеченості; малолітня дитина, крім випадків, коли є виняткові обставини, не має розлучатися зі своєю матір'ю. На суспільство та органи публічної влади має бути покладений обов'язок щодо здійснення особливого піклування про дітей, які не мають сім'ї, та про дітей, які не мають достатніх засобів існування. Бажано, щоб багатодітним сім'ям надавалася державна або інша допомога на утримання дітей

Відповідно до частини першої статті 18, частини першої статті 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини) держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.

У частині першій статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Відповідно до частини четвертої статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я, в якому вона проживає.

Згідно зі статтею 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини.

Відповідно до частини першої, другої статті 161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом.

Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення.

Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини.

У частині першій статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 11 липня 2017 року у справі «М. С. проти України», заява № 2091/13, суд зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв'язків із сім'єю, крім випадків, коли сім'я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (параграф 76).

Аналіз наведених норм права, зокрема й практики Європейського суду з прав людини, дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об'єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків.

Особисті якості батьків не перешкоджають кожному з них виховувати дитину.

Позивачка наполягаючи на визначенні місця проживання з нею, надала суду достатніх доказів того, що за умовами її проживання та з урахуванням того, що вона є фізичною -особою підприємцем, отримує дохід, її особистими якостями, особливостями її відносин з дитиною вона має перевагу перед батьком дитини для визначення місця її проживання.

Таким чином, апеляційний суд не приймає до уваги доводи апелянта про те, що він у даному випадку має перевагу щодо визначення місця проживання дитини разом з ним, оскільки судом не встановлено виняткових обставин у розумінні положень статті 161 СК України та принципу 6 Декларації прав дитини, які б свідчили про неможливість проживання дитини разом із матір'ю. У зв'язку з цим не має значення для вирішення питання про визначення місця проживання малолітньої дитини сторін і та обставина, що батько має власне житло, а мати проживає у житловому будинку за адресою: місто Старобільськ, вулиця Дойчева будинок 29 разом зі членами її сім»ї.

Визначальним в даному випадку для нормального розвитку дитини є почуття сім'ї.

Тим більш, що поняття «розлучення» не співпадає з поняттям «визначення місця проживання», оскільки батько дитини у разі визначення місця проживання дитини з матір»ю не обмежений у своєму праві на спілкування з дитиною, турботи відносно дитини та участі у вихованні дитини і може реалізувати свої права шляхом домовленості з матір»ю дитини щодо встановлення часу спілкування або за рішенням органу опіки та піклування, або за судовим рішенням. Обмеження у цьому разі стосується тільки місця проживання дитини до досягнення нею віку 14 років.

За таких обставин, апеляційний суд вважає, що доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Старобільського районного суду Луганської області від 18 квітня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складений - 25 червня 2018 року.

Головуючий Н. В. Стахова

Судді: І. О. Дронська

О. Ю. Карташов