Справа № 382/304/18
РІШЕННЯ

Іменем України

13 червня 2018 року Яготинський районний суд Київської області у складі:

головуючого судді Кисіль О.А.

при секретарі Твердохліб Г.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Яготин справу за позовом ОСОБА_1, в особі представника позивача ОСОБА_2 з обмеженою відповідальністю «ФГ-ОЛІМП» в особі ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства «Ідея Банк», третя особа ПрАТ «Страхова компанія «ПЗУ Україна страхування життя» про визнання недійсним кредитного договору,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до Яготинського районного суду з позовною заявою до Публічного акціонерного товариства «Ідея Банк», третя особа ПрАТ «Страхова компанія «ПЗУ Україна страхування життя» про визнання недійсним кредитного договору,в котрій зазначено, що 07.04.2017 року між позивачем та Публічним акціонерним товариством Ідея Банк було укладено кредитний договір №В03.293.70372.

Відповідно до умов кредитного договору банк надає позичальнику кредит (грошові кошти) на поточні потреби в сумі 24 960,00 грн., включаючи витрати на страховий платіж (у разі наявності), а позичальник зобов'язується одержати кредит і повернути його разом з процентними платежами (процентами та платою за обслуговування кредитної заборгованості) згідно з умовами цього договору. Банк надав кредит відповідно до п.1.2 кредитного договору у день підписання даного договору строком на 24 місяці. Датою видачі кредиту, є дата списання коштів з позичкового рахунку для зарахування на банківський поточний рахунок позичальника, надалі по тексту. Кінцевий термін повернення відповідно до п.6.1 Розділу 6 кредитного договору (графік щомісячних платежів за кредитним договором) становить 07.04.2019 року (включно), але до повного виконання сторонами своїх зобовязань за кредитним договором, згідно п. 5.2 кредитного договору.

П.П. 1.4., 1.5. кредитного договору визначає, що за користування кредитом позичальник сплачує річну змінювану процентну ставку в розмірі, що визначається як змінна частина ставки, збільшена на 6.00% . Станом на день укладення договору зміна частина ставки, визначена за рішенням правління банку, становить 9.50%, що разом з маржею банку складає змінювану процентну ставку в розмірі 15.5000%.

Згідно п.1.12. Кредитного договору за обслуговування кредиту Банком Позичальник сплачує плату за обслуговування кредитної заборгованості щомісячно в терміни та в розмірах, визначених згідно Графіку щомісячних платежів за кредитним договором.

Позивач вважає, що при укладанні вищевказаного кредитного договору порушені його права як споживача, згідно з нормами Закону України «Про захист прав споживачів», Закону України «Про третейські суди», Закону України «Про банки і банківську діяльність», Закону України «Про інформацію», Закону України «Про захист персональних даних», у звязку з чим ним у досудовому порядку неодноразово направлялись листи про припинення порушень з боку відповідача, проте, такі вимоги були залишені без задоволення, а тому позивач звернувсь до суду.

Порушення своїх споживчих прав позивач вбачає в наступному.

Порушення норм встановлених ч.2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів». Перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про обставини, зазначені в ч.2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів». У разі ненадання зазначеної інформації суб'єкт господарювання, який повинен її надати, несе відповідальність, встановлену статтями 15 і 23 цього Закону.

Так, позичальника, працівники ПАТ Ідея Банк з умовами кредитування належним чином не ознайомлювали, оформлення кредитного договору проходило, як правило, без тривалої затрати часу, після чого йому було вручено кредитний договір з додатками до нього, які він, не маючи змоги прочитати через дрібний шрифт, підписав, сподіваючись на добросовісність працівника Банку. Однак, вважає, що відповідач, скориставшись необізнаністю позивача, навмисно не дотримав та грубо порушив імперативні вимоги діючого законодавства України, які визначені та встановлені Законом, що є істотними і необхідними для даного виду договорів, зокрема банк не надав позичальнику повної, всебічної, обєктивної та достовірної інформації, про умови кредиту перед укладенням та під час укладення договору про надання споживчого кредиту.

Таким чином, обовязком для банку є виконання вимоги ч. 2 статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», що в свою чергу являється істотною передумовою укладання кредитного договору, адже неналежне інформування позичальника може вплинути на його рішення про придбання або не придбання послуги з надання кредиту.

Поряд з цим у п.5.1 кредитного договору зокрема зазначено, що позичальник заявляє та гарантує, що уся інформація, відомості та документи (у тому числі ті що містяться в даному договорі та кредитній справі позичальника у банку), які повідомлені та надані ним банку з метою одержання кредиту, є достовірними і відповідають дійсності, кредит одержується ним на поточні потреби та не пов'язаний із підприємницькою діяльністю. Банк перед укладанням кредитного договору начеб-то повідомив йому в належній формі в повному обсязі інформацію, передбачену ч.2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», зазначена інформація йому начеб-то відома та зрозуміла, з вказаним Законом він ніби-то ознайомлений, ознайомився з тарифами Банку і згоден з ними, належний примірник оригіналу договору йому вручено банком при підписанні даного договору, умови даного договору вважає справедливими і такими, що відповідають його інтересам, а також надає свою згоду на збір, зберігання, використання та поширення через бюро кредитних історій інформації про нього, а також третім особам, у випадку невиконання позичальником взятих на себе зобов'язань.

Проте згідно п. 2.4. Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, банки зобов'язані отримати письмове підтвердження споживача про ознайомлення з вищенаведеною інформацією.

У відповідності до п. 2.5. вказаних Правил, банки розробляють форму (бюлетень, довідка, повідомлення тощо) надання споживачу достовірної інформації про умови кредитування та орієнтовну сукупну вартість кредиту, яка повинна бути затверджена рішенням уповноваженого органу банку та доведена до відома його відповідних структурних підрозділів.

Проте будь-яку довідку чи повідомлення, як окремого документу із інформацією встановленою відповідно до ч.2 статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» позивач не отримував, свій підпис, відповідно, не ставив. Також ця інформація не доводилася до нього в усній формі. Відповідач проігнорував дані вимоги законодавства, що є однією з підстав визнання договору недійсним, адже згідно з ч. 2 п. 2 ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів» підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткій формі, незрозумілій або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору. Забороняється як такі, що вводять в оману, зокрема: з метою спонукання споживачів до прийняття швидкого рішення та позбавлення їх достатнього періоду часу для прийняття свідомого рішення.

Позивач не мав часу детально ознайомитися з кредитним договором за такий короткий строк. Йому повинна була бути надана можливість детально ознайомитися з умовами даного договору та законодавством, що його регулює. Крім того, працівник відповідача не надав достовірної інформації, повідомивши позичальника в як найкоротший спосіб про те, що всі істотні умови договору позивачу розяснено, спонукаючи підписати договір швидше. Вважає, що потрібно взяти до уваги, що даний договір містить безліч умов що регулюються законодавством, з яким позивач ніколи в житті не зустрічався. Він не мав можливості об'єктивно оцінити та осмислити умови даного договору, виявити його недоліки та оцінити всі ризики та збитки, які він отримає в результаті підписання даної угоди.

Отже, недотримання та невиконання відповідачем імперативних вимог Закону, встановлених ст.11 Законом України «Про захист прав споживачів» є підставою, згідно ст. 215 ЦК України, для визнання даного кредитного договору недійсним, в звязку з недотриманням банком вимог Закону, щодо істотних умов договору, які є необхідними для його укладення.

Порушення норм встановлених ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів». Відповідно до п.1.12. Кредитного договору за обслуговування кредиту банком позичальник сплачує плату за обслуговування кредитної заборгованості щомісячно в терміни та в розмірах, визначених згідно графіку щомісячних платежів за кредитним договором.

Відповідно до п. 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою правління Національного банку України від 10.05.2007 року № 168, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дій які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача тощо), або що вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на кредитного договору тощо).

Відповідно до п.5.4. Кредитного договору всі вимоги, які виникають при виконанні даного договору або у звязку з ним, або випливають з нього та становлять предмет спору, підлягають розгляду у постійно діючому третейському суді при асоціації українських банків, згідно з регламентом третейського суду, який є невідємною частиною даної третейської угоди. Умови договору, які містять відомості про найменування сторін та їх місцезнаходження, є складовими частинами даної третейської угоди. Місце і дата укладення третейської угоди відповідають місцю і даті укладення договору позичальник підписанням цього договору засвідчує, що він ознайомлений з регламентом вищевказаного третейського суду.

Таким чином, на час укладення третейського застереження між сторонами Закон України «Про третейські суди» містив заборону розгляду третейськими судами справ у спорах щодо захисту прав споживачів, а тому зазначене третейське застереження, укладене з порушенням вимог п.14 ч.1 ст.6 Закону України «Про третейські суди», що узгоджується з правовою позицією, висловленою Верховним Судом України при розгляді справи №6-64цс 15.

Вважає, що умова кредитного договору про третейське застереження, передбачена п. 5.4 кредитного договору, є порушенням ч. 1 ст. 203 ЦК України щодо змісту правочину, а також вказаний пункт договору не узгоджується із положеннями п. 14 ч. 1 ст. 6 Закону України «Про третейські суди» від 11 травня 2004 року N 1701-IV, зокрема про те, що справи щодо захисту прав споживачів, у тому числі споживачів послуг банку (кредитної спілки), не підлягають розгляду третейськими судами, а тому з підстав, передбачених ч. 1 ст. 215 ЦК України, вищевказаний пункт кредитного договору щодо третейського застереження є недійсним.

Порушення норм встановлених ст.55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» та ст.ст.11,18 Закону України «Про захист прав споживачів».

Відповідно до п. 1.1. Кредитного договору банк надає позичальнику кредит (грошові кошти) на поточні потреби в сумі 24 960.00 грн. включаючи витрати на страховий платіж (у разі наявності), а позичальник зобов'язується одержати кредит і повернути його разом з процентними платежами (процентами та платою за обслуговування кредитної заборгованості) згідно з умовами цього договору.

Поряд з цим, згідно п.1.14 кридитного договору позичальник ніби-то надає свою згоду на укладення за рахунок позичальника як страхувальник та застрахованої особи договору добровільного страхування життя.

Позичальник доручає та дає розпорядження банку: переказати страховику в безготівковій формі кредитні кошти в частині суми страхового платежу, належного страховику, через транзитний рахунок банку.

Отже фактично позивач начебто добровільно уклав з ПрАТ «Страхова компанія «ПЗУ Україна страхування життя» договір страхування життя №В03.293.70372 від 07.04.2017 року. Як зазначено в договорі, що це є ніщо інакше, як послуга з добровільного страхування, яку позичальник купує у продавця цих послуг із залученням кредитних коштів банку. Проте прямий обов'язок щодо такого страхування відповідно до статті 73 Закону України «Про страхування» та іншим законодавством - невстановлений. Тому даний кредитний договір був типовим і як пояснили позивачу в банку, що якщо він не погодиться на послуги з добровільного страхування, кредит він не отримає. Також позивачу не надали можливості вибрати свою страхову компанію, а отже не може йти мова про свободу укладання договору страхування.

Таким чином, умови кредитного договору, щодо послуг страхування із навязаною відповідачем страховою компанією - є несправедливими (в розумінні пункту 2 частини 5 статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів»), оскільки позивач не отримував від відповідача коштів для оплати такої страховки.

Враховуючи викладене пункт 1.14 Кредитного договору у якому позивач ніби-то надає свою згоду на укладення за рахунок позичальника як страхувальник та застрахованої особи договору добровільного страхування життя з ПрАТ «Страхова компанія «ПЗУ Україна страхування життя» повинен бути визнаний недійсним.

Вважає, що п.5.11. Кредитного договору є незаконним та суперечить абзацу 5, 11 п.2 ст. 8 Закону України «Про захист персональних даних» з огляду на нижчевикладене.

Поряд з цим відповідно абзацу 5, 11 п. 2 ст. 8 Закону України «Про захист персональних даних», згідно яких особа має право предявляти вмотивовану вимогу із запереченням проти обробки своїх персональних даних та відкликати згоду на їх обробку.

Отже, у володільця персональних даних після отримання відкликання згоди суб'єкта персональних даних більше не існує правових підстав для зберігання персональних даних, якщо строки зберігання таких даних не визначені законодавством (стаття 15 Закону).

На думку позивача, позбавлення його права відізвати свою згоду на обробку персональних даних, так як у п.5.11 Кредитного договору встановлено фактично її безвідкличність, є порушенням Закону, а отже, є підставою для визнання такого пункту недійсним.

Отже, підсумовуючи все вище викладене, можна прийти до висновку, що при укладанні кредитного договору було порушено ряд норм встановлених Закону України «Про захист прав споживачів», Закону України «Про банки і банківську діяльність», Закону України «Про третейські суди», Закону України «Про захист персональних даних», Закону України «Про інформацію», а тому просив визнати недійсним кредитний договір №В03.293.70372 від 07.04.2017 року.

В судове засідання представник позивача та позивач не зявилися, звернулися з заявою про розгляд справи у їх відсутність, підтримали вимоги позову.

Представник відповідача направив відзив, в судове засідання не зявився повторно, про день та час розгляду справи належним чином повідомлений. У відзиві представник відповідача зазначив, що як вбачається з довідки-повідомлення, власноручно підписаної позивачем, він підтвердив, що кредитодавець 07 квітня 2017 року до підписання кредитного договору надав йому у письмовій формі інформацію про умови кредитування, а також про орієнтовну сукупну вартість кредиту, яка становить 27373,68 грн. з детальним розписом сукупної вартості кредиту та реальної процентної ставки, а також графіком щомісячних платежів за кредитним договором.

Відповідно до п.5.1 оспорюваного кредитного договору, позичальник заявляє та гарантує, що банк перед укладенням кредитного договору повідомив йому у належній формі у повному обсязі інформацію, передбачену ч.2 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів», зазначена інформація йому відома та зрозуміла, з вказаним законом він ознайомлений. Ознайомився з тарифами банку і згідний з ними. Умови даного договору вважає справедливими і такими, що відповідають його інтересам.

Як вбачається з п. 5.7 кредитного договору, згідно постанови НБУ №168 від 10 травня 2007 року реальна річна процентна ставка складає 204,3%. Абсолютне значення подорожчання кредиту складає 27373,68 гривень. Вказані показники діють за умови своєчасного погашення Позичальником грошових зобовязань відповідно до п.2.1 договору.

Отже, дані про подорожчання продукту були позичальнику відомі під час укладення договору, і відповідач не вчинив жодних дій, які б свідчили про те, що позичальника було введено в оману щодо вартості продукту.

Оспорюваний кредитний договір містить інформацію як про суму кредиту (п.1.1), так і про відсоткову ставку та плату за обслуговування кредитної заборгованості (п.п. 1.12, 1.3). Що стосується покликань представника позивача про незаконність встановлення банком плати за обслуговування кредитної заборгованості, слід зазначити наступне. Частина 4 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачено, що у договорі про надання споживчого кредиту, зокрема, зазначається детальний розпис сукупної вартості кредиту для споживача (у процентному значенні та грошовому виразі) з врахуванням відсоткової ставки за кредитом та вартості всіх послуг, повязаних з одержанням, обслуговуванням, погашенням кредиту та укладенням договору про надання споживчого кредиту.

Відповідно до ст.2 Закону України «Про банки і банківську діяльність», банківський кредит - це будь-яке зобовязання банку надати певну суму грошей, будь-яка гарантія, будь-яке зобовязання придбати право вимоги боргу, будь-яке продовження строку погашення боргу, яке надано в обмін на зобовязання боржника щодо повернення заборгованої суми, а також на зобовязання на сплату процентів та інших зборів з такої суми.

Згідно п.8 ст.47 Закону України «Про банки і банківську діяльність», банк самостійно встановлює процентні ставки та комісійну винагороду за надані послуги.

Наведене свідчить про те, що така форма витрат, як плата за обслуговування кредиту існує, визначається кожним банком (фінансовою установою) індивідуально та затверджується внутрішніми актами.

Згідно з п.6 ч.1 ст.6 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», договір про надання фінансових послуг (яким відповідно до ст.4 цього Закону є Договір про надання споживчого кредиту) повинен містити розмір фінансового активу, зазначений у грошовому виразі, строки його внесення та умови взаєморозрахунків.

За положеннями ч.5 ст.11, ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів», до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема, положення, згідно з якими передбачаються зміни у будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливим. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

Аналіз зазначених норм дає підстави для висновку, що несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема, щодо плати за обслуговування кредиту та плати за дострокове його погашення, і це є підставою для визнання таких положень недійсним.

Зазначений висновок викладений у постановах Верховного Суду України від 12 вересня 2012 року (справа № 6-80цс12), від 25 вересня 2013 року (справа № 6-80ц13) і відповідно до ст.360-7 ЦПК України є обовязковим для всіх субєктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України.

Оскільки в оспорюваному договорі плата за обслуговування кредитної заборгованості визначена не за формулою із змінними величинами, а відображена чітко визначеною фіксованою сумою, то така умова не суперечить як положенням ч.5 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів», так і затвердженому сторонами графіку платежів.

Слід також зазначити, що позивач, заявляючи вимогу про визнання недійсним кредитного договору в частині, встановлення банком плати за обслуговування кредитної заборгованості, покликається при цьому на Правила надання банками України інформації споживачу про кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджені Постановою НБУ від 10 травня 2007 року №168, однак зазначений підзаконний нормативно-правовий акт втратив свою чинність на підставі Постанови НБУ №49 від 08 червня 2017 року «Про затвердження Правил розрахунку банками України загальної вартості кредиту для споживача та реальної річної процентної ставки за договором про споживчий кредиту».

Покликання позивача про неправомірність положень договору про невідкличність його згоди на обробку персональних даних також є необгрунтованими, оскільки, як вбачається з п. 5.11 Кредитного договору, такий надає згоду на збирання, накопичення, використання та обробку персональних даних, отриманих з метою надання кредиту при формуванні Бази персональних даних «Клієнти ПАТ «Ідея Банк» у межах, визначених чинним законодавством, що можуть бути передані іншим розпорядникам цієї бази, банківських послуг. Дане право на використання та обробку персональних даних діє безстроково до моменту письмового скасування. Позичальник звільняє банк від обовязку повідомлення про передачу його персональних даних повязаним товариствам банку, партнерам банку чи іншим розпорядникам бази персональних даних, які є такими відповідно до закону. Позичальник посвідчує, що отримав повідомлення про включення інформації про нього до бази персональних даних «Клієнти ПАТ «Ідея Банк» у межах, визначених чинним законодавством, з метою видачі кредиту, а також відомості про свої права, передбачені Законом України «Про захист персональних даних», і про осіб, яким надаються його дані для виконання вищезазначеної мети. Таким чином, позивач жодним чином не позбавлений права письмово скасувати наданий ним дозвіл на обробку банком його персональних даних. Крім того, позичальник надав відповідну згоду-повідомлення фізичної особи - клієнта банку, зміст якої фактично дублює вищезгадане положення кредитного договору .

Що стосується покликань позивача, відносно несправедливості умов оспорюваного договору в частині умов, що регулюють надання послуг зі страхування, слід зазначити, що банк такі умови клієнту не навязував, а пропонував, а позичальник, у свою чергу, на них погодився, проте наведене жодним чином не свідчить, що кредитор якимсь чином обмежував його свободу щодо укладення договору. Зрештою, нічого не перешкоджало позивачу звернутись за аналогічною послугою щодо кредитування до іншого банку, однак він цього не зробив, проявивши ініціативу щодо укладення договору саме з відповідачем. Слід також зазначити, що зазначене положення договору жодним чином не суперечить вимогам чинного законодавства та було відоме позичальнику до моменту укладення оспорюваного правочину.

Як вбачається з п.11.1.4 договору добровільного страхування життя на випадок смерті у результаті нещасного випадку від 07 квітня 2017 року, підписанням цього договору страхувальник підтверджує, що отримав від страховика всю інформацію в обсязі та в порядку, що передбачені ч.2 ст.12 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», та свідомо обрав страхову послугу.

За наведених обставин, а також з врахуванням тієї обставини, що позичальник під час укладення договору ознайомлювався з його текстом та змістом в цілому, у тому числі, з графіком щомісячних внесків, жодних заперечень щодо уточнення чи зміни його викладу не висловив, а зміст договору, як вбачається з вищенаведеного, жодним чином не порушує його законних прав та інтересів, не вбачає жодних підстав для задоволення позову та віднесення сплачених ним коштів за обслуговування кредиту на погашення його тіла.

Під час укладення оспорюваного договору позивач підписав ряд документів, які не надав суду, що свідчить про штучне генерування ним позову та свідоме введення суду в оману.

За наведених обставин покликання позивача про невідповідність оспорюваного договору загальним вимогам, передбаченим ст.203 ЦК України, додержання яких є необхідним для чинності правочину, не відповідають дійсності, а відтак відсутні будь-які підстави, передбачені чинним законодавством, для визнання кредитного договору недійсним в цілому. Враховуючи викладене просив, відмовити у задоволенні позову.

Представник третьої особи в судове засідання не зявився, про день та час розгляду справи повідомлений.

Перевіривши матеріали справи, дослідивши докази, враховуючи, що в справі є достатньо доказів для її заочного розгляду, суд вважає, що позовні вимоги до задоволення не підлягають.

Так, в судовому засіданні з копії паспорту та довідки (а.с.8), копії кредитного договору (а.с.9-10), копії договору добровільного страхування життя (а.с.11, 24), копії довідки - повідомлення (а.с.21), копії згоди фізичної особи субєкта кредитної історії (а.с.22), копії згоди повідомлення (а.с.23), встановлено, що 07.04.2017 року між сторонами по справі було укладено кредитний договір №В03.293.70372.

Відповідно до умов кредитного договору банк надає позичальнику кредит на поточні потреби в сумі 24 960,00 грн., включаючи витрати на страховий платіж (у разі наявності), а позичальник зобов'язується одержати кредит і повернути його разом з процентними платежами (процентами та платою за обслуговування кредитної заборгованості) згідно з умовами цього договору. Банк надав кредит відповідно до п.1.2 кредитного договору у день підписання даного договору строком на 24 місяці. Датою видачі кредиту, є дата списання коштів з позичкового рахунку для зарахування на банківський поточний рахунок позичальника, надалі по тексту. Кінцевий термін повернення відповідно до п.6.1 Розділу 6 кредитного договору (графік щомісячних платежів за кредитним договором) становить 07.04.2019 року (включно), але до повного виконання сторонами своїх зобовязань за кредитним договором, згідно п. 5.2 кредитного договору.

Згідно п.п.1.4., 1.5. кредитного договору, за користування кредитом позичальник сплачує річну змінювану процентну ставку в розмірі, що визначається як змінна частина ставки, збільшена на 6.00% . Станом на день укладення договору зміна частина ставки, визначена за рішенням правління банку, становить 9.50%, що разом з маржею банку складає змінювану процентну ставку в розмірі 15.5000%.

Згідно п.1.12. кредитного договору за обслуговування кредиту банком позичальник сплачує плату за обслуговування кредитної заборгованості щомісячно в терміни та в розмірах, визначених згідно Графіку щомісячних платежів за кредитним договором.

Відповідно до п. 5.7 кредитного договору, згідно постанови НБУ №168 від 10 травня 2007 року реальна річна процентна ставка складає 204,3%. Абсолютне значення подорожчання кредиту складає 27373,68 гривень. Вказані показники діють за умови своєчасного погашення Позичальником грошових зобовязань відповідно до п.2.1 договору.

Згідно п.1.14 кредитного договору, позичальник надає свою згоду на укладення за рахунок позичальника як страхувальника та застрахованої особи договору добровільного страхування життя.

При цьому був укладений договір добровільного страхування життя, який підписаний позивачем.

Також позивачем підписана довідка-повідомлення, де зазначається, що позивач підтверджує, що відповідач по справі 07.04.2017 року до підписання кредитного договору надано йому в письмовій формі інформацію про умови кредитування, а також орієнтовну сукупну вартість кредиту.

Міститься підписана позивачем згода на доступ до його кредитної історії, а також на перевірку особистих даних в порядку визначеному Законом України «Про організацію формування та обігу кредитних історій».

Зі згоди повідомлення вбачається, що позивач надає згоду на обробку його персональних даних.

Відповідно до п.1, 2 ч. 1 ст.1 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» фінансова установа - юридична особа, яка відповідно до закону надає одну чи декілька фінансових послуг, а також інші послуги (операції), пов'язані з наданням фінансових послуг, у випадках, прямо визначених законом, та внесена до відповідного реєстру в установленому законом порядку. До фінансових установ належать банки, кредитні спілки, ломбарди, лізингові компанії, довірчі товариства, страхові компанії, установи накопичувального пенсійного забезпечення, інвестиційні фонди і компанії та інші юридичні особи, виключним видом діяльності яких є надання фінансових послуг, а у випадках, прямо визначених законом, - інші послуги (операції), пов'язані з наданням фінансових послуг. Кредитна установа - фінансова установа, яка відповідно до

закону має право за рахунок залучених коштів надавати фінансові

кредити на власний ризик.

Відповідно до ст..11 Закону України «Про захист прав споживачів», цей Закон застосовується до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить Закону України "Про споживче кредитування".

Відповідно до ст..18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача.

Згідно ст..12 Закону України «Про споживче кредитування» у договорі про споживчий кредит зазначаються: 1) найменування та місцезнаходження кредитодавця та кредитного посередника (за наявності), прізвище, імя, по батькові та місце проживання споживача (позичальника); 2) тип кредиту (кредит, кредитна лінія, кредитування рахунку тощо), мета отримання кредиту; 3) загальний розмір наданого кредиту; 4) порядок та умови надання кредиту; 5) строк, на який надається кредит; 6) необхідність укладення договорів щодо додаткових чи супутніх послуг третіх осіб, повязаних з отриманням, обслуговуванням та поверненням кредиту (за наявності); 7) види забезпечення наданого кредиту (якщо кредит надається за умови отримання забезпечення); 8) процентна ставка за кредитом, її тип (фіксована чи змінювана), порядок її обчислення, у тому числі порядок зміни, та сплати процентів; 9) реальна річна процентна ставка та загальна вартість кредиту для споживача на дату укладення договору про споживчий кредит. Усі припущення, використані для обчислення такої ставки, повинні бути зазначені; 10) порядок повернення кредиту та сплати процентів за користування споживчим кредитом, включно із кількістю платежів, їх розміром та періодичністю внесення, у вигляді графіка платежів (у разі кредитування у вигляді кредитування рахунку, кредитної лінії графік платежів може не надаватися); 11) інформація про наслідки прострочення виконання зобовязань зі сплати платежів, у тому числі розмір неустойки, процентної ставки, інших платежів, які застосовуються чи стягуються при невиконанні зобовязання за договором про споживчий кредит; 12) порядок та умови відмови від надання та одержання кредиту; 13) порядок дострокового повернення кредиту; 14) відповідальність сторін за порушення умов договору. У договорі про споживчий кредит можуть бути зазначені інші умови, визначені законом та за домовленістю сторін. Забороняється у будь-який спосіб ускладнювати прочитання споживачем реальної річної процентної ставки та загальної вартості кредиту для споживача, зазначених у договорі про споживчий кредит або в додатку до такого договору, у тому числі шляхом друкування його шрифтом меншого розміру, ніж основний текст, злиття кольору шрифту з кольором фону. У разі укладення договору про споживчий кредит на умовах кредитування рахунку в ньому має бути передбачено, що кредитодавець має право вимагати повністю повернути суму кредиту в будь-який час із визначенням строку попередження споживача про таку вимогу. Умови договору про споживчий кредит, які обмежують права споживача порівняно з правами, встановленими цим Законом, є нікчемними. Споживач не зобовязаний сплачувати кредитодавцю будь-які платежі, не зазначені у договорі про споживчий кредит. Зміна умов договору про споживчий кредит можлива тільки за згодою сторін. Умова договору про споживчий кредит про можливість внесення до договору змін в односторонньому порядку є нікчемною.

Згідно ст.526 ЦК України зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобовязання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відповідно до ст. 1050 ЦК України якщо договором встановлений обовязок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1048 ЦК України.

Відповідно до ст..553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обовязку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобовязання боржником. Порукою може забезпечуватись виконання зобовязання частково або в повному обсязі. Поручителем може бути одна особа або кілька осіб.

Відповідно до ч.3-5 ст.203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ними.

Відповідно до ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.1-3, 5, 6 ст.203 цього Кодексу.

Відповідно до ст..230 ЦК України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Суд не може прийняти до уваги доводи представника позивача за первісним позовом, в тій частині, що даний договір споживчого кредиту був укладений з порушенням вимог ст..203 ЦК України, оскільки дані твердження спростовуються матеріалами справи, та не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні. Так, позивач в позові не заперечував того факту, що він добровільно підписав дану заяву, що є фактично кредитним договором та отримав кошти відповідно до кредитного договору. Крім цього, відповідно ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, повязаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Згідно ст..81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Позивач обґрунтовуючи позовні вимоги не довів вказаних обставин. Так, відповідно до Постанови Пленуму Верховного суду України № 9 від 06.11.2009 р Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. Враховуючи, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. У разі якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний. А також, відповідно до практики Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 13 квітня 2011 року вбачається, що ототожнення правових підстав недійсності правочину з підставами звільнення від відповідальності за порушення зобовязань, що виникли з такого правочину, є помилковим у звязку з тим, що підстави різні за своєю правовою природою та характером правовідносин.

Враховуючи вищевикладене, а також те, що позивачем в силу ст..81 ЦПК України не надано доказів, укладення кредитного договору з порушенням вимог ст.203 ЦК України, також позивачем не надано доказів, що він звертався з відповідною заявою про скасування наданого ним дозволу на обробку банком його персональних даних та йому відмовили, а зазначення обгрунтувань з проводу розгляд всіх вимог у постійно діючому третейському суді, то сторони мають право відкоригувати умови даного договору відповідно до чинного законодавства, при цьому при зміни відповідного законодавства позивач відповідно до ст..4 ЦПК України не позбавлений права звернутися до суду за захистом своїх прав, а тому суд вважає, що позов не підлягає до задоволення.

Керуючись ст.ст. . 280-283, 258-259, 265, 268, 354, 4, 141 ЦПК України, ст..ст.203, 230, 526, 553, 625, 1050 ЦК України, Законом України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», Законом України «Про захист прав споживачів», Законом України «Про споживче кредитування», суд

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_1, в особі представника позивача ОСОБА_2 з обмеженою відповідальністю «ФГ-ОЛІМП» в особі ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства «Ідея Банк», третя особа ПрАТ «Страхова компанія «ПЗУ Україна страхування життя» про визнання недійсним кредитного договору, відмовити.

Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, котра може бути подана протягом 30 днів з дня отримання його копії. Учасник справи якому повне заочне рішення не було вручено у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення. Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений у разі пропуску з інших поважних причин.

Рішення може бути оскаржено до Апеляційного суду Київської області шляхом подачі через Яготинський районний суд апеляційної скарги протягом 30 днів з дня його проголошення повного рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги усіма учасниками справи, після проголошення повного рішення 23 червня 2018 року, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Кисіль О.А.