Постанова

Іменем України

20 червня 2018 року

м. Київ

справа № 754/6712/16-ц

провадження № 61-12616 св 18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Білоконь О. В. (суддя-доповідач), Гулька Б. І., Синельникова Є. В., Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідачі: ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_8 на рішення Апеляційного суду міста Києва у складі колегії суддів: Шебуєвої В. А., Оніщука М. І., Крижанівської Г. В.,

від 22 серпня 2017 року,

В С Т А Н О В И В :

У травні 2016 року ОСОБА_4 звернувся до суду із позовом до

ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 про відшкодування майнової та моральної шкоди.

Позовна заява мотивована тим, що він є наймачем житла в двокімнатній квартирі АДРЕСА_1 та власником особового рахунку. Відповідачі чинять йому перешкоди у користуванні вказаною квартирою, у зв'язку із чим він вимушений орендувати житло та нести відповідні витрати. Просив стягнути з відповідачів на його користь в рівних частинах майнову шкоду - витрати на оренду кімнати у сумі

50 150 грн, а також завдану моральну шкоду, яку оцінив у розмірі

15 тис. грн.

Рішенням Деснянського районного суду міста Києва у складі судді

ОСОБА_9 від 17 травня 2017 року у задоволенні позову ОСОБА_4 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивачем не надано належних та допустимих доказів про наявність з боку відповідачів неправомірних дій відносно нього.

Рішенням Апеляційного суду міста Києва від 22 серпня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 задоволено частково. Рішення суду першої інстанції скасовано і ухвалено нове рішення про часткове задоволення позову ОСОБА_4 Стягнуто з ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 на користь ОСОБА_4 витрати зі сплати орендної плати та з утримання житла з листопада 2014 року по жовтень 2016 року у сумі

37 тис. грн в рівних частках по 12 333 грн 33 коп. з кожного. В іншій частині позовних вимог відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення суду апеляційної інстанції мотивовано тим, що неправомірність чинення з боку відповідачів перешкод позивачу у користуванні житлом було предметом розгляду та встановлено судом, проте незважаючи на поновлення права користування позивачем вказаним житлом, він має право також на відшкодування завданої шкоди, яка полягає у компенсації відповідачами витрат, які позивач вимушений був нести у зв'язку з орендою житла до відновлення його житлових прав судом та виконання рішення суду про вселення.

У касаційній скарзі, поданій у вересні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 просять скасувати рішення суду апеляційної інстанції із залишенням в силі рішення суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що відповідачі не вчиняли щодо позивача неправомірних дій. Витрати з оренди кімнати не перебувають у причинно-наслідковому зв'язку із діями відповідачів і ґрунтуються виключно на договірних відносинах, стороною яких відповідачі не були. Існування спору і розгляд його протягом тривалого часу у різних судових інстанціях не є належним доказом як вчинення протиправних дій, так і наявності вини відповідачів.

У жовтні 2017 року від ОСОБА_4 надійшли заперечення на касаційну скаргу, в яких він посилається на те, що позовні вимоги є повністю обґрунтовані та доведені, преюдиційними рішеннями судів встановлено наявність з боку відповідачів чинення йому перешкод у користуванні житлом. Тривалий час виконавча служба не могла виконати рішення про вселення, що також свідчить про неправомірність дій відповідачів, а тому доводи касаційної скарги про недоведеність позовних вимог є необґрунтованими.

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 3 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

06 березня 2018 року справа передана до Верховного Суду.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Касаційна скарга задоволенню не підлягає.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що 19 серпня 1988 року

ОСОБА_4 та членам його сім'ї: дружині ОСОБА_5 та сину ОСОБА_6 видано ордер на право на заняття жилого приміщення - квартири АДРЕСА_1, в якій зареєстроване їх місце проживання, а також місце проживання доньки позивача ОСОБА_7

ОСОБА_4 та ОСОБА_5 перебували у зареєстрованому шлюбі до

30 червня 2005 року, від шлюбу мають двох дітей відповідачів

ОСОБА_6 та ОСОБА_7

Відповідно до довідки виконавчого комітету Петрівської сільської ради Монастирищенського району Черкаської області від 29 квітня 2016 року з 2008 року по літо 2013 року ОСОБА_4 у зв'язку сімейними обставинами проживав у будинку своїх батьків у с. Петрівці.

У липні 2012 року ОСОБА_5 звернулася до суду із позовом про визнання ОСОБА_4 таким, що втратив право користування житловим приміщенням у вказаній квартирі, який задоволено заочним рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 12 листопада 2012 року, що залишено без змін ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 07 жовтня 2013 року.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 22 січня 2014 року було скасовано заочне рішення Деснянського районного суду м. Києва від 12 листопада 2012 року і ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 07 жовтня 2013 року, а справу направлено на новий судовий розгляд.

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 20 серпня 2014 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду міста Києва

від 08 листопада 2014 року, відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_5 про визнання ОСОБА_4 таким, що втратив право користування жилим приміщенням квартири АДРЕСА_1.

Посилаючись на те, що він не має можливості потрапити в квартиру, незважаючи на ухвалення судом рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_5 про визнання його таким, що втратив право користування жилим приміщенням, ОСОБА_4 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 про усунення перешкод у користуванні жилим приміщенням шляхом вселення, визначення порядку користування та зміну особового рахунку.

Заочним рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 16 липня

2015 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду міста Києва

від 13 квітня 2016 року, позовні вимоги ОСОБА_4 задоволено частково. Вселено ОСОБА_4 до квартири АДРЕСА_1, в іншій частині вимог ОСОБА_4 відмовлено.

Вказане рішення суду про вселення було пред'явлене позивачем до примусового виконання до відділу державної виконавчої служби Деснянського районного управління юстиції у м. Києві (далі - ВДВС Дарницького РУЮ у м. Києві), державним виконавцем якого 18 травня

2016 року відкрито виконавче провадження.

Виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа про вселення ОСОБА_4 до квартири було фактично виконано лише

16 березня 2017 року, про що державним виконавцем винесено відповідну постанову.

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 09 грудня 2015 року було скасовано пункт 2 розпорядження Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації, що було прийнято на підставі заочного рішення Деснянського районного суду м. Києва від 12 листопада 2012 року та зобов'язано комунальне підприємство «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Деснянського району м. Києва» поновити договір найму жилого приміщення на квартиру АДРЕСА_1 на ім'я ОСОБА_4

Звертаючись до суду із цим позовом, ОСОБА_4 посилався на наявні судові рішення та тривале чинення відповідачами перешкод у користуванні ним жилим приміщенням. У зв'язку з неправомірними діями відповідачів, він був змушений орендувати житло та нести відповідні витрати.

На підтвердження заявлених позовних вимог ОСОБА_4 надав копії укладених 06 вересня 2013 року, 04 вересня 2014 року, 05 червня 2015 року, 06 квітня 2016 року між ним та ОСОБА_10 договорів оренди житлового приміщення. За умовами вказаних договорів ОСОБА_10 передавала в оренду ОСОБА_4 кімнату у квартирі АДРЕСА_2 Згідно з розписками, на підставі укладених договорів оренди, ОСОБА_4 сплачував ОСОБА_10 щомісячно за період з вересня 2013 року по травень 2014 року 1 тис. грн орендної плати та 150 грн у відшкодування витрат на утримання квартири, за період з вересня 2014 року по травень 2015 року - 1 200 грн орендної плати та 200 грн у відшкодування витрат на утримання квартири, за період з червня 2015 року по жовтень 2016 року - 1 400 грн. орендної плати та

200 грн у відшкодування витрат на утримання квартири

(а. с. 35-53, 106, т. 1).

Загальні положення про відшкодування завданої майнової шкоди закріплені в положеннях статті 1166 ЦК України.

Відповідно до частини першої статті 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності, обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спорів про відшкодування шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправними діями заподіювача та вини останнього в заподіянні.

Відповідно до статті 60 ЦПК України 2004 року кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

У справі, яка переглядається, суд апеляційної інстанції, встановивши, що неправомірними діями відповідачів, що виразилися у чиненні позивачу перешкод користування житловим приміщенням, наймачем якого він є на підставі відповідного ордеру, що підтверджуються рішеннями судів та їх тривалим невиконанням, позивачу завдано майнової шкоди у вигляді вимушених витрат на оренду житла, підтвердженими належними доказами, які не спростовані відповідачами, розмір якої становить 37 тис. грн, дійшов обґрунтованого висновку про покладення на відповідачів обов'язку щодо відшкодування майнової шкоди.

Доводи касаційної скарги про те, що відповідачі не вчиняли щодо позивача неправомірних дій спростовуються вищевикладеним.

Посилання в касаційній скарзі на те, що витрати по оренді кімнати не перебувають у причинно-наслідковому зв'язку із діями відповідачів і ґрунтуються виключно на договірних відносинах, стороною яких відповідачі не були є необґрунтованими, оскільки були предметом розгляду судом апеляційної інстанції та суд правильно вказав, що саме через неправомірні дії відповідачів позивач вимушений був нести витрати по оренді житла до відновлення його житлового права судом та виконання рішення суду про вселення.

Колегія суддів погоджується із висновком суду апеляційної інстанції про те, що понесені ОСОБА_4 витрати по оренді житла є втратою майнового блага (майновою шкодою), яка завдана внаслідок неправомірних дій відповідачів щодо чинення перешкод у користуванні жилим приміщенням, а тому відповідачі несуть цивільно-правову відповідальність по її відшкодуванню на підставі положень статті 1166 ЦК України.

Інші доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують, на законність рішень не впливають, оскільки зводяться до переоцінки доказів, що відповідно до вимог частини першої статті 400 ЦПК України на стадії перегляду справи у касаційному порядку не допускаються.

Відповідно до статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що оскаржуване судове рішення ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Рішення суду апеляційної інстанції в частині відмови у задоволенні позову ОСОБА_4 про відшкодування моральної шкоди не оскаржується, тому, відповідно до положень частини першої статті 400 ЦПК України, законність ухваленого в цій частині судового рішення колегією суддів не перевіряється.

Оскільки ухвалою суду касаційної інстанції від 12 грудня 2017 року було зупинено виконання рішення суду апеляційної інстанції до закінчення касаційного провадження у справі, а колегія суддів дійшла висновку про те, що відсутні підстави для його скасування, тому виконання рішення Апеляційного суду міста Києва від 22 серпня 2017 року підлягає поновленню.

Керуючись статтями 400, 410, 416, 436 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_8 залишити без задоволення, а рішення Апеляційного суду міста Києва від 22 серпня 2017 року - без змін.

Поновити виконання рішення Апеляційного суду міста Києва від 22 серпня 2017 року.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: О. В. Білоконь

Б. І. Гулько

Є. В. Синельников

Ю. В. Черняк