Номер провадження 2/754/4079/18
Справа №754/3657/18
РІШЕННЯ

Іменем України

23 червня 2018 року Деснянський районний суд м. Києва в складі:

Головуючого - судді - Галась І.А.

при секретарі - Дмитрієвій А.

за участі: позивача - ОСОБА_1

представника позивача - ОСОБА_2

розглянувши позов ОСОБА_1 до Інспекції з питань підготовки та дипломування моряків Міністерства інфраструктури України про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення та поновлення на роботі,-

ВСТАНОВИВ:

В провадження судді Деснянського районного суду м. Києва надійшла позовна заява представника позивача ОСОБА_1 - адвоката ОСОБА_2 до Інспекції з питань підготовки та дипломування моряків Міністерства інфраструктури України про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення та поновлення на роботі.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 07 червня 2010 року позивач ОСОБА_1 прийнятий на посаду заступника Директора Державного реєстру документів моряків України згідно Наказу №272к від 04.06.2010 безстроково.

08 листопада 2011 року Наказом №385к від 07.11.2011 на Позивача покладено виконання обов'язків Директора Державного реєстру документів моряків України.

01 травня 2012 року Наказом №97/к від 25.04.2012 Позивача переведено на посаду Директора Державного реєстру документів моряків України безстроково.

За весь час роботи на цій посаді ОСОБА_1 суворо дотримувався трудової дисципліни, чесно і сумлінно. Своєчасно і точно виконував свої службові обов'язки, відповідально до ст. 139 КЗпП України та згідно посадової інструкції, за що неодноразово заохочувався відповідачем: Наказ №246к від 30 червня 2011 - почесною грамотою, Наказ №169к від 23.07.2012р. - оголошена подяка із виплатою премії; а також Київською міською державною адміністрацією - Розпорядження КМДА №18165 від 02.07.2013, Розпорядження КМДА №92099 від 05.06.2015р.

09 листопада 2017 року Наказом №234-к до Позивача було застосовано дисциплінарне стягнення - оголошено догану.

22 лютого 2018 у будівлі Міністерства інфраструктури України було проведено нараду щодо обговорення результатів роботи над Проектом наказу, яку очолював директор Департаменту реформування та функціонування морського та річкового транспорту Басюк О.Г.

На нараді були присутні: начальник Інспекції з питань підготовки та дипломування моряків Пересада М.В.; заступник начальника Інспекції з питань підготовки та дипломування моряків Пішенін І.К.; директор державного реєстру документів моряків України ОСОБА_1

Він, позивач ОСОБА_1 прозвітував стосовно свого супроводу Проекту наказу.

22 лютого 2018 року після наради в Міністерстві позивач повернувся до будівлі Інспекції з питань підготовки та дипломування моряків, що розташована за адресою м. Київ, вул. Оленівська, 25, де йому стало зле та він викликав швидку допомогу.

22 лютого 2018 року о 16.25 год. його, ОСОБА_1 в кареті швидкої допомоги було доставлено до Київської міської клінічної лікарні №15.

З 22 лютого по 26 лютого 2018 року позивач перебував на лікарняному згідно листа непрацездатності серія АДІ №422663.

27 лютого 2018 року Позивач вийшов на роботу, але його не допустили до виконання обов'язків Директора Державного реєстру документів моряків України, та ознайомили з наказом №69/к від 22 лютого 2018 року про його звільнення на підставі п. 3 ст. 40 КЗпП України.

Позивачу не відомо та незрозуміло, за яке порушення трудової дисципліни чи проступок, який він, нібито, вчинив протягом 21.01.2018 до 22.02.2018р., його притягнено до відповідальності: жодних пояснень перед отриманням Наказу №69/к від 22.02.2018 року про своє звільнення ОСОБА_1 не надано, про проведені службові розслідування, які б мали передувати його винесенню, йому не відомо.

Представник позивача вважає, що звільнення Позивача відбувалось з суттєвим порушенням норм трудового законодавства. Наказ №69/к від 22 лютого 2018 року є незаконним та підлягає скасуванню. Зокрема, як зазначено в ст. 148 КЗпП України дисциплінарне стягнення застосовується власником або уповноваженим ним органом безпосередньо за виявленням проступку, але не пізніше одного місяця з дня його виявлення, не рахуючи часу звільнення працівника від роботи у зв'язку з тимчасовою непрацездатністю або перебування його у відпустці. Дисциплінарне стягнення не може бути накладене пізніше шести місяців з дня вчинення проступку.

Відповідно до п. 11 ч. 3 ст. 40 КЗпП України не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності.

Проте, всупереч імперативній правовій нормі, Відповідачем звільнено Позивача, якого було з робочого місця в кареті швидкої допомоги доставлено до Київської міської клінічної лікарні №15, що підтверджується довідкою отриманою від 22.02.2018 у Київській міській клінічній лікарні №15 та Листом непрацездатності серія: АДІ № 422663.

Також, ч. 3ст. 149 КЗпП України, передбачено, що при обранні виду стягнення власник або уповноважений ним орган повинен враховувати ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяну ним шкоду, обставини, за яких вчинено проступок, і попередню роботу працівника.

Однак, Відповідачем також було порушено вищезазначену норму, оскільки при обрані виду стягнення ним не було враховано ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяну ним шкоду, обставини (тимчасова непрацездатність Позивача), за яких начебто, вчинено проступок.

Судова практика, щодо застосування цієї норми, базується на постанові Верховного Суду України від 21 травня 2014 р. у справі № 6-33 цс 14, так суд прийшов до висновку, що вирішуючи питання про те, чи є порушення трудових обов'язків грубим, суд повинен виходити з характеру проступку, обставин, за яких його вчинено, та істотності наслідків порушення трудових обов'язків. При цьому суд повинен установити не тільки факт невиконання працівником обов'язку, який входить до кола його трудових обов'язків, а й можливість виконання ним зазначеного обов'язку за встановлених судом фактичних обставинах справи, тобто встановити вину працівника та наявність причинного зв'язку між невиконанням працівником трудових обов'язків і негативними наслідками, які настали внаслідок такого порушення.

Частиною першою ст. 149 КЗпП України передбачено, що до застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення.

Аналогічна процедура передбачена Колективним договором, що діє в Інспекції з питань підготовки та дипломування моряків Міністерства інфраструктури України. Так відповідно до п. 10.2 Колективного договору на 2017-2018 роки, який зареєстрований в установленому законом порядку, до дисциплінарної відповідальності працівників інспекції можуть бути притягнені тільки на підставі пояснення щодо вчинення порушення.

Однак, всупереч вищезазначеним нормам, Відповідач перед застосуванням дисциплінарного стягнення не зажадав від Позивача письмові пояснення.

Крім того, в п. 10 ч. 1 ст. 247 КЗпП України зазначено, що виборний орган первинної профспілкової організації на підприємстві, в установі, організації надає згоду або відмовляє в наданні згоди на розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу з працівником, який є членом професійної спілки, що діє на підприємстві, в установі та організації, у випадках, передбачених законом.

Однак, на час підготовки позовної заяви, відсутня будь-яка інформація щодо надання згоди профспілковою організацією на звільнення її члена ОСОБА_1

Таким чином, Відповідач всупереч імперативних законодавчих норм, не врахував обставини, за яких було вчинено проступок та не відібрав у Позивача письмові пояснення щодо них.

Звільнення Позивача з посади могло мати місце лише за письмової згоди виборного органу первинної профспілкової організації в Інспекції з питань підготовки та дипломування моряків Міністерства інфраструктури України, членом якої він являється.

Відповідач з письмовим поданням про згоду на його звільнення до профспілкової організації не звертався, на засідання організації не запрошував, а у наказі не йдеться про отримання відповідачем дозволу профспілки на його звільнення.

Відповідно до КЗпП України та враховуючи судову практику Верховного Суду України, звільнення працівника з підстав, не передбачених законом, або з порушенням установленого законом порядку свідчить про незаконність такого звільнення та тягне за собою поновлення порушених прав працівника.

Крім того, згідно частин 1, 2 ст.235 КЗпП України, у разі звільнення без законної підстави або флаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв'язку з повідомленням про порушення вимог Закону України «Про запобігання корупції» іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

З урахуванням викладеного, представник позивача ОСОБА_1 - адвокат ОСОБА_2 просить суд визнати незаконним та скасувати Наказ №69/к від 22 лютого 2018 року, виданий Інспекцією з питань підготовки та дипломування моряків Міністерства інфраструктури України, про звільнення ОСОБА_1 з посади Директора Державного реєстру документів моряків України.

Відповідно до ч. 4 ст. 19 ЦПК України, спрощене позовне провадження призначене для розгляду малозначних справ, що виникають з трудових відносин, справ незначної складності та інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи. Загальне позовне провадження призначене для розгляду справ, які через складність або інші обставини недоцільно розглядати у спрощеному позовному провадженні.

Згідно до ч. 1ст. 274 ЦПК України, у порядку спрощеного позовного провадження може бути розглянута малозначна справа; справи, що виникають з трудових відносин.

Ухвалою суду від 26.03.2018 р. відкрито спрощене позовне провадження без повідомлення осіб, у якій роз'яснено відповідачу, право подати заяву із запереченнями проти розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження та відзив на позов протягом п'ятнадцяти днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі.

Ухвалу про відкриття спрощеного провадження від 26.03.2018 р. та копію позовної заяви з додатками відповідачеві - Інспекції з питань підготовки та дипломування моряків Міністерства інфраструктури України було направлено за юридичною адресою: а саме: 04080, м. Київ, вул. Кирилівська (Фрунзе), 104. Поштова кореспонденція повернулась з відміткою «за закінчення встановленого строку зберігання».

Відповідно до ч. 5 ст. 279 ЦПК України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.

Представником позивача подано клопотання про витребування доказів, відповідно до якого заявник (з урахування уточнень) просив витребувати у відповідача копію Акту службового розслідування, як підставу винесення наказу про звільнення від 22.0.22018 року ОСОБА_1 та копію пояснень ОСОБА_1, що перебудували винесенню Наказу № 69/к від 22 лютого 2018 року про його звільнення.

05.04.2018 р. представником відповідача - Інспекції з питань підготовки та дипломування моряків Міністерства інфраструктури України подано клопотання про призначення справи досудового розгляду в загальному порядку з викликом сторін через складність справи, оскільки ним стало відомо лише з офіційного сайту Єдиного державного реєстру судових рішень про прийняту ухвалу про відкриття провадження у справі №2/754/4079/18. Зазначили, що станом на 05.04.2018 р. Інспекція з питань підготовки та дипломування моряків Міністерства інфраструктури України не отримувало ні ухвали про відкриття провадження ні копії позовної заяви.

Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 06.04.2018 р. заяву представника позивача про забезпечення доказів в цивільній справі за позовом ОСОБА_1 про забезпечення його позову до Інспекції з питань підготовки та дипломування моряків Міністерства інфраструктури України про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення та поновлення на роботі задоволено. Забезпечено докази в цивільній справі шляхом витребування в Інспекції з питань підготовки та дипломування моряків Міністерства інфраструктури України копії Акту службового розслідування, як підставу винесення наказу про звільнення від 22.0.22018 року ОСОБА_1 та копії пояснень ОСОБА_1, що перебудували винесенню Наказу № 69/к від 22 лютого 2018 року про його звільнення.

Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 11.05.2018 р. клопотання представника відповідача Інспекції з питань підготовки та дипломування моряків Міністерства інфраструктури України із запереченнями проти розгляду в порядку спрощеного позовного провадження справи за позовом ОСОБА_1 до Інспекції з питань підготовки та дипломування моряків Міністерства інфраструктури України про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення та поновлення на роботі задоволено. Розглянути справу за позовом ОСОБА_1 до Інспекції з питань підготовки та дипломування моряків Міністерства інфраструктури України про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення та поновлення на роботі за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін по справі. Призначено справу до розгляду на 01 червня 2018 року на 14 год. 30 хв. в приміщенні Деснянського районного суду міста Києва.

24.05.2018 р. представником відповідача Інспекції з питань підготовки та дипломування моряків Міністерства інфраструктури України подано клопотання про перенесення судового засідання, призначене на 01.06.2018 р. на 14 год. 30 хв., у зв'язку з перебуванням представника Інспекції за довіреністю Маляренко Т.С. у відпустці.

Судове засідання призначене на 01.06.2018 р. було відкладено на 23.06.2018 р. за клопотанням сторони відповідача.

11.06.2018 р. представником відповідача - Інспекції з питань підготовки та дипломування моряків Міністерства інфраструктури України через канцелярію Деснянського районного суду м. Києва подано Відзив на позовну заяву про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення й поновлення на роботі, в якому зазначено, що вважають позовні вимоги не підлягають задоволенню в повному обсязі з наступних підстав. Інспекція з питань підготовки та дипломування моряків (далі - Інспекція) згідно із Положенням про Інспекцію з питань підготовки та дипломування моряків, затвердженим наказом Міністерства транспорту України від 17.10.2001 № 693, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 02.11.2001 за № 928/6119, є державною організацією, заснованою на державній власності, і належить до сфери управління Міністерства інфраструктури України.

Інспекція у своїй діяльності керується чинним законодавством та діє відповідно до Конституції України, кодексів України, законів України, актів Президента України та Кабінету Міністрів України.

Інспекція у відносинах з працівниками чітко дотримується норм Кодексу законів про працю України.

Але і цей же Кодекс законів про працю України, а саме ст. 239, наголошує, що працівники зобов'язані працювати чесно і сумлінно, своєчасно і точно виконувати розпорядження власника або уповноваженого ним органу, додержувати трудової і технологічної дисципліни, вимог нормативних актів про охорону праці, дбайливо ставитися до майна власника, з яким укладено трудовий договір.

Також, відповідно до Посадової інструкції директора Державного реєстру документів моряків України № В-5-9-11, затвердженої начальником Інспекції 26.01.2018 (копія додається), директор, а саме позивач, відповідає за своєчасне і якісне виконання покладених на нього обов'язків.

Згідно із наказом Інспекції від 09.11.2017 № 234/1/к, позивач за порушення трудової дисципліни вже отримував догану. Також, відповідно до службової записки завідувача юридичного відділу від 22.02.2018 № 411с та за результатами наради, яка відбулась в приміщенні Міністерства інфраструктурі України, виявлені грубі порушення під час виконання своїх безпосередніх Посадових обов'язків позивачем, а саме повне ігнорування доручень керівництва Інспекції, чим поставив під загрозу ділову репутацію керівника Інспекції. З вищевикладеного вбачається, що позивач систематично пошурує норми Кодексу законів про працю України та вимоги вказаної Посадової інструкції.

В результаті чого і був звільнений 27 лютого 2018 року наказом Інспекції від 22.02.2018 № 69/к (із змінами) відповідно до п. 3 ст.40 Кодексу законів про працю України.

Щодо отримання згоди профспілкового комітету на звільнення, то Лист узгодження наказу про звільнення свідчить про отримання вказаної згоди.

Стосовно звільнення під час тимчасової непрацездатності, як зазначено в позовній заяві, не відповідає дійсності. Згідно з наказом Інспекції про звільнення від 22.02.2018 № 69/к (із змінами) позивача було звільнено 27 лютого 2018 року. Зазначили, хоча є ще багато питань щодо законності листка про тимчасову непрацездатність. Відповідно до Акту про відсутність на роботі (копія додається) працівниками Інспекції зафіксований факт, що позивач покинув робоче місце без поважних причин. Інспекція все одно врахувала листок про тимчасову непрацездатність, це підтверджується табелем робочого часу (витяг додається). Інспекція не порушила норми чинного трудового законодавства і діяла відповідно до вимог Кодексу законів про працю України.

На підставі викладеного, представник відповідача - Інспекції з питань підготовки та дипломування моряків Міністерства інфраструктури України просить суд відмовити повністю ОСОБА_1 в позові.

Крім того, 11.06.2018 р. представником відповідача Інспекції з питань підготовки та дипломування моряків Міністерства інфраструктури України на виконання ухвали Деснянського районного суду м. Києва від 06.047.2018 р. надано відповідь про відсутність Акту службового розслідування та пояснень ОСОБА_1

В судовому засіданні, яке відбулось 23.06.2018 р. позивач ОСОБА_1 та представник позивача ОСОБА_2 вимоги позову підтримали в повному обсязі, просили задовольнити з підстав зазначених в позовній заяві.

Представник відповідача Інспекції з питань підготовки та дипломування моряків Міністерства інфраструктури України до судового засідання 23.06.32018 р. не з'явився. Про дату, час та місце розгляду справи повідомлено своєчасно та належним чином. Причини неявки суд невідомі.

Суд, заслухавши пояснення позивача, представника позивача, розглянувши подані сторонами документи, повно і всебічно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає що позов підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно з ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до вимог ст.5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Вимогами ст.10 ЦПК України передбачено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов'язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до вимог ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Судом встановлено, що Наказом №272к від 04.06.2010 р. ОСОБА_1, 07.06.2010 р. прийнятий на посаду заступника директора Державного реєстру документів моряків України, що підтверджується здійсненим записом в трудовій книжці ОСОБА_1, серії НОМЕР_2 (а.с.6-9).

У відповідності до Наказу №385к від 08.11.2011 р., на позивача ОСОБА_1 покладено виконання обов'язків директора Державного реєстру документів моряків України.

Згідно Наказу №97к від 25.04.2012 р., ОСОБА_1 з 01.05.2012 р. проведений на посаду директора Державного реєстру документів моряків України, що також підтверджується здійсненим записом в трудовій книжці ОСОБА_1, серії НОМЕР_2 (а.с.6-9).

Згідно Посадової інструкції директора державного реєстру документів моряків України (код відповідно до структурної схеми Інспекції - 9) № В-5-9-11 - Директор Державного реєстру моряків України (далі - Директор Реєстру) інспекції з питань підготовки та дипломування моряків (далі - Інспекція) призначається на посаду і звільняється з посади начальником Інспекції відповідно до чинного законодавства (п.п. 1.1 п. 1 Посадової інструкції).

У відповідності до п.п.1.2 п. 1 Посадової інструкції директора державного реєстру документів моряків України - директор Реєстру підпорядковується безпосередньо начальнику Інспекції.

Згідно п. 4 «Відповідальність» Директор Реєстру несе відповідальність за виконання покладених на Реєстр завдань згідно чинного законодавства та положень Реєстру № В-5-9-1. У відповідності до п.п.4.2. п. 4 Директор Реєстру відповідає, зокрема, за дотримання трудової дисципліни та правил внутрішнього розпорядку, правил охорони праці та пожежної безпеки

30.06.2011 р. ОСОБА_1, у відповідності до наказу №246 від 30.06.2011 р. за сумлінну працю та з нагоди професійного свята - Дня флоту України, нагороджений почесною грамотою Інспекції, що підтверджується здійсненим записом в трудовій книжці ОСОБА_1, серії НОМЕР_2 (а.с.8)

Крім того, 23.07.2012 р., наказом №169к від 23.02.2012 р. за високий професіоналізм, сумлінну працю та з нагоди професійного свята - Дня флоту України - ОСОБА_1 оголошена подяка Інспекції з виплатою премії, що підтверджується здійсненим записом в трудовій книжці ОСОБА_1, серії НОМЕР_2 (а.с.8).

02.07.2013 р. розпорядженням КМДА №18165 за багаторічну сумлінну працю, високий професіоналізм та з нагоди Дня флоту України, позивач нагороджений Почесною грамотою Київської міської ради (а.с.9).

30.06.2015 р. розпорядженням КМДА №92099 від 05.06.2015 р. ОСОБА_1 за сумлінну працю та з нагоди професійного свята - Дня працівників морського і річкового флоту - оголошено подяку Київської міської голови, що підтверджується здійсненим записом в трудовій книжці ОСОБА_1, серії НОМЕР_2 (а.с.9).

Судом також встановлено, що Наказом Інспекції питань підготовки та дипломування моряків від 19.11.2017 р. №234 к ОСОБА_1, директору Державного реєстру документів моряків України, оголошено догану за порушення трудової дисципліни, підстави: Акт службового розслідування від 12.10.2017 р. №1912с від 13.10.2017 р. (га 17 арк.); пояснювальна записка директора Державного реєстру документів моряків України ОСОБА_1 від 08.11.2017 р. (№2068 с від 08.11.2017 р.) (а.с.10).

У відповідності до листка непрацездатності, первинний серії АДІ №422663 - Комунальне некомерційне підприємство центр первинної медико-санітарної допомоги Деснянського району м. Києва, виданого 22.02.2018 р. ОСОБА_1, останній з 22.02.2018 р. по 26.02.2018 р перебував на лікарняному. Режим: амбулаторний. Причина непрацездатності: захворювання загальне - 1. Стати до роботи з 27.02.2018 р.

22.05.2018 р. в 16:25 год. ОСОБА_1 був привезений до КСГ в приймальній відділ Київської міської клінічної лікарні №15. Діагноз: ВСД по гіпертонії тиску. Показань до екстреної госпіталізації немає (а.с.12).

У відповідності до Акту про відсутність на роботі, підписаного заступником директора Державного реєстру документів моряків України Грибов О.В., уповноважений з питань антикорупційної діяльності - Великань В.М., головний фахівець юридичного відділу - Соболєв В.В., завідувач відділу кадрів - Бузінська Т.А., склали акт про наступне: 22.02.2018 р. ОСОБА_1 - директор Державного реєстру документів моряків України покинув робоче місце без поважних на те причин о 15 год.30 хв. та в чому підписались.

У відповідності до Наказу Інспекції з питань підготовки та дипломування моряків Міністерства інфраструктури України №69к від 22.02.2018 р. «Про звільнення», у зв'язку з порушенням трудової дисципліни, керуючись ст. ст. 139, 147-149 КЗпП України та пунктом 2.3 розділу 2 Колективного договору Інспекції, зареєстрованого Управлінням праці та соціального захисту населення Подільської районної в м. Києві державної адміністрації від 29.12.2016 р. за №3319, та згідно із п. 3 ст. 40 КЗпП України - звільнено 22.02.2018 р. ОСОБА_1 - директора Державного реєстру документів моряків України (а.с.23).

Наказом Інспекції з питань підготовки та дипломування моряків Міністерства інфраструктури України №79/к від 27.02.2018 р. «Про внесення змін до наказу інспекції від 22.02.2017 р. №69/к» внесено зміни до пункту 1 наказу Інспекції від 22.02.2018 №69 «Про звільнення» виклавши його в такій редакції: «1. Звільнити 27 лютого 2018 року ОСОБА_1 - директора Державного реєстру документів моряків України».

Аналізуючи встановлені судом обставини справи, надаючи оцінку спірним правовідносинам суд виходить з наступного.

Стаття 43 Конституції України у відповідності зі ст.23 Загальної декларації прав людини проголошує право кожного на працю, що включає у себе можливість заробляти собі на життя працею, яку людина вільно обирає або на яку погоджується. Визначаючи право на працю як основу життєдіяльності людини,Конституція України закріплює та гарантує основні трудові права громадян (ст.ст.43,44,45,46) і визначає, що основи соціального захисту, форми та види пенсійного забезпечення, принципи регулювання праці та занятості визначаються законами України (п.6 частини першої ст. 90 Конституції України). Основним законом, який закріпляє право на працю та шляхи його реалізації, є Кодекс законів про працю України.

Статтею 2 КЗпП України одночасно передбачено і право громадянина на працю і право на отримання за працю заробітної плати не нижче встановленого державою мінімального розміру. Працівники реалізують право на працю шляхом укладання трудового договору на підприємстві, в установі, організації або з фізичною особою.

Згідно ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

П. 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 1 листопада 1996 року № 9 "Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя "Конституція України має найвищу юридичну силу, а її норми є нормами прямої дії, суди при розгляді конкретних справ мають оцінювати зміст будь-якого закону чи іншого нормативно-правового акту з точки зору його відповідності Конституції і в усіх необхідних випадках застосовувати.

Конституція це акт прямої дії. Суд безпосередньо застосовує Конституцію у разі коли закон, який був чинний до введення в дію Конституції чи прийнятий після цього, суперечить їй.

Згідно із ст. 22 Конституції України, закріплені нею права і свободи не є вичерпними, гарантуються і не можуть бути скасовані. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законодавчих актів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

У частині другій статті 8 Конституції України, встановлено вимогу щодо законів України - усі вони приймаються виключно на основі Конституції України і повинні відповідати їй (п. 4 рішення Конституційного Суду України від 09.07.2007 у справі №1-29/2007).

За ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визнається право людини на доступ до правосуддя, а за її ст. 13 - на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред'явити в суді таку вимогу на захист свого права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення.

Відповідно до ст. 233 КЗпП України працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, у справах про звільнення в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. У разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення йому належної заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Статтею 235 КЗпП України передбачено, що у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

Згідно п.п.22, 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику розгляду судами трудових спорів" від 06.11.1992 року № 9, у справах про поновлення на роботі осіб, звільнених за порушення трудової дисципліни, судам необхідно з'ясувати, в чому конкретно проявилось порушення, що стало приводом до звільнення, чи могло воно бути підставою для розірвання трудового договору за пунктами 3, 4, 7, 8 ст.40 п.1 ст.41 КЗпП, чи додержані власником або уповноваженим ним органом передбачені статтями 147(1), 148, 149 КЗпП правила і порядок застосування дисциплінарних стягнень, зокрема, чи не закінчився встановлений для цього строк, чи застосовувалось вже за цей проступок дисциплінарне стягнення, чи враховувались при звільненні ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяна ним шкода, обставини, за яких вчинено проступок, і попередня робота працівника.

Як роз'яснено в п. 27 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» вирішуючи питання про те, чи є порушення трудових обов'язків грубим, суд має виходити з характеру проступку, обставин, за яких його вчинено, яку завдано ним (могло бути завдано) шкоду.

На підставі пункту 3 частини першої статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках систематичного невиконання працівником без поважних причин обов'язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку, якщо до працівника раніше застосовувалися заходи дисциплінарного чи громадського стягнення.

Як передбачено ст. 149 КЗпП України за кожне порушення трудової дисципліни може бути застосовано лише одне дисциплінарне стягнення. До таких видів стягнень згідно з ч. 1 ст. 147 КЗпП України належать: догана та звільнення. Звільнення працівника за п. 3 ст. 40 КЗпП України - є видом дисциплінарного стягнення.

У справах про поновлення на роботі осіб, звільнених за порушення трудової дисципліни, зокрема, за п. 3ст. 40 КЗпП України, суд повинен з'ясувати, чи передував безпосередньо звільненню дисциплінарний проступок, за який не застосовувалися інші заходи дисциплінарного чи громадського стягнення, та чи можна вважати у зв'язку з вчиненням його систематичним невиконанням працівником без поважних причин обов'язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку.

З матеріалів справи вбачається, що на підставі наказу № 69-К від 22 лютого 2018 року ОСОБА_1 було звільнено з роботи за п.3ст. 40 КЗпП України, у зв'язку з порушенням трудової дисципліни.

На думку суду, у відповідача були відсутні правові підстави для застосування до позивача дисциплінарного стягнення у виді звільнення та звільнення позивача з роботи за п.3ст. 40 КЗпП України.

Так, виходячи зі змісту даної норми, для звільнення працівника за систематичне порушення трудової дисципліни необхідно, щоб він вчинив конкретний дисциплінарний проступок, тобто допустив невиконання чи неналежне виконання трудових обов'язків, щоб це невиконання чи неналежне виконання трудових обов'язків було протиправним та винним і носило систематичний характер, а за попередні порушення трудової дисципліни (одне чи декілька) до працівника застосовувалися заходи дисциплінарного чи громадського стягнення з додержанням порядку їх застосування, але вони не дали позитивних наслідків і працівник знову вчинив дисциплінарний проступок.

Відповідно до п. 23 вказаної постанови Пленуму Верховного суду України , за передбаченими п. 3 ст. 40 КЗпП підставами працівник може бути звільнений лише за проступок на роботі, вчинений після застосування до нього дисциплінарного або громадського стягнення за невиконання без поважних причин обов'язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку. У таких випадках враховуються ті заходи дисциплінарного стягнення, які встановлені чинним законодавством і не втратили юридичної сили за давністю або зняті достроково (ст. 151 КЗпП), і ті громадські стягнення, які застосовані до працівника за порушення трудової дисципліни у відповідності до положення або статуту, що визначає діяльність громадської організації, і з дня накладення яких до видання наказу про звільнення минулого не більше одного року.

Отже, підставою для розірвання трудового договору за п. 3 ч.1ст. 40 КЗпП України є систематичне невиконання працівником трудових обов'язків, при цьому систематичним невиконанням трудових обов'язків вважається факт третього порушення, за умови, якщо раніше до нього застосовувались заходи дисциплінарного стягнення , крім того таке звільнення допускається тільки за вини працівника.

Однак, судом об'єктивно встановлено, що позивач ОСОБА_1 був з поважних причин відсутній на робочому місці в період з 22.02.2018 р. по 26.02.2018 р., що підтверджується листком непрацездатності серії АДІ №422663 Комунального некомерційного підприємства центру первинної медико-санітарної допомоги Деснянського району м. Києва, виданого 22.02.2018 р.

Частина 3 ст.40 КЗпП України встановлює заборону звільнення працівника в період тимчасової непрацездатності лише у випадках звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу, тобто з підстав, передбачених ст.ст. 40, 41 КЗпП України(п. 4 ч. 1 ст. 36 КЗпП України).

Так, роз'яснення яке міститься у п.17 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» № 9 від 06.11.1992 р. передбачає, що правила про недопустимість звільнення працівника в період тимчасової непрацездатності, а також у період перебування у відпустці (ч. 3 ст. 40 КЗпП) стосуються як передбачених статтями 40, 41 КЗпП, так й інших випадків, коли розірвання трудового договору відповідно до чинного законодавства проводиться з ініціативи власника або уповноваженого ним органу.

Згідно ст.ст. 149 КЗпП України до застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення. За кожне порушення трудової дисципліни може бути застосовано лише одне дисциплінарне стягнення. При обранні виду стягнення власник або уповноважений ним орган повинен враховувати ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяну ним шкоду, обставини, за яких вчинено проступок, і попередню роботу працівника. Стягнення оголошується в наказі (розпорядженні) і повідомляється працівникові під розписку.

Відповідачем не було дотримано процедуру звільнення, передбачену трудовим законодавством, а саме не отримано від позивача ОСОБА_1 письмових пояснень, накладаючи дисциплінарне стягнення у вигляді звільнення, відповідач не дослідив усіх обставин відсутності позивача на роботі, поважності чи не поважності причин відсутності, не встановив фактів, що мали значення для прийняття рішення про накладення дисциплінарного стягнення у відповідності до вимог ст.ст. 147-149 КЗпП України.

Таким чином, враховуючи вищезазначене, звільнення позивача під час знаходження на лікарняному є грубим порушенням трудового законодавства, а тому звільнення позивача є незаконним.

Суд критично оцінює наданий стороною відповідача Наказ Інспекції з питань підготовки та дипломування моряків Міністерства інфраструктури України №79/к від 27.02.2018 р. «Про внесення змін до наказу інспекції від 22.02.2017 р. №69/к» , яким внесено зміни до пункту 1 наказу Інспекції від 22.02.2018 №69 «Про звільнення» виклавши його в такій редакції: «1. Звільнити 27 лютого 2018 року ОСОБА_1 - директора Державного реєстру документів моряків України»,оскільки у відповідності здійсненого запису в трудовій книжці позивача ОСОБА_1, серії НОМЕР_2 останнього звільнено 22.02.2018 р., тобто під час перебування на лікарняному.

Крім того, відповідачем не було повідомлено, зокрема, під розписку позивача про винесення Наказу Інспекції з питань підготовки та дипломування моряків Міністерства інфраструктури України №79/к від 27.02.2018 р. «Про внесення змін до наказу інспекції від 22.02.2017 р. №69/к».

Суд зазначає, що неоднозначна позиція представника відповідача щодо дати звільнення лише викликає сумніви щодо послідовності дій роботодавця, а взагалі дає суду підстави вважати, що відповідач жодним чином не намагається обґрунтувати відповідність підстав та порядку звільнення позивача вимогам трудового законодавства.

В результаті незаконного звільнення позивача останній не було нараховано середньомісячну заробітну плату, тому відповідач зобов'язаний виплатити позивачу середній заробіток за час вимушеного прогулу.

Відповідно до положень частини другої статті 235 Кодексу законів про працю України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Згідно з частиною сьомою статті 235 КЗпП України рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню.

У відповідності до ст.235 КЗпП України, та п.32 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» №9 від 06 листопада 1992 року (з наступними змінами), стягнення середньомісячного заробітку можливе лише, коли звільнення буде визнано незаконним.

За змістом статті 236 КЗпП України, у разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки.

У випадках стягнення на користь працівника середнього заробітку за час вимушеного прогулу в зв'язку з незаконним звільненням або переведенням, відстороненням від роботи - невиконанням рішення про поновлення на роботі, затримкою видачі трудової книжки або розрахунку він визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, виходячи з заробітку за останні два календарні місяці роботи. Для працівників, які пропрацювали на даному підприємстві (в установі, організації) менш двох місяців, обчислення проводиться з розрахунку середнього заробітку за фактично пропрацьований час. При цьому враховуються положення Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року N 100 ( 100-95-п ) (зі змінами, внесеними постановою Кабінету Міністрів України від 16 травня 1995 року N 348).

При розрахунку середнього заробітку за час вимушеного прогулу суд керується п.21 постанови Пленуму Верховного Суду України № 13 від 24.12.1999 р. «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», згідно якого при визначенні середньої заробітної плати слід виходити з того, що в усіх випадках, коли за чинним законодавством вона зберігається за працівником, це слід робити відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 р. № 100 (з наступними змінами і доповненнями).

Середній заробіток працівника визначається відповідно до ст.27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 р. №100.

Відповідно до п.2 вказаного Порядку середньомісячна заробітна плата визначається, виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують дню звільнення працівника.

Відповідно до п. 5 розділу ІV Порядку основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника, яка згідно з пунктом 8 цього Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів за цей період.

Після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді (абзац 2 пункту 8 Порядку).

Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства (абзац 3 пункту 8 Порядку).

Крім того, положеннями розділу ІІІ Порядку передбачені виплати, які підлягають і не підлягають урахуванню (зокрема, одноразові виплати, соціальні виплати, окремі види премій тощо) при обчисленні середньої заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплати за час вимушеного прогулу.

У відповідності до Довідки від 05.03.2018 р. №14, виданої ОСОБА_1, дохід за період з 01.09.2017 р. по 27.02.2018 р. склав 114 134, 17 грн.

Зважаючи на те, що тривалість вимушеного прогулу позивача становить 84 робочих днів, розмір середнього заробітку за час вимушеного прогулу позивача, згідно формули обчислення середньої заробітної плати, виплата за час вимушеного прогулу буде становити 41 988, 24 грн. а саме: 84 робочих дня х 499,86 грн. середньоденна заробітна плата = 41 988,24 грн.

Таким чином, суд вважає за необхідне стягнути з Інспекції з питань підготовки та дипломування моряків Міністерства інфраструктури України на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 41 988 гривень 24 копійки.

Відповідно до ч.1 ст. 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв'язку з повідомленням про порушення вимог Закону України "Про запобігання корупції" іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

Частиною 7 цієї статті встановлено, що рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню.

Зазначена норма права в імперативній формі передбачає негайне виконання рішення суду про поновлення працівника на роботі, тому відсутність у судовому рішенні вказівки про це не позбавляє рішення його обов'язковості з моменту проголошення.

Це зазначено і в правовій позиції,яка висловлена Верховним Судом України в постанові від 01 липня 2015 року у справі № 6-435 цс15 , відповідно якої за змістом норм статті 236 КЗпП України затримкою виконання рішення суду про поновлення працівника на роботі слід вважати не видання власником (уповноваженим органом) наказу про поновлення працівника на роботі без поважних причин, негайно, після проголошення судового рішення.

Відповідно до п.4 ч. 1 ст. 430 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішень у справах про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника.

Таким чином, суд приходить до висновку про задоволення вимоги позивача щодо допущення негайного виконання рішення суду в частині поновлення на роботі.

Відповідно до п. 34 постанови Пленум Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» рішення про поновлення на роботі вважається виконаним з дня видання власником або уповноваженим ним органом про це наказу.

Відповідно до п.9 ч.2 ст.129 Конституції, ст.14 ЦПК України однією з основних засад судочинства є обов'язковість рішень суду.

Відповідно до ст.129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України і судове рішення є обов'язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку.

За ст.124 ч.5 Конституції України, ст.14 ч.1 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов'язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України.

Згідно ч. 2 ст. 14 ЦПК України, невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом, зокрема, ст. 382 КК України передбачена кримінальна відповідальність за невиконання рішення суду.

Стосовно вимоги сторони позивача щодо визнання незаконним та скасування запису №08 від 22.02.2018 р. в трудовій книжці серія НОМЕР_2 ОСОБА_1 суд вважає за необхідне відмовити в задоволені в цій частині позовних вимог за недоведеністю.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами : письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Згідно з ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Згідност.78 ЦПК України суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до ст.79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Положеннями ст. 80 ЦПК України встановлено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Згідно вимог ч.ч.1, 5, 6, 7 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов'язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Згідно зі ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідно до п. 27 Постанови Пленуму ВСУ № 14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Вирішуючи спір, суд повинен надати об'єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача. Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством встановлюється при розгляді справи по суті та є підставою для прийняття судового рішення про відмову в позові. Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об'єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв'язок у сукупності, з'ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позову.

На підставі викладеного та керуючись Конституцією України, ст. ст. 5, 12, 13, 81, 141, 263, 265, 274, 279, 280, 281, 354, 430 ЦПК України, ст.ст. 21, 40, 235, 236, 237, 237-1 Кодексу законів про працю України, ст.ст. 23, 277 Цивільного кодексу України, Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод , Постановою Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 06.11.1992 року № 9 положення Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року N 100 ( 100-95-п ) (зі змінами, внесеними постановою Кабінету Міністрів України від 16 травня 1995 року N 348),

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 до Інспекції з питань підготовки та дипломування моряків Міністерства інфраструктури України про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення та поновлення на роботі задовольнити частково.

Визнати незаконним та скасувати наказ № 69/к від 22 лютого 2018 року про звільнення та поновити ОСОБА_1 на посаді Директора Державного реєстру документів моряків України з 22 лютого 2018 року.

Стягнути з Інспекції з питань підготовки та дипломування моряків Міністерства інфраструктури України () на користь ОСОБА_1 (код ІНН НОМЕР_1) середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 41988 гривень 24 копійки.

В задоволенні інших вимог відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Рішення в частині поновлення на роботі допустити до негайного виконання.

Суддя