Постанова

Іменем України

21 червня 2018 року

м. Київ

справа № 761/19987/16

провадження № 61-22160св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

Висоцької В. С. (суддя-доповідач), Пророка В. В., Фаловської І. М.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - ОСОБА_5,

третя особа - ОСОБА_6,

третя особа - приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «Дім страхування»,

розглянув у попередньому судовому засіданні в порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_6 на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 03 квітня 2017 року у складі судді Гуменюк А. І. та постанову Апеляційного суду м. Києва від 14 лютого 2018 року у складі суддів: Немировської О. В., Чобіток А. О., Соколова В. В.,

ВСТАНОВИВ :

У травні 2016 року ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_5, треті особи: ОСОБА_6, приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «Дім страхування» (далі - ПрАТ «СК «Дім страхування», страхова компанія), в якому просила стягнути з відповідача на її користь матеріальну шкоду в розмірі 37 251,35 грн, франшизу в розмірі 1 000 грн, вартість складання звіту про визначення вартості матеріального збитку в розмірі 890 грн, та суму судового збору.

Позов мотивовано тим, що з вини відповідача, яку встановлено постановою Шевченківського районного суду м. Києва від 17 березня 2016 року, 06 грудня 2015 року сталася дорожньо-транспортна пригода, в результаті чого було пошкоджено належний ОСОБА_6 автомобіль марки Peugeot 307 CC, державний реєстраційний номер НОМЕР_1, яким на підставі довіреності керувала позивач.

Цивільно-правова відповідальність відповідача була застрахована в ПрАТ «СК «Дім страхування», яка 07 квітня 2016 року та 05 травня 2016 року, відповідно, перерахувала на рахунок позивача страхове відшкодування у загальному розмірі 36 391,73 грн.

14 квітня 2016 року ТОВ «Експертна компанія «Укравтоекпертизастандарт» було складено звіт про визначення вартості матеріального збитку, яким визначено вартість відновлювального ремонту автомобіля марки «Peugeot 307 CC», державний реєстраційний номер НОМЕР_1, пошкодженого в результаті ДТП 06 грудня 2015 року, в розмірі 73 643,08 грн.

У зв'язку з наведеним позивач вважає, що з відповідача на користь позивача підлягає стягненню матеріальна шкода в розмірі 37 251,35 грн, що становить різницю між вартістю відновлювального ремонту автомобіля та сумою страхового відшкодування, сплаченого страховою компанією, з урахуванням франшизи, передбаченої полісом обов'язкового страхування.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 03 квітня 2017 року у задоволенні позову відмовлено.

Стягнуто з відповідача на користь позивача суму судового збору 551,20 грн.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що надані позивачем звіт про визначення вартості матеріального збитку, комерційна пропозиція та рахунок-фактура не є належними доказами по справі для визначення розміру заподіяної матеріальної шкоди. Оскільки франшиза в сумі 1 000 грн була сплачена відповідачем на користь власника автомобіля під час розгляду справи, суд першої інстанції стягнув з відповідача суму судового збору.

Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 14 лютого 2018 року апеляційні скарги ОСОБА_4 та ОСОБА_6 залишено без задоволення. Рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Рішення апеляційного суду мотивовано тим, що позивач не довела, що розмір заподіяної їй матеріальної шкоди, перевищує суму сплаченого їй страхового відшкодування, підстав для задоволення позовних вимог немає. При цьому франшиза, яка була утримана страховиком із розміру страхового відшкодування в сумі 1 000 грн, була сплачена відповідачем на користь позивача під час розгляду справи.

У касаційній скарзі, поданій у квітні 2018 року до Верховного Суду, ОСОБА_6, посилаючись на неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та порушення норм процесуального права, просить скасувати ухвалені ними рішення з передачею справи на новий розгляд до місцевого суду.

Касаційна скарга мотивована тим, що суди не виконано покладеного на них обов'язку щодо дослідження зібраних у справі доказів.

Судами не застосовано статтю 22 ЦК України, в частині 2 якої вказано, що збитками визначаються витрати, які особа мусить зробитидля відновлення свого порушеного права.

Не застосовано частину другу статті 1192 ЦК України, в якій вказано, що розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.

Судами помилково застосовано до спірних правовідносин, що виникли між потерпілим та заподіювачем шкоди, положення Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів». Тобто застосовано закон, що регулює страхові відносини до відносин деліктних, що виникають не з підстав укладання договору страхування, а з підстав заподіяння шкоди.

Суди помилково вважали, що до деліктних відносин щодо відшкодування завданої шкоди застосовується норма законодавства про страхування та ототожнюють обов'язок, що виникає у страховика щодо виплати страхової суми з обов'язком заподіювача шкоди повністю відшкодувати завдані збитки. Вказані дії відрізняються, як за своєю правовою природою, так і за порядком їх здійснення. Так, розмір страхової суми, що виплачується страховиком потерпілому згідно Закону обмежується певною сумою та визначається з урахуванням коефіцієнту зносу, натомість за деліктним зобов'язанням шкода потерпілому відшкодовується у повному розмірі відповідно до вимог ЦК України.

Крім наведеного, посилається на те, що подана ним касаційна скарга має бути розглянута Верховним Судом на підставі підпунктів а), в) пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, оскільки стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовної практики.

Інші учасники судового процесу не скористалися правом подати відзив на касаційну скаргу, заперечень щодо її вимог і змісту до Верховного Суду не направили.

15 грудня 2017 року набув чинності Закон України від 3 жовтня 2017 року

№ 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального

кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів».

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частини третьої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною першою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Касаційна скарга задоволенню не підлягає, з наступних підстав.

Судом установлено, що 06 грудня 2015 року о 17 год. 19 хв. ОСОБА_5, керуючи автомобілем марки BMW Х5, державний реєстраційний номер НОМЕР_2, рухаючись по вулиці Січових Стрільців в місті Києві, при зміні смуги руху з лівого ряду в правий, не надав переваги в русі транспортному засобу, що рухався у попутному напрямку по тій смузі, на яку він мав намір перестроїтися, в результаті чого допустив зіткнення з автомобілем марки Peugeot 307 CC, державний реєстраційний номер НОМЕР_1, внаслідок чого транспортні засоби зазнали механічних пошкоджень.

Власником автомобіля марки Peugeot 307 CC, державний реєстраційний номер НОМЕР_1 є ОСОБА_6

На момент настання дорожньо-транспортної пригоди вказаним автомобілем керувала ОСОБА_4 на підставі довіреності.

Постановою Шевченківського районного суду м. Києва від 17 березня 2016 року ОСОБА_5 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого статтею 124 КУпАП та притягнуто до адміністративної відповідальності за порушення правил дорожнього руху, що призвели до вчинення вказаної дорожньо-транспортної пригоди.

11 грудня 2015 року спеціалістом ПрАТ СК «Дніпроінмед» виконано зовнішній огляд транспортного засобу марки Peugeot 307 CC, державний реєстраційний номер НОМЕР_1, складено дефектну відомість, яку без зауважень та заперечень підписано позивачем.

Страховиком - ПрАТ «Страхова компанія «Дім страхування» було здійснено страхову виплату на користь ОСОБА_4 в сумі 36 391,73 грн.

Франшиза, яка була утримана страховиком із розміру страхового відшкодування в сумі 1 000 грн, була сплачена відповідачем на користь позивачу під час розгляду справи.

Позивач, яка користується автомобілем на підставі довіреності, вважала, що виплачене страхове відшкодування не відповідає розміру реальних нанесених збитків, та при зверненні до суду посилалась на Звіт про визначення вартості матеріального збитку, складеного оцінювачем ОСОБА_7 14 квітня 2016 року, згідно якого вартість відновлювального ремонту становить 73 673,08 грн, при цьому розмір матеріального збитку було визначено з урахуванням коефіцієнту фізичного зносу в сумі 41 729,85 грн.

Відповідно до частини першої та пункту 1 частини другої статті 22 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є, зокрема, втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки).

Згідно з частиною першою статті 1166 ЦК Українимайнова шкода завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної особи або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування якщо вона доведе, що шкоду завдано не з її вини (частина друга статті 1166 ЦК України).

З урахуванням визначених цивільним процесуальним законом принципів змагальності й диспозитивності цивільного процесу, цивільне законодавство у деліктних зобов'язаннях покладає на відповідача обов'язок доведення відсутності вини у завданні шкоди, а на позивача обов'язок доведення наявності шкоди та її розмір.

Відповідальність за завдану шкоду може наставати лише за наявності підстав, до яких законодавець відносить: наявність шкоди; протиправну поведінку заподіювача шкоди; причинний зв'язок між шкодою та протиправною поведінкою заподіювача; вину. За відсутності хоча б одного із цих елементів цивільно-правова відповідальність не настає.

На підтвердження розміру заявлених вимог матеріальної шкоди у розмірі 73 673,08 грн, позивачем подано суду Дефектну відомість огляду транспортного засобу від 11 грудня 2015 року, складену спеціалістом ОСОБА_8 на замовлення ПрАТ «Страхова компанія «Дім страхування», та в якійу було зазначено, що до даного випадку не відносяться наступні пошкодження: облицювання бамперу заднього, крило заднє праве, крило переднє праве, захист крила переднього правого.

Позивач була присутня при огляді, з характером пошкоджень, обсягом робіт по відновленню автомобіля, зазначеними спеціалістом погодилась та проставила підпис у даній Дефектній відомості.

Також позивач погодилась з розміром страхового відшкодування, сплаченого їй ПрАТ «Страхова компанія «Дім страхування», що складало меншу суму, ніж сума, встановленого ліміту в договорі обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, та не зверталась з відповідними вимогами до страховика щодо невідповідності страхового відшкодування розміру заподіяних збитків..

Звіт про визначення вартості матеріального збитку від 14 квітня 2016 року, на який посилається позивач, був складений оцінювачем ОСОБА_7 на підставі огляду, проведеного оцінювачем 12 квітня 2016 року, під час розгляду справи суду не наданий, що унеможливило встановити та перевірити, які саме пошкодження були зафіксовані при вказаному огляді 12 квітня 2016 року.

Суди також правильно виходили з того, що наданий позивачем рахунок-фактура від 22 грудня 2015 року на загальну суму 74 499,34 грн не може бути підставою для визначення розміру матеріальної шкоди, завданої позивачу саме на цю суму і саме у зв'язку з ДТП, винним у якій визнано відповідача, оскільки фактично ремонт пошкодженого автомобіля не проводився, вартість запасних частин, вказана в ньому, не відповідає переліку пошкоджень, визначених в Дефектній відомості та визначена без урахування коефіцієнту фізичного зносу.

З аналогічних підстав суди обґрунтовано відхилили у якості доказу для визначення розміру матеріального збитку надану позивачем комерційну пропозицію від 09 лютого 2017 року, в якій вказується перелік запасних частин на загальну суму 60 842,94 грн та рахунок на оплату робіт на суму 10 72554 грн.

Встановивши наведені вище обставини, суди попередніх інстанцій, з урахуванням фактичного не проведення відновлювального ремонту пошкодженого автомобіля, дали належну оцінку зібраним у справі доказам та дійшли обґрунтованих висновків, що позивач не довела фактичного розміру шкоди, а також тих обставин, що такий розмір, перевищує суму сплаченого їй страхового відшкодування.

Наведені у касаційній скарзі доводи зводяться до незгоди з висновками судів першої та апеляційної інстанції стосовно встановлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судами попередніх інстанцій, які їх обґрунтовано спростували.

Колегія суддів перевірила доводи касаційної скарги на предмет законності судових рішень виключно в межах заявлених в суді першої інстанції вимог та які безпосередньо стосуються правильності застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального і дотримання норм процесуального права, у зв'язку із чим, не вдається до аналізу і перевірки інших доводів, які за своїм змістом зводяться до переоцінки доказів та встановлення обставин, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані рішення суду першої та апеляційної інстанції - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ :

Касаційну скаргу ОСОБА_6 залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 03 квітня 2017 року та постанову Апеляційного суду м. Києва від 14 лютого 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді: В. С. Висоцька

В. В. Пророк

І. М. Фаловська