Постанова

Іменем України

13 червня 2018 року

м. Київ

справа № 182/8358/14-ц

провадження № 61-941св17

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

Ступак О. В. (суддя-доповідач), Погрібного С. О., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - Товариство з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна»,

відповідачі: ОСОБА_4, ОСОБА_5,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» на рішення Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 31 липня 2017 року у складі судді Тихомирова І. В. та рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 20 листопада 2017 року у складі колегії суддів: Бондар Я. М., Барильської А. П., Зубакової В. П.,

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2014 року Товариство з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» (далі - ТОВ «ОТП Факторинг Україна») звернулося до суду із позовом до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Свої вимоги позивач обґрунтовував тим, що 12 травня 2006 року між Акціонерним комерційним банком «Райффайзенбанк Україна», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «ОТП Банк» (далі - ПАТ «ОТП Банк») та ОСОБА_4 укладений кредитний договір на суму 148 910 доларів США для придбання нерухомого майна, зі сплатою відсотків за користування кредитом в розмірі 11,00 % річних, строком до 12 травня 2021 року.

На забезпечення виконання зобов'язань за вказаним кредитним договором, 13 листопада 2006 року між банком та ОСОБА_5 укладений договір поруки.

12 листопада 2010 року за договором про відступлення права вимоги ПАТ «ОТП Банк» передало ТОВ «ОТП Факторинг Україна» права вимоги за зазначеним кредитним договором.

Відповідачі не виконують взяті на себе зобов'язання щодо своєчасного повернення сум отриманого кредиту та сплати нарахованих відсотків, внаслідок чого станом на 28 жовтня 2014 року утворилася заборгованість за кредитним договором в сумі 11 336 273,50 грн, з яких: заборгованість за кредитом - 148 053,64 доларів США, що за курсом Національного банку України складає 1 734 903,21 грн; заборгованість зі сплати відсотків - 59 993,24 доларів США, що еквівалентно 703 005,10 грн; пеня - 8 898 365,22 грн.

Враховуючи наведене, банк просив стягнути на свою користь з відповідачів у солідарному порядку зазначену заборгованість за кредитним договором.

У травні 2017 року відповідач ОСОБА_5 звернувся до суду із зустрічним позовом до ТОВ «ОТП Факторинг Україна», третя особа - ОСОБА_4 про визнання договору поруки припиненим.

В обґрунтування заявлених вимог ОСОБА_5 зазначив, що достроковою досудовою вимогою, направленою на адресу поручителя 25 листопада 2008 року, банк змінив строк виконання зобов'язання за кредитним договором від 12 травня 2006 року, встановивши 30-ти денний термін виконання зобов'язання з дати отримання цієї вимоги - 31 грудня 2008 року, і саме з цієї дати має відраховуватися шестимісячний строк , протягом якого кредитору надано право звернення до суду із позовом до поручителя.

Враховуючи наведене, просив визнати договір поруки від 13 листопада 2006 року № SR-300/1645/2006, укладений між ОСОБА_5 та Акціонерним комерційним банком «Райффайзенбанк Україна», правонаступником якого є ТОВ «ОТП Факторинг», припиненим з 30 червня 2009 року.

Рішенням Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 31 липня 2017 року відмовлено у задоволенні позову ТОВ «ОТП Факторинг» та зустрічного позову ОСОБА_5

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог ТОВ «ОТП Факторинг», суд першої інстанції виходив з того, що наявність рішення суду про звернення стягнення на предмет іпотеки та в даному випадку стягнення кредитної заборгованості може призвести до подвійного стягнення. Відмовляючи у задоволенні зустрічного позову, суд виходив з того, що договір поруки не є припиненим, оскільки кредитний договір передбачає погашення кредитної заборгованості періодичними платежами, а тому до частини зобов'язань позивачем строк не пропущений.

Рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 20 листопада 2017 року апеляційну скаргу ТОВ «ОТП Факторинг Україна» відхилено, апеляційну скаргу ОСОБА_5 задоволено. Рішенням суду першої інстанції в частині відмови ТОВ «ОТП Факторинг Україна» в задоволенні позовних вимог до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про стягнення заборгованості за кредитним договором змінено в частині мотивів відмови в задоволенні позову.

Рішенням суду першої інстанції в частині відмови ОСОБА_5 в задоволенні зустрічних позовних вимог до ТОВ «ОТП Факторинг Україна» про визнання договору поруки припиненим скасовано та ухвалено в цій частині нове рішення про їх задоволення. Визнано припиненим договір поруки від 12 листопада 2006 року № SR-300/1645/2006, укладений між ОСОБА_5 та Акціонерним комерційним банком «Райффайзенбанк Україна», правонаступником якого є ТОВ «ОТП Факторинг Україна». Вирішено питання розподілу судових витрат.

Змінюючи рішення суду першої інстанції в частині мотивів відмови у задоволенні позову ТОВ «ОТП Факторинг Україна», апеляційний суд зазначив, що позивачем пропущено строк звернення до суду із указаним позовом до відповідачів.

При цьому, скасовуючи рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні зустрічного позову та ухвалюючи нове рішення про його задоволення, апеляційний суд виходив з того, що пред'явивши вимогу про повне дострокове погашення заборгованості за кредитом, кредитор відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України змінив строк виконання основного зобов'язання, а тому міг пред'явити позов до поручителя протягом шести місяців, починаючи від дати порушення позичальником встановленого банком строку для дострокового повернення кредиту, який позивач пропустив. Крім того, рішенням Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 01 серпня 2016 року ТОВ «ОТП Факторинг Україна» відмовлено у стягненні з ОСОБА_5 заборгованості за кредитним договором від 12 травня 2006 року у зв'язку з припиненням поруки останнього.

У грудні 2017 року ТОВ «ОТП Факторинг Україна» звернулося до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ із касаційною скаргою на рішення Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 31 липня 2017 року та рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 20 листопада 2017 року, в якій просить скасувати оскаржувані судові рішення в частині відмови у задоволенні позову ТОВ «ОТП Факторинг Україна» та справу в цій частині направити на новий розгляд до суду першої інстанції, обґрунтовуючи свої вимоги порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права. Зокрема, зазначає, що оскільки кредитним договором передбачено, що чергові платежі боржник повинен був здійснювати кожного місяця, а за договором поруки поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник за всіма зобов'язаннями останнього за основним договором, а тому з часу несплати кожного з платежів відповідно до статті 261 ЦК України починається перебіг позовної давності для вимог до боржника, та обрахування встановленого частиною четвертою статті 559 цього Кодексу шестимісячного строку для пред'явлення вимог до поручителя.

15 грудня 2017 року набув чинності Закон України від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» (далі - Закон від 03 жовтня 2017 року), за яким судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 ЦПК України).

Ухвалою Верховного Суду у складі судді Касаційного цивільного суду від 02 січня 2018 року відкрито касаційне провадження у зазначеній справі та витребувано справу.

У лютому 2018 року ОСОБА_5 подав до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу, просив касаційну скаргу відхилити, рішення апеляційного суду залишити без змін.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, оскільки їх ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Рішення судів першої й апеляційної інстанцій відповідають вимогам статей 213, 214, 315 ЦПК України (у редакції на час ухвалення судових рішень у справі) щодо законності та обґрунтованості.

Судом установлено, що 12 травня 2006 року між Акціонерним комерційним банком «Райффайзенбанк Україна», правонаступником якого є ПАТ «ОТП Банк» та ОСОБА_4 укладений кредитний договір на суму 148 910 доларів США для придбання нерухомого майна, зі сплатою відсотків за користування кредитом в розмірі 11,00 % річних, строком до 12 травня 2021 року.

На забезпечення виконання зобов'язань за вказаним кредитним договором, 13 листопада 2006 року між банком та ОСОБА_5 укладений договір поруки, відповідно до умов якого останній зобов'язався солідарно відповідати перед кредитором за належне виконання ОСОБА_4 взятих на себе зобов'язань за вищезазначеним кредитним договором.

12 листопада 2010 року за договором про відступлення права вимоги ПАТ «ОТП Банк» передало ТОВ «ОТП Факторинг Україна» права вимоги за кредитними договорами, зокрема і за кредитним договором від 12 травня 2006 року № ML-300/1645/2006 від 12 травня 2006 року.

Станом на 28 жовтня 2014 року заборгованість ОСОБА_4 перед банком за кредитним договором становить 11 336 273,50 грн, яка складається із: заборгованості за кредитом в сумі 148 053,64 доларів США, що за курсом Національного банку України складає 1 734 903,21 грн; заборгованості зі сплати відсотків в розмірі 59 993,24 доларів США, що еквівалентно 703 005,10 грн та пені - 8 898 365,22 грн.

У зв'язку з порушенням строків повернення кредитних коштів, кредитор використав, передбачене частиною другою статті 1050 ЦК України право на дострокове повернення кредиту, надіславши 04 грудня 2006 року боржнику та 25 листопада 2008 року поручителю досудову вимогу про дострокове погашення заборгованості за кредитним договором, згідно яких вони повинні були протягом 30 календарних днів з дати отримання відповідної вимоги сплатити на рахунок банку заборгованість за кредитним договором у повному обсязі у розмірі 148 053,64 доларів США.

Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Наслідки прострочення позичальником повернення позики визначено у статті 1050 ЦК України. Якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу (частина друга статті 1050 ЦК України).

Згідно з частиною п'ятою статті 261 ЦК України за зобов'язанням з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

При цьому, якщо кредитор змінює на підставі частини другої статті 1050 ЦК України строк виконання основного зобов'язання, позовна давність обчислюється від цієї дати.

Пред'явивши вимогу про повне дострокове погашення заборгованості за кредитом, сплату процентів за його користування та пені, кредитор відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України змінив строк виконання основного зобов'язання й зобов'язаний був пред'явити позов до боржника протягом трьох років, а до поручителя протягом шести місяців (частина четверта статті 559 ЦК України), від дати порушення боржником встановленого банком строку для дострокового повернення кредиту.

Враховуючи наведене, апеляційним судом правильно встановлено, що пред'явивши вимогу про повне дострокове погашення заборгованості за кредитом, сплату процентів за його користування та пені, кредитор, правонаступником якого є ТОВ «ОТП Факторинг Україна» відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України змінив строк виконання основного зобов'язання, та як наслідок останній пропустив строк позовної давності звернення до суду із позовом до боржника, та шестимісячний строк пред'явлення позову до поручителя.

В іншій частині рішення судів не переглядалися.

Доводи касаційної скарги про те, що перебіг позовної давності для вимог до боржника, та обрахування встановленого частиною четвертою статті 559 цього Кодексу шестимісячного строку для пред'явлення вимог до поручителя повинен обчислюватися з часу несплати кожного з платежів, передбачених кредитним договором - не заслуговують на увагу, оскільки кредитором на підставі частини другої статті 1050 ЦК України було змінено строк виконання зобов'язання шляхом направлення досудової вимоги про дострокове повернення кредиту в цілому, і тому строк виконання усіх зобов'язань за договором настав достроково.

Викладене дає підстави для висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувані судові рішення суду першої та апеляційної інстанцій без змін із підстав, передбачених статтею 410 ЦПК України.

Керуючись статтями 409, 410 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» залишити без задоволення.

Рішення Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 31 липня 2017 року у незміненій та не скасованій частині та рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 20 листопада 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:О. В. Ступак
С. О. Погрібний Г. І. Усик