АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
Постанова

Іменем України

23 червня 2018 року

м. Харків

справа № 616/263/17

провадження № 22-ц/790/2637/18

Апеляційний суд Харківської області у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Пилипчук Н.П. ,

суддів: Колтунової А.І., Маміної О.В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1,

відповідач - ОСОБА_2, ОСОБА_3,

розглянувши у спрощеному позовному провадженні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання недійсним договору позики та стягнення грошових коштів, отриманих за договором позики,

з апеляційною скаргою ОСОБА_4, який діє в інтересах ОСОБА_1 на рішення Великобурлуцького районного суду Харківської області, ухвалене 08 лютого 2018 року, під головуванням судді Рикова М.І. в залі суду в смт. Великий Бурлук,

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернулася до суду з позовною заявою до ОСОБА_2, ОСОБА_3

В обґрунтування позову позивач зазначає, що 09 травня 2012 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 було укладено договір позики грошових коштів у розмірі 122 000 грн. 00 коп. Позивач вказує, що вона є дружиною відповідача ОСОБА_3 Відповідно до умов договору позики ОСОБА_3 позичив (передав у борг) ОСОБА_2 суму у розмірі 122 000 коп. 00 коп. зі строком погашення боргу до 01 вересня 2012 року. Про те, що її чоловік надав таку суму у борг вона дізналась у березні 2017 року випадково, знайшовши розписку.

Чоловік позивача ОСОБА_3 займався підприємницькою діяльністю та отримував прибуток, а отже позичені грошові кошти є предметом спільної сумісної власності подружжя. З цих підстав ОСОБА_1 звернулась до суду та просить визнати недійсним договір позики грошових коштів, укладений в формі розписки 09 травня 2012 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 на суму 122 000 грн. 00 коп. та стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суму у розмірі 1/2 грошових коштів отриманих за договором позики від 09 травня 2012 року у розмірі 61 000 грн. 00 коп.

Рішенням Великобурлуцького районного суду Харківської області від 08 лютого 2018 року у задоволенні позову ОСОБА_1- відмовлено.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_4 , який діє в інтересах ОСОБА_1 просить рішення суду першої інстанції скасувати і ухвалити нове, яким позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити в повному обсязі, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи. Апеляційна скарга мотивована тим, що судом було порушені норми процесуального права, а саме вимоги ст. 272 та 259 ЦПК України. Також судом не було враховано, що матеріали справи містять заяву ОСОБА_2 про визнання позову в повному обсязі, що є підставою для винесення рішення про задоволення позовних вимог. Також судом проігноровані пояснення ОСОБА_2, які вона надавала при допиті у якості свідка, в яких відповідачка також підтвердили, що розписка була складена нею, проте сума отриманих коштів була значно меншою, ніж зазначено в розписці. Також зазначає, що позивачем не було надано згоди на укладання вказаного договору позики, ані в усній формі, ані в письмовій, що є підставою для визнання вказаного договору недійним.

Відповідно до ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судова колегія, заслухавши доповідь судді, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив із того, що відсутність формальної письмової (простої) згоди одного з подружжя на передачу у борг грошей (позики), не надає правових підстав для визнання договору позики недійсним.

Судова колегія погоджується із висновками суду першої інстанції.

Судом першої інстанції встановлено, що 09 травня 2012 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 було складено розписку, згідно якої ОСОБА_2 отримала у ОСОБА_3 грошові кошти в сумі 122 000 грн. 00 коп., які зобов'язалась повернути до 01 вересня 2012 року. В якості застави ОСОБА_2 віддає земельну ділянку, площею 7,2935 га (а.с.15).

Як на підставу недійсності правочинів позивачка посилається на те, що оспорюваний договір укладені без її згоди.

Між тим, за змістом частини першої статті 203, частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 статті 203 цього Кодексу, і, зокрема, коли зміст правочину суперечить ЦК України, іншим актам цивільного законодавства.

Отже, підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог щодо відповідності змісту правочину ЦК України та іншим актам цивільного законодавства саме на момент вчинення правочину.

За змістом статті 60 СК майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності, якщо не доведено протилежне.

За статтею 65 СК України для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово.

За нормами частини четвертої статті 203 ЦК України правочин має вчинятись у формі, встановленій законом.

Отже, згода одного з подружжя на відчуження цінного спільного сумісного майна має бути надана в письмовій формі.

Разом з тим, відсутність такої згоди сама по собі не може бути підставою для визнання договору, укладеного одним із подружжя без згоди другого з подружжя, недійсним.

Так, пунктом 6 статті 3 ЦК України до засад цивільного законодавства віднесено, серед іншого, добросовісність.

Відповідно до частини другої статті 369 ЦК України та частини другої статті 65 СК України при укладенні одним із подружжя договору щодо розпорядження спільним майном вважається, що він діє за згодою другого з подружжя.

З аналізу зазначених норм закону у їх взаємозвязку слід дійти висновку, що укладення одним із подружжя договору щодо розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише в тому разі, якщо судом буде встановлено, що той з подружжя, який уклав договір щодо спільного майна, та третя особа - контрагент за таким договором, діяли недобросовісно, зокрема, що третя особа знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності, і що той з подружжя, який укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, висловленої у постанові від 30 березня у справі № 6-533цс16, відповідно до ч. 2 ст. 369 ЦК України та ч. 2 ст. 65 СК України при укладенні одним із подружжя договору щодо розпорядження спільним майном вважається, що він діє за згодою другого з подружжя.

Відповідно до пункту 1 частини другої статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

За змістом частин першої, третьої статті 626 ЦК України двостороннім договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків, якщо правами та обов'язками наділені обидві сторони договору.

Отже, правова природа двостороннього договору передбачає волевиявлення обох сторін договору на зміну, припинення або встановлення прав та обов'язків сторін цього договору.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно з ч. 1 ст. 1047 цього Кодексу договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у 10 разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян. Частиною 2 ст. 1047 ЦК України передбачено, що на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути надана розписка, яка є доказом факту укладення договору та окремих його умов.

Відповідно до ст. 202 ЦК України правочином є дія, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обовязків. Двостороннім правочином є погоджена дія двох сторін.

В силу ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

З огляду на презумпцію можливості та обовязку особи знати про стан своїх майнових прав у разі недоведення протилежного, позивач не могла не знати про те, що грошові кошти, що були позичені відповідачу не перебувають у її володінні з 2012 року.

Матеріали справи не містять належних та допустимих доказів того, що ОСОБА_3 та ОСОБА_2, діяли недобросовісно, зокрема, що третя особа знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності, і що той з подружжя, який укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя.

За таких обставин, відсутні підстави для визнання договору позики недійсним через відсутність письмової згоди позивача.

Доводи ОСОБА_1 про те, що ОСОБА_2 визнала позов і цей факт не було взято до уваги судом є безпідставними, оскільки ОСОБА_2 відкликала заяву про визнання позову та звернулась до правоохоронних органів з приводу неправомірних дій представників, що примусили її скласти таку заяву.

Предметом спору, що вирішується у цій справі не є земельна ділянка. Приведені в рішенні суду першої інстанції доводи сторін з приводу користування ОСОБА_1 земельною діянкою, що належить ОСОБА_2 та викладені щодо цього мііркування не впливають на висновки суду апеляційної інстанції про відсутність підстав для визнання недійсним договору позики.

Оскільки вимоги про стягнення 1/2 частини коштів за борговою розпискою є похідними від первісних вимог та заявлені як застосування наслідку недійсності правочину - такі вимоги задоволенню не підлягають.

В апеляційній скарзі відсутні доводи, які б давали підстави для скасування рішення суду. Суд першої інстанції всебічно і об'єктивно дослідив всі обставини справи, й постановив рішення, що відповідає вимогам закону.

Неправильного застосування судом першої інстанції норм процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення питання апеляційним судом не встановлено.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_4, який діє в інтересах ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Великобурлуцького районного суду Харківської області від 08 лютого 2018 року - залишити без змін.

Постанова апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню не підлягає.

Повний текст судового рішення складено 23 червня 2018 року.

Головуючий - Н.П.Пилипчук

Судді - А.І. Колтунова

О.В. Маміна