Постанова

Іменем України

13 червня 2018 року

м. Київ

справа № 752/7990/13-ц

провадження № 61-18447св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Білоконь О. В., Гулька Б. І., Синельникова Є. В., Черняк Ю. В. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - Публічне акціонерне товариство «Родовід Банк»,

відповідач - ОСОБА_1,

представники відповідача: ОСОБА_2, ОСОБА_3,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_4, який діє в інтересах ОСОБА_1, на ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 15 грудня 2016 року у складі судді Махлай Л. Д.,

ВСТАНОВИВ:

У травні 2013 року Публічне акціонерне товариство «Родовід Банк» (далі - ПАТ «Родовід Банк») звернулося до суду із позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.

Позовну заяву мотивовано тим, що 22 лютого 2008 року між ВАТ «Родовід Банк» (надалі найменування змінено на ПАТ «Родовід Банк») та відповідачем було укладено кредитний договір № 77.1/АА-00505.08.2, за умовами якого банк відкрив позичальнику відновлювальну кредитну лінію на суму 59 399 доларів США до 22 лютого 2015 року включно.

У зв'язку з неналежним виконанням позичальником умов кредитного договору станом на 31 липня 2013 року утворилась заборгованість у розмірі 82 752,06 доларів США і 7 395 722 грн 70 коп., з яких: 13 435,55 доларів США - сума поточної заборгованості за кредитним договором; 40 597,21 доларів США - сума простроченої заборгованості за кредитним договором; 573,63 доларів США - сума поточної заборгованості за процентами за кредитним договором; 28 145,67 доларів США - сума простроченої заборгованості за процентами за кредитним договором; 4 564 189 грн 04 коп. - сума пені за несвоєчасне погашення заборгованості за кредитом; 2 793 736 грн 80 коп. - сума пені за несвоєчасне погашення процентів за кредитним договором; 23 445 грн 18 коп - 3 % річних від суми простроченого кредиту; 14 351 грн 67 коп - 3 % річних від суми прострочених процентів за кредитним договором.

Ураховуючи викладене, збільшивши позовні вимоги, ПАТ «Родовід Банк» просило стягнути з ОСОБА_1 на його користь заборгованість у розмірі 82 752,06 доларів США і 7 395 722 грн 70 коп.

Заочним рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 24 вересня 2013 року у складі судді Хоменко О. Л. позов ПАТ «Родовід Банк» задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Родовід Банк» заборгованість за кредитним договором, що складається із суми поточної заборгованості за кредитним договором у розмірі 13 435,55 доларів США, суми поточної заборгованості за процентами за кредитним договором -573,63 доларів США, суми простроченої заборгованості за кредитним договором - 40 597,21 доларів США, суми простроченої заборгованості за процентами за кредитом - 28 145,67 доларів США, суми пені за несвоєчасне погашення заборгованості за кредитним договором - 1 530 858 грн 21 коп, суми пені за несвоєчасне погашення процентів за кредитним договором - 1 046 291 грн 69 коп., 3 % річних від простроченого кредиту - 23 445 грн 18 коп, 3 % річних від суми прострочених процентів за кредитним договором - 14 351 грн 67 коп. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат. У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Задовольняючи частково позов, суд першої інстанції виходив із того, що зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог статей 526, 530, частини другої статті 533, статті 1054 ЦК України, інших актів цивільного законодавства України. Оскільки відповідач своїх зобов'язань за кредитним договором не виконала, то є підстави для стягнення з неї заборгованості за договором у судовому порядку.

28 жовтня 2013 року ОСОБА_1звернулася до суду із заявою про перегляд заочного рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 24 вересня 2013 року.

Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 29 січня 2015 року заява ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 24 вересня 2013 року, залишена без задоволення.

25 жовтня 2016 року ОСОБА_2, який діє в інтересах ОСОБА_1, не погоджуючись із заочним рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 24 вересня 2013 року, подав апеляційну скаргу та клопотання про поновлення строку на апеляційне оскарження (а. с. 81).

Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 02 листопада 2016 року причини пропуску строку на апеляційне оскарження визнані неповажними та заявнику надано строк на подачу заяви про поновлення строку на апеляційне оскарження з інших підстав (а. с. 103).

Постановляючи вказану ухвалу, суд апеляційної інстанції виходив із того, що підстави для поновлення строку на апеляційне оскарження, вказані ОСОБА_2, який діє в інтересах ОСОБА_1, були неповажними.

21 листопада 2016 року на виконання вимог ухвали Апеляційного суду м. Києва від 02 листопада 2016 року представник відповідача ОСОБА_4 подав заяву, в якій просив поновити строк на апеляційне оскарження.

Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 15 грудня 2016 року відмовлено у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1

Ухвала суду апеляційної інстанції мотивована відсутністю поважних причин пропуску ОСОБА_1 строку на апеляційне оскарження заочного рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 24 вересня 2013 року.

У березні 2017 року ОСОБА_4, який діє в інтересах ОСОБА_1, подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом апеляційної інстанції норм процесуального права, просив скасувати ухвалу апеляційного суду та направити справу до суду апеляційної інстанції для продовження розгляду.

Касаційна скарга мотивована тим, що суд апеляційної інстанції безпідставно відмовив у відкритті провадження. Заочне рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 24 вересня 2013 року отримано ОСОБА_2, який діє в інтересах ОСОБА_1, 29 січня 2015 року. А 09 лютого 2015 року ОСОБА_4, який діє в інтересах ОСОБА_1, подав апеляційну скаргу на заочне рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 24 вересня 2013 року. Про результати розгляду цієї скарги ні відповідач, ні її представник не повідомлялися. Відповідач в Україні буває дуже рідко, повернувшись у жовтні 2016 року з США, вона отримала постанову про відкриття виконавчого провадження від 11 жовтня 2016 року та дізналася, що заочне рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 24 вересня 2013 року набрало законної сили. 24 жовтня 2016 року, ознайомившись з матеріалами справи, ОСОБА_1 дізналася, що 23 березня 2015 року подана нею апеляційна скарга повернута. Копію ухвали вона не отримувала, оскільки перебувала в США.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

07 травня 2018 року справу передано до Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційних скарг, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду вважає, що касаційна скарга задоволенню не підлягає.

За змістом частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Згідно з частиною першою статті 294 ЦПК України(в редакції, чинній на час вирішення справи судом) апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Установлено, що у судовому засіданні під час проголошення оскаржуваного судового рішення відповідач присутня не була.

Заочне рішення суду першої інстанції ОСОБА_2, який діє в інтересах ОСОБА_1, отримав 29 січня 2015 року (а. с. 197).

09 лютого 2015 року ОСОБА_4, який діє в інтересах ОСОБА_1, звернувся до суду апеляційної інстанції з апеляційною скаргою на вищезазначене рішення суду.

Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 03 березня 2015 року апеляційна скарга ОСОБА_1 залишена без руху з наданням строку на усунення недоліків, зокрема сплати судового збору (а. с. 215).

На виконання вимог ухвали Апеляційного суду м. Києва від 03 березня 2015 року представником ОСОБА_1 - ОСОБА_4 надано шість квитанцій (а. с. 218-223).

Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 23 березня 2015 року апеляційна скарга ОСОБА_1 визнана неподаною та повернута у зв'язку ізтим, що суду не надано належного доказу сплати судового збору, кошти сплачені на неналежний розрахунковий рахунок (а. с. 226-227).

25 жовтня 2016 року ОСОБА_2, який діє в інтересах ОСОБА_1, звернувся з апеляційною скаргою на рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 24 вересня 2013 року, апеляційну скаргу подано з пропуском встановленого законом строку на подання апеляційної скарги (а. с. 81).

Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 02 листопада 2016 року причини пропуску строку на апеляційне оскарження визнані неповажними та заявнику надано строк на подачу заяви про поновлення строку апеляційного оскарження з інших підстав (а. с. 103).

Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 15 грудня 2016 року відмовлено у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 (а. с. 118).

Судами встановлено, що ОСОБА_1 зареєстрована ІНФОРМАЦІЯ_1.

08 вересня 2014 року ОСОБА_1 надала довіреність ОСОБА_4 та ОСОБА_2 представляти її інтереси у всіх судах, передбачених Законом України «Про судоустрій України», з усіма процесуальними правами та обов'язками, які надані законом позивачу, відповідачу, третій особі.

За частиною третьою статті 244 ЦК України довіреність - це письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами.

Копія ухвали Апеляційного суду м. Києва від 23 березня 2015 року направлялася на адресу ОСОБА_1 та на адресу її представника ОСОБА_4 супровідним листом від 23 березня 2015 року.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, складовою частиною права на справедливий суд є право на розгляд справи упродовж розумного строку.

Враховуючи практику Європейського суду з прав людини, вирішення питання про поновлення строку на оскарження перебуває в межах дискреційних повноважень національних судів, однак такі повноваження не є необмеженими, від судів вимагається вказувати підстави. Однією із таких підстав може бути, наприклад, неповідомлення сторін органами влади про прийняті рішення у їхній справі. Проте навіть тоді можливість поновлення не буде необмеженою, оскільки сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження рішення (Рішення ECHR від 26 квітня 2007 року у справі «ОлександрШевченко проти України», пункт 27).

У кожній справі національні суди мають перевіряти, чи виправдовують підстави для поновлення строків для оскарження втручання у принцип res judicata (принцип юридичної визначеності). (Рішення ECHR від 03 квітня 2008 року у справі «Пономарьов проти України», пункт 41).

Встановивши, що з 23 березня 2015 року по 25 жовтня 2016 рокуОСОБА_1 та її представники ОСОБА_4 та ОСОБА_2 жодним чином не цікавилися станом провадження, не направляли до суду апеляційної інстанції ніяких запитів стосовно отримання інформації про рух справи, апеляційний суд зробив обґрунтований висновок, що вказані причини пропуску строку апеляційного оскарження, а саме необізнаність про ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 23 березня 2015 року, якою апеляційна скарга ОСОБА_1 визнана неподаною та повернута, не можуть вважатися поважними.

Колегія суддів також вважає, що наведена відповідачем причина пропуску строку на апеляційне оскарження рішення, те, що вона рідко буває в Україні, не є істотною перешкодою для вчасного подання апеляційної скарги уповноваженими нею представниками.

Таким чином, висновок апеляційного суду про відсутність поважних причин для поновлення відповідачу строку на апеляційне оскарження заочного рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 24 вересня 2013 року є обґрунтованим.

Частиною першою статті 73 ЦПК України 2004 року передбачено, що суд поновлює строк за клопотанням сторони у разі його пропущення з поважних причин.

Відповідно до частини третьої статті 297 ЦПК України2004 року апеляційна скарга залишається без руху також у випадку, якщо вона подана після закінчення строків, установлених статтею 294 цього Кодексу, і особа, яка її подала, не порушує питання про поновлення цього строку, або якщо підстави, вказані нею у заяві, визнані неповажними. При цьому протягом тридцяти днів з моменту отримання ухвали особа має право звернутися до апеляційного суду з заявою про поновлення строків або вказати інші підстави для поновлення строку. Якщо заяву не буде подано особою в зазначений строк або вказані нею підстави для поновлення строку апеляційного оскарження будуть визнані неповажними, суддя-доповідач відмовляє у відкритті апеляційного провадження.

За таких обставин суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку про відсутність поважних причин для поновлення пропущеного ОСОБА_1 строку на апеляційне оскарження заочного рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 24 вересня 2013 року та відмовив у відкритті апеляційного провадження відповідно до вимог закону.

Інші доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують, на законність судового рішення не впливають.

З огляду на вищевикладене, доводи касаційної скарги не знайшли свого підтвердження та не дають підстав для висновку про порушення судом норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Відповідно до статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з дотриманням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4, який діє в інтересах ОСОБА_1, залишити без задоволення.

Ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 15 грудня 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: О. В. Білоконь

Б. І. Гулько

Є. В. Синельников

Ю. В. Черняк