АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХЕРСОНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Номер справи: 654/2588/16-ц Головуючий в І інстанції: Сіянко В.М.
Номер провадження: №22-ц/791/845/18 Доповідач: Майданік В.В.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 червня 2018 року Апеляційний суд Херсонської області у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Майданіка В.В.,

суддів: Кутурланової О.В.,

ОСОБА_1,

секретар Цвєткова І.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Херсоні цивільну справу за апеляційною скаргою адвоката ОСОБА_2, який діє в інтересах ОСОБА_3, на рішення Голопристанського районного суду Херсонської області від 04 квітня 2018 року, у складі судді Сіянка В.М., у справі за позовом адвоката ОСОБА_2, який діє в інтересах ОСОБА_3, до ОСОБА_4 (третя особа на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору державний нотаріус Голопристанської державної нотаріальної контори Херсонської області ОСОБА_5) про визнання недійсним договору купівлі-продажу житлового будинку та стягнення моральної шкоди,

В С Т А Н О В И В:

09 серпня 2016 року представник позивача звернувся до суду з вказаним позовом, в якому просив:

визнати недійсним договору купівлі-продажу житлового будинку № 57 по вул. Горького в м. Гола Пристань Херсонської області, укладеного між сторонами 29 квітня 2015 року;

зобов'язати ОСОБА_4 повернути ОСОБА_3 вказаний житловий будинок;

стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 моральну шкоду, спричинену укладенням недійсного правочину в сумі 50000 грн.

Позов обґрунтував наступним. У 2015 році позивач тяжко захворів, втратив можливість самостійно пересуватися, потребував стороннього догляду та був на стаціонарному лікуванні з діагнозом: церебральний атеросклероз, мієлопатія, нижній парапорез (параліч обох ніг), дифузний кардіосклероз. У позивача був у власності вказаний житловий будинок, що був його єдиним житлом. Після виникнення у позивача зазначеної хвороби його рідна сестра відповідач ОСОБА_4 стала наполягати на відчуженні цього будинку. Позивач проживає та знаходиться з 27.04.2015 року на повному державному забезпеченні в комунальному закладі Херсонської обласної ради "Голопристанський геріатричний пансіонат" в м.Гола Пристань по вул.Чорноморська, 103а. Як було з'ясовано був укладений 29.04.2015 року договір купівлі-продажу вказаного будинку, який посвідчено нотаріально. На початку 2016 року стан здоров'я позивача поліпшився, на прохання передати йому ключі від будинку ОСОБА_4 повідомила, що будинок йому вже не належить. Однак, гроші за будинок він не отримував, зміст договору йому не відомий. Він вважає, що відповідач скористалася тяжкою обставиною (хворобою), яка виникла у позивача, придбавши спірний будинок, який є його єдиним житлом, гроші за який він не отримував та зміст договору йому не відомий. Наразі проживає у Голопристанському геріатричному пансіонаті. На початку 2016 року його стан здоровя покращився, але відповідач, як власниця будинку, відмовляється повертати будинок. Зазначив, що укладенням оспорюваного договору позивачу було завдано моральну шкоду, яка полягає в тому, що відповідач скористалась тяжкою обставиною і позбавила єдиного житла позивача, який за недійсним правочином нічого не отримав. Моральну шкоду оцінює в 50000грн, її розмір підтверджено висновком судово-психологічної експертизи. Тому на підставі ст.233 ЦК України просить задовольнити позов.

Оскаржуваним рішенням від 04 квітня 2018 року в задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі адвокат ОСОБА_2, який діє в інтересах ОСОБА_3, просить скасувати зазначене рішення й ухвалити нове, яким задовольнити позов у повному обсязі, посилаючись на порушення норм матеріального і процесуального права, неповне зясування обставин справи. Зокрема вказав, що судом не враховано, що внаслідок укладення правочину позивач був позбавлений єдиного житла, під час укладення правочину не міг самостійно пересуватись, коштів від своєї сестри він не отримував, що разом свідчить про "вкрай невигідні умови".

Відповідно до п.6 Розділу XV "Перехідні положення" Конституції України до впровадження нового адміністративно-територіального устрою України відповідно до змін до Конституції України щодо децентралізації влади, але не довше ніж до 31 грудня 2017 року, утворення, реорганізацію та ліквідацію судів здійснює Президент України на підставі та у порядку, що визначені законом.

Указом Президента України №452/2017 від 29.12.2017 року "Про ліквідацію апеляційних судів та утворення апеляційних судів в апеляційних округах" було постановлено ліквідувати Апеляційний суд Херсонської області та утворити Херсонський апеляційний суд в апеляційному окрузі, що включає Херсонську область, з місцезнаходженням у місті Херсоні.

Однак, згідно з п.3 Розділу XІІ "Прикінцеві та Перехідні положення" Закону України "Про судоустрій і статус суддів", що набрав чинності з 30.09.2016 року, апеляційні суди, утворені до набрання чинності цим Законом, продовжують здійснювати свої повноваження до утворення апеляційних судів у відповідних апеляційних округах. Такі апеляційні суди у відповідних апеляційних округах мають бути утворені та розпочати здійснювати правосуддя не пізніше трьох років з дня набрання чинності цим Законом.

Крім того, відповідно до ч.6 ст.147 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" у разі ліквідації суду, що здійснює правосуддя на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці (відповідних адміністративно-територіальних одиниць), та утворення нового суду, який забезпечує здійснення правосуддя на цій території, суд, що ліквідується, припиняє здійснення правосуддя з дня опублікування в газеті "Голос України" повідомлення голови новоутвореного суду про початок роботи новоутвореного суду.

Також, відповідно до п.8 ст.1 Розділу XІІІ "Перехідні положення" ЦПК України до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

Враховуючи наведене, оскільки Херсонський апеляційний суд як новоутворений суд свою роботу ще не розпочав, то до утворення останнього його повноваження продовжує здійснювати Апеляційний суд Херсонської області, у межах територіальної юрисдикції якого перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

Заслухавши доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.

Із матеріалів справи та встановлених судом обставин вбачається наступне.

Відповідно до договору купівлі-продажу житлового будинку з надвірними та побутовими будівлями та спорудами до нього від 29 квітня 2015 року ОСОБА_3 (продавець) продав та передав ОСОБА_4 (покупець) житловий будинок № 57 з надвірними та побутовими будівлями та спорудами до нього, що знаходиться по вул.Горького у м. Гола Пристань Херсонської області. Договір посвідчений державним нотаріусом Голопристанської державної нотаріальної контори Херсонської області ОСОБА_5 та зареєстрований за № 242. Продаж вчинено за 50343 грн, що відповідає експертній оцінці предмету продажу (п. 3 та п.4 договору) (а.с.43-44).

Будинок, що є предметом договору, має житлову площу 36,4кв.м, загальну площу 54,2кв.м. Стіни будинку очерет, обкладений цеглою.

Із медичної карти стаціонарного хворого № 02227 та епікризу № 02227 вбачається, що позивач в період з 14.04.2015 року по 27.04.2015 року перебував на стаціонарному лікуванні в неврологічному відділенні Голопристанської центральної районної лікарні Херсонської області з діагнозом ДЕП (дисциркуляторна енцефалопатія) ІІ ступеня, мозочково-атактичний синдром; був виписаний з відділення у задовільному стані (а.с.109-113).

Відповідно до довідки №03 від 19.01.2017 року від комунального закладу Херсонської обласної ради "Голопристанський геріатричний пансіонат" позивач проживає та знаходиться на повному державному забезпеченні у вказаному комунальному закладі з 27.04.2015 року (а.с.130).

Згідно акту амбулаторної судово-психологічної експертизи №014-2018 ОСОБА_3 під час укладання спірного договору 29.04.2015 року знаходився у стресовому стані, який не супроводжувався вираженими порушеннями психічних процесів, психічного стану, тоді міг розуміти фактичний зміст своїх дій, міг керувати ними, міг передбачати їхні наслідки (а.с.139-143).

Інші висновки вказаної експертизи зроблені експертом виключно зі слів (свідчень) ОСОБА_3

Судом встановлено та сторонами не заперечується, що ОСОБА_3 та ОСОБА_4 є рідними братом та сестрою.

Підставою свого позову позивач вказав вчинення правочину під впливом тяжкої обставини, саме наявність останньої він доводить своєю хворобою та неотриманням коштів за проданий будинок. Тобто, це і є предметом позову, доводами позивача, які розглядались судом першої інстанції, а тому в цих межах і переглядаються апеляційним судом.

Відповідно до ст.233 ЦК України правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину. При визнанні такого правочину недійсним застосовуються наслідки, встановлені статтею 216 цього Кодексу. Сторона, яка скористалася тяжкою обставиною, зобов'язана відшкодувати другій стороні збитки і моральну шкоду, що завдані їй у зв'язку з вчиненням цього правочину.

Згідно ст.216 ЦК України у разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

У постанові Пленуму ВСУ № 9 від 06.11.2009 року "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" вказано, що тяжкими обставинами можуть бути тяжка хвороба особи, членів її сім'ї чи родичів, смерть годувальника, загроза втратити житло чи загроза банкрутства та інші обставини, для усунення або зменшення яких необхідно укласти такий правочин. Особа (фізична чи юридична) має вчиняти такий правочин добровільно, без наявності насильства, обману чи помилки. Особа, яка оскаржує правочин, має довести, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах (п.23).

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що на момент укладення спірного правочину, станом на 29.04.2015 року позивач проживав у Голопристанському геріатричному пансіонаті (був забезпечений житлом), знаходився та знаходиться на повному державному забезпеченні у вказаному комунальному закладі та не потребував термінових медичних операцій чи лікування, оскільки був виписаний із лікарні у задовільному стані. Також суд першої інстанції виходив з того, що будь-яких належних та допустимих доказів вчинення оспорюваного договору позивачем під впливом тяжкої для нього обставини і на вкрай невигідних умовах суду позивачем чи його представником не надано, що унеможливлює задоволення позову. Крім того, у звязку з відмовою у задоволенні основної вимоги про визнання недійсним договору, то підстав для задоволення додаткової вимоги у виді стягнення моральної шкоди, повязаної з недійсністю договору, також не вбачав.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду, оскільки вони ґрунтуються на всебічному і повному досліджені наданих заявником доказах, виходячи з наступного.

Правочин, про визнання недійсним якого ставиться питання за ст.233 ЦК України, характеризується тим, що особа вчиняє його добровільно, усвідомлює свої дії, але вимушена вчинити правочин через тяжкі обставини і на вкрай невигідних для неї умовах, а тому волевиявлення особи не вважається вільним і не відповідає її внутрішній волі.

Підставами визнання правочину недійсним, які мають існувати одночасно, відповідно до ст.233 ЦК України та предметом доказування у справі є: 1) наявність тяжкої обставини, в якій перебувала особа і яка вимусила її вчинити правочин; 2) правочин було вчинено на вкрай невигідних умовах.

Наявність тяжкої обставини, що вимусила особу вчинити правочин, має довести сторона, яка такий правочин оспорює. Предметом доказування також є той факт, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було би вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах.

Тяжкі обставини мають вплинути на особу таким чином, що спонукають її вчинити правочин на вкрай невигідних для неї умовах. Умови мають бути очевидно невигідними для особи, яка уклала цей правочин. Обставина, яка вплинула на особу, має бути наявною саме в момент вчинення правочину.

Апеляційний суд вважає, що обставини, на які позивач посилається в обґрунтування своїх вимог (укладення правочину під впливом тяжкої хвороби, неотримання грошових коштів за продаж будинку), не можуть бути підставами для застосування до спірних правовідносин статті 233 ЦК України. На момент укладення спірного правочину позивач проживав у Голопристанському геріатричному пансіонаті, проживає там і до цього часу, знаходився на повному державному забезпеченні та не потребував термінових медичних операцій чи лікування, оскільки був виписаний із лікарні у задовільному стані та, відповідно до висновку судово-психологічної експертизи, міг розуміти фактичний зміст своїх дій, керувати ними та передбачати наслідки.

У зв'язку із безпідставністю основної вимоги про визнання недійсним оспорюваного договору відсутні підстави для задоволення додаткової вимоги про стягнення моральної шкоди.

Сама по собі наявність у ОСОБА_3 тяжких захворювань, а судом встановлено їх відсутність, без доведеності факту, що саме їх наявність або необхідність усунення або зменшення їх вплинули на прийняття ним рішення продати будинок, не мають правового значення для визнання оспорюваного договору купівлі-продажу недійсним. Крім того, визначальним має бути невигідність умов укладення правочину, наприклад, щодо ціни договору, проте з приводу цього сторона позивача не заявляла жодних доводів. Продаж будинку, який є відносно невеликий (36,4кв.м житлової площі та 54,2кв.м загальної площі) та має стіни з очерету, обкладені цеглою, здійснено за 50343грн за домовленістю сторін, що співпадає з вартістю предмету договору згідно експертної оцінки. До того ж, в апеляційній скарзі зазначено, що потреби в коштах у ОСОБА_3 не існувало, тобто не можна визнати підставою для укладення правочину несприятливе матеріальне становище.

Згідно ч.3 ст.12 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Доказів, які підтверджували б неотримання продавцем коштів за договором купівлі-продажу позивачем не надано. Згідно п.3 оспорюваного договору продаж вчинено за 50343грн, тобто покупець сплатив продавцю обумовлену договором суму коштів.

Встановивши, що позивач не довів наявність підстав, передбачених ст.233 ЦК України для визнання договору купівлі-продажу від 29.04.2015 року недійсним, суд першої інстанції зробив обґрунтований висновок про відмову в задоволенні позову.

Що стосується вимоги про стягнення моральної шкоди, то вона задоволенню не підлягає з огляду на таке.

Як вже зазначалось, між сторонами склались договірні відносини з приводу укладення договору купівлі-продажу будинку. Ці відносини регулюються відповідними нормами ЦК України щодо правочинів (глава 16 Розділу IV), щодо договору, окремих видів зобов'язань, купівлі-продажу (глава 54 Розділу ІІІ). Вказані норми, а також укладений між сторонами договір купівлі-продажу не містять положень про відшкодування моральної шкоди.

Правила ст.1167 ЦК України на спірні відносини не поширюється, оскільки регулює позадоговірні (деліктні) відносини.

Тому, з огляду на вказане, а також на те, що вимога про стягнення моральної шкоди є похідною, вказана вимога позивача задоволенню не підлягає.

Доводи апеляційної скарги не обґрунтовані вимогами закону, належними доказами і є такі, що висновків суду не спростовують. Зокрема посилання скаржника на неврахування судом позбавлення єдиного житла позивача внаслідок укладення правочину не може бути прийняте до уваги, оскільки, як зазначено вище, позивач з 27.04.2015 року проживає та знаходиться на повному державному забезпеченні в комунальному закладі Херсонської обласної ради "Голопристанський геріатричний пансіонат". Також не може бути прийняте до уваги й посилання скаржника на відсутність можливості позивача самостійно пересуватись на момент укладення правочину, оскільки, з одного боку, це спростовується медичною картою стаціонарного хворого № 02227 та епікризом № 02227 (про виписку 27.04.2015 року позивача з відділення у задовільному стані), і, з іншого боку, не можна ототожнювати будь-яку хворобу продавця, навіть неможливість самостійно пересуватись, за договором купівлі-продажу з тяжкою обставиною, яка є підставою за ст.233 ЦК України для визнання правочину недійсним. Однак, в даній справі позивачем не доведено належними доказами наявність тяжкої обставини, що вимусила його вчинити оспорюваний договір купівлі-продажу будинку. Посилання на неотримання коштів за договором купівлі-продажу як свідчення вкрай невигідної умови також слід залишити поза увагою через недоведення вказаного факту.

Оскільки суд першої інстанції прийняв рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, тому відповідно до п.1.ч.1 ст.374, ст.375 ЦПК України це є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, рішення суду без змін.

Ухвалою судді Апеляційного суду Херсонської області від 14 травня 2018 року позивачу на підставі ч.1 ст.136 ЦПК України, ст.8 Закону України "Про судовий збір" було відстрочено позивачу до ухвалення судом апеляційної інстанції судового рішення сплату судового збору в розмірі 1653,60 грн за подання апеляційної скарги на вказане рішення суду першої інстанції.

Згідно ч.2 ст.136 ЦПК України якщо у встановлений судом строк судові витрати не будуть сплачені, заява відповідно до статті 257 цього Кодексу залишається без розгляду, або витрати стягуються за судовим рішенням у справі, коли сплата судових витрат була відстрочена або розстрочена до ухвалення цього рішення.

З урахуванням відмови у задоволенні позову сума судового збору в дохід Державного бюджету України підлягає стягненню з позивача в розмірі 1653,60грн.

Керуючись ч.2 ст.136, ст.367, п.1.ч.1 ст.374, ст.375 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2, який діє в інтересах ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Голопристанського районного суду Херсонської області від 04 квітня 2018 року залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_3 у дохід Державного бюджету України судовий збір в розмірі 1653,60грн.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання безпосередньо до Верховного Суду касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Дата складення повного тексту постанови 27 червня 2018 року.

Головуючий _ _ _ _ _ _ _ _ _ ОСОБА_6

Судді: _ _ _ _ _ _ _ _ _ ОСОБА_7

_ _ _ _ _ _ _ _ _ ОСОБА_1