АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІВЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 червня 2018 року м. Чернівці

справа № 727/3005/18

Апеляційний суд Чернівецької області у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Одинака О. О.

суддів Лисака І.Н., Половінкіної Н.Ю.

секретар Конецька Д.Г.

позивач публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»

відповідач ОСОБА_1

апеляційна скарга публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Шевченківського районного суду міста Чернівці від 26 квітня 2018 року,

головуючий в суді першої інстанції суддя Літвінова О.Г.

встановив:

В березні 2018 року публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду з позовом.

Позивач просив стягнути з відповідача на його користь заборгованість за кредитним договором в сумі 21 601 гривня 85 копійок, яка складається з заборгованості за кредитом в сумі 3885 гривень 11 копійок, заборгованості по процентам за користування кредитом в сумі 13 891 гривня 39 копійок, заборгованості за пенею та комісією в сумі 2320 гривень, а також штрафу в сумі 1504 гривні 85 копійок.

Рішенням Шевченківського районного суду міста Чернівці від 26 квітня 2018 року в позові відмовлено.

В апеляційній скарзі ПАТ КБ «ПриватБанк» просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.

Посилається на те, що суд першої інстанції допустив порушення норм матеріального та процесуального права.

Заслухавши доповідача, обговоривши доводи скарги та перевіривши матеріали справи, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково з наступних підстав.

Так, за змістом ст. ст. 525, 526, 530 ЦК України зобов'язання мають виконуватися належним чином та у встановлений строк. Одностороння відмова від виконання зобов'язань не допускається.

Відповідно до статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

Відповідно до частини 1 статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.

Згідно частини 1 статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Статтею ЦК України встановлено, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно частини 1 статті 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до частини 2 статті 258 ЦК України позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Згідно пункту 11 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року, N 14 встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.

Згідно пункту 6.5 Умов та правил надання банківських послуг клієнт зобовязаний погашати заборгованість по кредиту, процентам за його користуванням, по за перевитрати платіжного ліміту, а також оплачувати комісії на умовах, передбачених цим договором.

Відповідно до вимог статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Статтею 264 ЦПК України визначено питання, які вирішує суд під час ухвалення рішення суду.

Як вбачається з матеріалів справи згідно заяви від 20 жовтня 2006 року ОСОБА_1 та ПАТ КБ «ПриватБанк» уклали кредитний договір без номера, згідно умов якого відповідач отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою 36% річних за користування кредитом на суму залишку заборгованості за кредитним договором з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки (а.с.12).

З розрахунку заборгованості за договором від 28 лютого 2018 року вбачається, що станом на 28 лютого 2018 року банком нараховано відповідачу заборгованість в сумі 21 601 гривня 85 копійок, яка складається з заборгованості за кредитом в сумі 3885 гривень 11 копійок, заборгованості по процентам за користування кредитом в сумі 13 891 гривня 39 копійок, заборгованості за комісією 2320 гривень, а також штрафу в сумі 1504 гривні 85 копійок (а.с.8-11).

Суд апеляційної інстанції вважає правильним висновок суду про відмову в позові про стягнення з відповідача заборгованості за кредитом в сумі 3885 гривень 11 копійок, заборгованості по процентам за користування кредитом в сумі 13 891 гривня 39 копійок, штрафу в сумі 1504 гривні 85 копійок у звязку з пропуском позивачем строку позовної давності.

Зокрема, як вбачається з матеріалів справи на виконання умов договору відповідачу було видану карту №755764 з терміном дії до 30 листопада 2012 року (а.с.36). Починаючи з 1 грудня 2012 року почав спливати строк позовної давності щодо звернення позивача до суду з позовом про стягнення боргу за кредитним договором.

ПАТ КБ «ПриватБанк» звернувся до суду з позовом 19 лютого 2018 року (а.с.10).

Отже, на момент предявлення до суду позову банк пропустив трьохрічний строку позовної давності щодо вимог про стягнення основного боргу, відсотків за користування кредитними коштами та річний строк позовної давності щодо стягнення штрафу.

Апеляційний суд вважає помилковим висновок суду першої інстанції про відмову в позові щодо стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за комісією в сумі 2320 гривень у звязку з пропуском строку позовної давності з огляду на наступне.

Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені також і Законом України «Про захист прав споживачів».

За положеннями частини п'ятої статті 11, частин першої, другої, п'ятої, сьомої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки.

Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

Аналіз указаних норм дає підстави для висновку, що несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема щодо плати за обслуговування кредиту, і це є підставою для визнання таких положень недійсними.

Згідно з абзацами 2, 3 частини четвертої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» споживач не зобов'язаний сплачувати кредитодавцеві будь-які збори, відсотки комісії або інші вартісні елементи кредиту, що не були зазначені у договорі.

Кредитодавцю забороняється встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною.

Відповідно до частини восьмої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) нечіткі або двозначні положення договорів зі споживачами тлумачаться на користь споживача.

Крім того, відповідно до статті 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком.

З Рішення Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року № 15-рп/2011 вбачається, що положення пунктів 22, 23 статті 1, статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» з подальшими змінами у взаємозв'язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору.

Відповідно до пункту 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на кредитного договору тощо).

Зазначена правова позиція висловлена в постанові Верховного Суду України від 16 листопада 2016 року № 6-1746цс16.

Суд першої інстанції не звернув увагу на те, що умовами договору передбачено плату за обслуговування кредиту, за надання якої можливе встановлення комісії.

З матеріалів справи вбачається, що позивач не зазначив, які саме послуги за вказану комісію надавалися відповідачу.

Нарахування боржнику комісії за послуги, що супроводжують кредит, а саме в якості компенсації за сукупні послуги банку є незаконним.

Суд першої інстанції в мотивувальній частині помилково зазначив про те, що в позові банку про стягнення пені та комісії в сумі 2320 гривень 50 копійок слід відмовити.

Як вже було зазначено вище з розрахунку заборгованості за кредитним договором наданого банком вбачається, що станом на 28 лютого 2018 року позивачем нараховано відповідачу 2320 гривень заборгованості за комісією.

Враховуючи наведене вище суд вирішуючи позовні вимоги про відмову в позові про стягнення пені та комісії у звязку з пропуском позовної давності допустив порушення норм матеріального та процесуального права, а тому рішення суду в цій частині слід скасувати та ухвалити нове судове рішення про відмову в позові про стягнення комісії з підстав, які зазначені вище.

В решті рішення слід залишити без змін.

Суд вважає помилковим аргумент апеляційної скарги про те, що строк позовної давності за вимогами про стягнення суми заборгованості перервався у звязку з сплатою відповідачем частини заборгованості за кредитом.

За змістом частини першої статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Тобто, позовна давність застосовується лише за наявності порушеного права особи.

Відповідно до частини першої статті 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку, в силу частини третьої статті 264 ЦК України після переривання перебіг позовної давності починається заново.

Правила переривання перебігу позовної давності застосовуються судом незалежно від наявності чи відсутності відповідного клопотання сторін у справі, якщо в останніх є докази, що підтверджують факт такого переривання.

До дій, що свідчать про визнання боргу або іншого обов'язку, можуть, з урахуванням конкретних обставин справи, належати, зокрема, часткова сплата боржником або з його згоди іншою особою основного боргу та/або сум санкцій.

При цьому якщо виконання зобов'язання передбачалося частинами або у вигляді періодичних платежів і боржник вчинив дії, що свідчать про визнання лише певної частини (чи періодичного платежу), то такі дії не можуть бути підставою для переривання перебігу позовної давності стосовно інших (невизнаних) частин платежу.

Суди повинні дослідити графік погашення кредитної заборгованості та встановити чи передбачають умови кредитного договору виконання зобов'язання частинами або у вигляді періодичних платежів, і у випадку вчинення боржником оплати чергового платежу, чи не свідчить така дія про визнання лише певної частини боргу, а відтак така не може бути підставою для переривання перебігу позовної давності стосовно інших (невизнаних) частин платежу.

Такий правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду України від 9 листопада 2016 року у справі № 6-2170цс16.

З матеріалів справи вбачається, що на виконання умов договору відповідачу було видану карту №755764 з терміном дії до 30 листопада 2012 року.

З розрахунку заборгованості вбачається, що після закінчення дії кредитного договору позивачем було здійснено часткове погашення заборгованості, а саме 2 липня 2015 року - 243 гривні 60 копійок, 29 листопада 2016 року 1242 гривні 50 копійок, 27 грудня 2016 року 350 гривень, 20 січня 2017 року 350 гривень (а.с.8-11).

Також з розрахунку вбачається, що вказані вище суми були зараховані на погашення комісії.

На підтвердження доводів апеляційної скарги про те, що боржник вчинив дії щодо часткового погашення заборгованості банк послався на розрахунок заборгованості за кредитним договором здійснений ним же.

За винятком доводів банку та розрахунку заборгованості, обставини переривання перебігу позовної давності, а саме часткове погашення відповідачем кредиту, взагалі не підтверджені доказами, оскільки переривання перебігу позовної давності можливе лише діями безпосередньо позичальника, банк же не надав на підтвердження таких його дій належних доказів (квитанцій, касового ордеру тощо), а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Такий висновок суду відповідає правовій позиції, яку Верховний Суд виклав у своїй постанові від 8 травня 2018 року № 315/353/17.

Апелянт також не врахував, що відповідно до правил ст. 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням боржником дії, що свідчить про визнання ним боргу, в межах строку позовної давності.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 381, 382 ЦПК України, суд,

постановив:

Апеляційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» задовольнити частково.

Рішення Шевченківського районного суду міста Чернівці від 26 квітня 2018 року в частині відмови в позові публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення комісії в сумі 2320 гривень 50 копійок скасувати.

В позові публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення комісії в сумі 2320 гривень 50 копійок відмовити.

В решті рішення залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

На постанову може бути подана касаційна скарга до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її підписання суддями.

Головуючий О.О. Одинак

Судді: І.Н. Лисак

ОСОБА_2