ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 червня 2018 року

м. Київ

справа № 643/12524/15-ц

провадження № 61-5485св18

Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Карпенко С. О. (судді-доповідача), Кузнєцова В. О., Стрільчука В. А.

учасники справи:

позивач за первісним позовом - Публічне акціонерне товариство «Комерційний банк «ПриватБанк»,

відповідачі за первісним позовом: ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6,

розглянувши у порядку письмового провадження касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «ПриватБанк», подану його представником Сокуренко НаталієюВікторівною, на рішення Московського районного суду м. Харкова від 14 березня 2016 року, ухвалене у складі судді Горбунової Я. М., та ухвалу апеляційного суду Харківської області від 18 серпня 2016 року, постановлену колегією у складі суддів: Пшенічної Л. В., Кіся П. В., Хорошевського О. М.,

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2015 року Публічне акціонерне товариство «Комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ «КБ «ПриватБанк») звернулося з позовом до ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 про стягнення заборгованості.

В обґрунтування позову зазначило, що 16 серпня 2007 року між ОСОБА_4 і ПАТ «КБ «ПриватБанк» укладено кредитний договір № HAA0G101930070, відповідно до умов якого банк надав позичальнику кредитні кошти у вигляді непоновлювальної кредитної лінії у розмірі 50 003,76 доларів США з кінцевим строком повернення по 13 серпня 2032 року включно та процентною ставкою за користування кредитними коштами 1% від суми залишку заборгованості на місяць. Поручителями за кредитними зобов'язаннями ОСОБА_4 є ОСОБА_5 і ОСОБА_6 відповідно до укладених з ПАТ «КБ «ПриватБанк» договорів поруки від16 серпня 2007 року.

Позивач зазначає, що ОСОБА_4 не виконує належним чином свої зобов'язання за кредитним договором № HAA0G101930070 від 16 серпня 2007 року; станом на 20 травня 2015 року її заборгованість становить 65 727,26 доларів США, що за встановленим НБУ офіційним курсом гривні до долара США складає 1 396 704,36 гривень.

За таких обставин ПАТ «КБ «ПриватБанк» просив стягнути заборгованість у розмірі 65 727,26 доларів США, що за встановленим НБУ офіційним курсом гривні до долара США складає 1 396 704,36 гривень, з позичальника ОСОБА_4 солідарно з поручителями ОСОБА_5 і ОСОБА_6

У грудні 2015 року ОСОБА_5, ОСОБА_6 звернулися з зустрічним позовом до ПАТ «КБ «ПриватБанк», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору,- ОСОБА_4, про визнання поруки припиненою.

В обґрунтування позову зазначили, що 9 серпня 2012 року між ОСОБА_4 і ПАТ «КБ «ПриватБанк» укладено дві додаткові угоди до кредитного договору № HAA0G101930070, внаслідок підписання однієї з яких збільшено розмір кредиту і встановлено додаткові підвищені штрафні санкції.

ОСОБА_5 і ОСОБА_6 вказують, що не надавали згоди на збільшення обсягу своєї відповідальності, жодні зміни до укладених з ними договорів поруки не вносилися і ніяких додаткових угод вони не підписували.

За таких обставин просили визнати припиненою поруку за зобов'язаннями ОСОБА_4, яка виникла у ОСОБА_6 на підставі договору поруки № 1 від 16 серпня 2007 року та у ОСОБА_5 на підставі договору поруки № 2 від 16 серпня 2007 року.

Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 14 березня 2016 року у задоволенні позову ПАТ «КБ «ПриватБанк» відмовлено. Зустрічний позов ОСОБА_5, ОСОБА_6 задоволено. Визнано припиненим договір поруки № 1 від 16 серпня 2007 року, укладений між ПАТ «КБ «ПриватБанк» і ОСОБА_6 Визнано припиненим договір поруки № 2 від 16 серпня 2007 року, укладений між ПАТ «КБ «ПриватБанк» і ОСОБА_5

Відмовляючи у задоволенні первісного позову, суд першої інстанції дійшов висновку про недоведеність позовних вимог про стягнення заборгованості у заявленому позивачем розмірі, оскільки рішенням суду в рахунок погашення боргу звернено стягнення на предмет іпотеки і доказів недостатності коштів, одержаних від продажу предмета іпотеки, для погашення заборгованості позивач не подав. Задовольняючи зустрічні позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що кредитор без згоди поручителів змінив умови основного зобов'язання, внаслідок чого збільшився обсяг їх відповідальності, що є підставою для припинення поруки.

Ухвалою апеляційного суду Харківської області від 18 серпня 2016 року апеляційну скаргу ПАТ «КБ «ПриватБанк» відхилено, рішення Московського районного суду м. Харкова від 14 березня 2016 року залишено без змін.

Відхиляючи апеляційну скаргу, суд апеляційної інстанції погодився з висновками суду першої інстанції щодо недоведеності дійсного розміру заборгованості позичальника, з урахуванням рішення суду про звернення стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення боргу. Оскільки ПАТ «КБ «ПриватБанк» при укладенні зі ОСОБА_4 додаткових угод збільшив обсяг відповідальності поручителів без їх згоди, апеляційний суд вважав обґрунтованими висновки суду першої інстанції щодо припинення поруки ОСОБА_5 і ОСОБА_6 за зобов'язаннями ОСОБА_4

У вересні 2016 року ПАТ «КБ «ПриватБанк» через свого представника Сокуренко Н. В. звернувся до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ з касаційною скаргою, у якій просить рішення Московського районного суду м. Харкова від 14 березня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Харківської області від 18 серпня 2016 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій ухвалені з неправильним застосуванням норм матеріального права і порушенням норм процесуального права.

Суди попередніх інстанцій не врахували, що іпотечне зобов'язання є похідним відносно основного зобов'язання, а не альтернативним, тому звернення стягнення на предмет іпотеки не призводить до зміни кредитного зобов'язання на забезпечувальне.

Вважає безпідставними висновки щодо недоведеності розміру заборгованості у зв'язку з неподанням до суду первинних бухгалтерських документів, так як факт невиконання ОСОБА_4 своїх договірних зобов'язань належним чином підтверджений розрахунком заборгованості, виконаного у чіткій і зрозумілій формі.

Зазначає, що при укладені додаткових угод до кредитного договору № HAA0G101930070 від 16 серпня 2007 року зменшено загальний розмір кредитної заборгованості і розмір щомісячного платежу, тобто зменшено обсяг відповідальності поручителів, на що суди попередніх інстанцій не звернули уваги.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 7 листопада 2016 року відкрито касаційне провадження у справі.

У грудні 2016 року відповідачі ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 подали заперечення на касаційну скаргу, у яких послалися на безпідставність її доводів. Вважають правильними висновки судів попередніх інстанцій щодо недоведеності розміру заборгованості, яку просив стягнути банк. Зазначили, що у результаті підписання додаткових угод до кредитного договору тіло кредиту, тобто сума, на яку нараховуються проценти, збільшилося, що свідчить про збільшення обсягу відповідальності поручителів без їх згоди.

Відповідно до пункту 6 розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діяв в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», за якими судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 ЦПК України).

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIIІ «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Вивчивши матеріали цивільної справи та перевіривши доводи касаційної скарги, суд дійшов таких висновків.

Відповідно до статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставинами, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що 16 серпня 2007 року між ПАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_4 укладено кредитний договір № HAA0G101930070, відповідно до умов якого банк надав позичальнику кредитні кошти у вигляді непоновлювальної кредитної лінії у розмірі 50 003,76 доларів США з кінцевим строком повернення по 13 серпня 2032 року включно та процентною ставкою за користування кредитними коштами 1% від суми залишку заборгованості на місяць.

Згідно з пунктом 2.2 кредитного договору ОСОБА_4 зобов'язалася повернути кредит та сплатити відсотки за користуванням кредитними коштами у строки та у порядку, встановлені кредитним договором.

16 серпня 2007 року між ПАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_6 укладено договір поруки № 1, відповідно до умов якого поручитель зобов'язався солідарно у повному обсязі відповідати перед кредитором за належне виконання ОСОБА_4 своїх зобов'язань за кредитним договором № HAA0G101930070 від 16 серпня 2007 року.

16 серпня 2007 року між ПАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_5 укладено договір поруки № 2, відповідно до умов якого поручитель зобов'язався солідарно у повному обсязі відповідати перед кредитором за належне виконання ОСОБА_4 своїх зобов'язань за кредитним договором № HAA0G101930070 від 16 серпня 2007 року.

ПАТ КБ «Приватбанк» виконав свої зобов'язання у повному обсязі і надав позичальнику кредитні кошти.

ОСОБА_4 умови кредитного договору № HAA0G101930070 від 16 серпня 2007 року щодо своєчасної сплати обумовлених договором платежів порушила, у зв'язку з чим має заборгованість.

Станом на 20 травня 2015 року, згідно з виконаним банком розрахунком, борг ОСОБА_4 становить 65 727,26 доларів США і складається із: заборгованості за кредитом - 49 376,92 доларів США; заборгованості за процентами - 6 770,27 доларів США; заборгованості за комісією - 960,00 доларів США; пені за несвоєчасне виконання зобов'язань - 5 479,00 доларів США; фіксованого штрафу - 11,76 доларів США; процентної складової штрафу - 3 129,31 доларів США.

Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 25 травня 2011 року в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № HAA0G101930070 від 16 серпня 2007 року у розмірі 44 025,93 доларів США звернено стягнення на предмет іпотеки - квартиру АДРЕСА_1 шляхом продажу вказаного предмета іпотеки ПАТ КБ «Приватбанк» від імені відповідача за договором купівлі-продажу будь-яким способом іншій особі.

На виконання рішення Московського районного суду м. Харкова від 25 травня 2011 року 28 жовтня 2015 року ОСОБА_4 виселено із квартири АДРЕСА_1.

Також судами попередніх інстанцій встановлено, що 9 серпня 2012 року між ПАТ КБ «Приватбанк» і ОСОБА_4 підписано додаткову угоду до кредитного договору № HAA0G101930070 від 16 серпня 2007 року, відповідно до якої пункт 1.1 кредитного договору викладено у новій редакції.

Додатковою угодою від 9 серпня 2012 року розмір кредиту збільшено до 60 682,46 доларів США у порівнянні з первісною визначеною кредитним договором у пункті 7.1 загальною сумою кредиту, яка становила 50 003,76 доларів США.

Також додатковою угодою збільшено розмір загального щомісячного платежу за кредитним договором з 510 доларів США до 662,67 доларів США.

Доказів отримання згоди ОСОБА_6 І ОСОБА_5 на укладення додаткової угоди, якою збільшено обсяг основного зобов'язання і їх зобов'язання як поручителів, ПАТ КБ «Приватбанк» не надано.

Статтею 525 ЦК України встановлено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно з частиною другою статті 1056-1 ЦК України розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів на дату укладення договору.

Відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Частиною першою статті 530 ЦК України передбачено, якщо у зобов'язанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк.

Якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу (стаття 1050 ЦК України).

Статтями 610, 611 ЦК України встановлено, що порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Виконання зобов'язання може забезпечуватися заставою (частина перша статті 546 ЦК України).

Іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи (стаття 575 ЦК України).

Відповідно до статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека - це вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Згідно із частиною першою статті 7 Закону України «Про іпотеку» за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов'язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов'язання.

За правилом частини першої статті 33 Закону України «Про іпотеку» в разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону.

Судами попередніх інстанцій з поданих сторонами доказів встановлено, що рішенням Московського районного суду м. Харкова від 25 травня 2011 року у рахунок погашення кредитної заборгованості ОСОБА_4 у розмірі 44 025,93 доларів США звернено стягнення на предмет іпотеки - квартиру АДРЕСА_1; на виконання цього рішення ОСОБА_4 виселено з квартири.

Проте доказів фактичного виконання або невиконання рішення Московського районного суду м. Харкова від 25 травня 2011 року ПАТ «КБ «ПриватБанк» не подав, хоча право продажу предмета іпотеки згідно з рішенням Московського районного суду м. Харкова від 25 травня 2011 року надавалося саме банку.

Під час розгляду справи у суді першої інстанції представником відповідача ОСОБА_4 подано докази на підтвердження того, що ПАТ «КБ «ПриватБанк» здійснюються заходи, спрямовані на реалізацію предмета іпотеки. Незважаючи на це, до ухвалення судом першої інстанції рішення у справі представник ПАТ «КБ «ПриватБанк» не повідомив суд про наслідки вчинення таких дій; скорегованого розрахунку заборгованості суду не подав.

Під час розгляду справи у апеляційному суді представник відповідача ОСОБА_4 подав копію договору купівлі-продажу квартири від 8 лютого 2016 року, згідно з яким продаж предмета іпотеки - квартири АДРЕСА_1 відбувся у лютому 2016 року за 302 120,00 гривень, тобто до ухвалення рішення судом першої інстанції.

Незважаючи на подання до апеляційного суду доказів реалізації предмета іпотеки з метою погашення кредитної заборгованості за договором № HAA0G101930070 від 16 серпня 2007 року, ПАТ «КБ «ПриватБанк» не подав уточненого розрахунку заборгованості, хоча представник банку був присутній в судовому засіданні і знав про необхідність уточнення заявлених вимог.

Відповідно до статті 10 ЦПК України у редакції Кодексу на час розгляду справи судами попередніх інстанцій цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які брали участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи, зокрема, сприяє здійсненню особами, які беруть участь у справі, їхніх процесуальних прав та обов'язків.

Після подання представником відповідача ОСОБА_4 доказів реалізації предмета іпотеки апеляційним судом відкладено розгляд справи, що надало представнику ПАТ «КБ «ПриватБанк» можливість, на виконання свого процесуального обов'язку із надання доказів та доведення перед судом переконливості, подати уточнений розрахунок заборгованості.

Проте ПАТ «КБ «ПриватБанк» не використав надану можливість і обов'язку із доведення розрахунку не виконав; в наступне судове засідання представник позивача не з'явився без зазначення поважних причин своєї неявки.

З огляду на викладене суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про наявність підстав для відмови у задоволені вимог ПАТ «КБ «ПриватБанк» про стягнення заборгованості у розмірі 65 727,26 доларів США у зв'язку з тим, що позивач не довів правильності розрахунку заборгованості з урахуванням здійсненого в рахунок її погашення продажу предмета іпотеки.

Частиною першою статті 559 ЦК України передбачено, що порука припиняється з припиненням забезпеченого нею зобов'язання, а також у разі зміни зобов'язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності.

Таке збільшення відповідальності може відбутися внаслідок змін забезпеченого порукою зобов'язання, які безпосередньо спрямовані на підвищення суми кредиту, процентної ставки за користування кредитом, пені тощо або на включення опосередковано обтяжливих умов відповідальності поручителя.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що укладенням додаткової угоди від 9 серпня 2012 року збільшено обсяг зобов'язання за кредитним договором № HAA0G101930070 від 16 серпня 2007 року, а саме: збільшено тіло кредиту, розмір щомісячного платежу і встановлено підвищений розмір неустойки, яка нараховується у разі порушення строків виконання зобов'язань.

Оскільки поручителі ОСОБА_6 І ОСОБА_5 не надавали згоди на укладення додаткової угоди від 9 серпня 2012 року і не погоджувалися на збільшення обсягу кредитного зобов'язання, за належне виконання якого вони поручилися, суди попередніх інстанцій дійшли правильного висновку про припинення їх поруки відповідно до частини першої статті 559 ЦК України.

Доводи заявника про те, що додатковою угодою від 9 серпня 2012 року зменшено розмір заборгованості за кредитом і зменшено щомісячний платіж відхиляться касаційним судом, оскільки 9 серпня 2012 року між позичальником і банком укладено дві додаткові угоди, за однією із яких збільшено суму кредиту, щомісячний платіж і розміри неустойки.

Не спростовують правильність висновків судів попередніх інстанцій посилання заявника на те, що іпотечне зобов'язання є похідним відносно основного зобов'язання, а не альтернативним, тому звернення стягнення на предмет іпотеки не призводить до зміни кредитного зобов'язання на забезпечувальне.

Відповідно до статті 599 ЦК Українизобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Належним виконанням зобов'язання є виконання, прийняте кредитором, у результаті якого припиняються права та обов'язки сторін зобов'язання.

Звернення стягнення на предмет іпотеки повинне задовольнити вимоги кредитора за основним зобов'язанням і у такому випадку ця обставина може бути підставою для припинення зобов'язання, що вважається виконаним згідно зі статтею 599 ЦК України.

Стаття 27 ЦПК України у редакції Кодексу на час розгляду справи судами попередніх інстанцій передбачала, що особи, які беруть участь у справі, зобов'язані добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обов'язки.

Під час розгляду справи у суді першої інстанції відповідачами надано докази того, що ПАТ «КБ «ПриватБанк» з метою погашення заборгованості за кредитним договором здійснює заходи щодо реалізації предмету іпотеки - квартири АДРЕСА_1.

З урахуванням того, що продаж предмета іпотеки спрямований на задоволення вимог кредитора за основним зобов'язанням, реалізація ПАТ «КБ «ПриватБанк» іпотечного майна безумовно призведе до зміни обсягу заборгованості або, у разі задоволення всіх вимог кредитора за рахунок отриманих від продажу коштів, до припинення зобов'язання належним виконанням.

Незважаючи на встановлення судами попередніх інстанцій того, що банк розпочав здійснення заходів щодо продажу предмету іпотеки, ПАТ «КБ «ПриватБанк» не підтвердило недостатність отриманих від продажу іпотечного майна коштів для задоволення своїх вимог.

За таких обставин та враховуючи, що договір купівлі-продажу іпотечного майна укладений банком до ухвалення рішення судом першої інстанції, проте про вчинення правочину позивач суд не повідомив і уточненого розрахунку заборгованості не подав, доводи касаційної скарги щодо того, що рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки не впливає на вирішення справи про стягнення заборгованості, є безпідставними.

Помилковими є посилання заявника на правові висновки, викладені у постанові Верховного Суду України у справі № 1080цс15, оскільки фактичні обставини у цій справі та у справі № 1080цс15 не є подібними. Зокрема, у справі № 1080цс15 позивач звернувся до суду з вимогами про стягнення кредитної заборгованості шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки за відсутності інших судових рішень про задоволення вимог кредитора; у справі, що розглядається, існує судове рішення про звернення стягнення на іпотечне майно в рахунок погашення заборгованості, яке на час розгляду справи виконувалося і його виконання впливало на обсяг кінцевого боргового зобов'язання позичальника.

Касаційний суд відхиляє твердження заявника про те, що розмір заборгованості позичальника ОСОБА_4 належним чином підтверджений розрахунком заборгованості, який є детальний і зрозумілим, оскільки судами попередніх інстанцій установлено, що розрахунок вчинено без урахування коштів від реалізації предмета іпотеки і правом надати уточнений розрахунок заборгованості позивач ПАТ «КБ «ПриватБанк» не скористався.

За таких обставин суд касаційної інстанції дійшов висновку про відсутність підстав для скасування судових рішень, оскільки суди попередніх інстанцій, встановивши фактичні обставини справи, які мають значення для правильного її вирішення, ухвалили судові рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, що відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК Україниє підставою для залишення касаційної скарги без задоволення, а судових рішень без змін.

Наявність обставин, за яких відповідно до частини першої статті 411 ЦПК України судові рішення підлягають обов'язковому скасуванню, касаційним судом не встановлено.

Оскільки касаційна скарга залишена без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв'язку з розглядом справи у судах першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв'язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ :

Касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «ПриватБанк», подану його представником Сокуренко Наталією Вікторівною, залишити без задоволення.

Рішення Московського районного суду м. Харкова від 14 березня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Харківської області від 18 серпня 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: С. О. Карпенко В. О. Кузнєцов В. А. Стрільчук