Постанова

Іменем України

27 червня 2018 року

місто Київ

справа № 756/4575/14-ц

провадження № 61-5324ск18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Погрібного С. О. (суддя-доповідач), Ступак О. В., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - Публічне акціонерне товариство «РОДОВІД БАНК»,

відповідачі - ОСОБА_4, ОСОБА_5,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_5, в інтересах якої діє ОСОБА_6, на рішення Оболонського районного суду м. Києва від 13 жовтня 2014 року та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 23 листопада 2016 року у складі колегії суддів: Вербової І. М., Болотова Є. В., Шахової О. В.,

ВСТАНОВИВ:

У березні 2014 року Публічне акціонерне товариство «РОДОВІД БАНК» (далі - ПАТ «РОДОВІД БАНК», банк) звернулось до Оболонського районного суду міста Києва із позовом до ОСОБА_4 та ОСОБА_5 про стягнення заборгованості за кредитним договором, яка з урахуванням збільшення позовних вимог, станом на 08 серпня 2014 року, склала 12 403, 07 дол. США та 1 406 459, 40 грн.

Позивач обґрунтовував заявлені вимоги тим, що між ним та ОСОБА_4 укладено кредитний договір, за умовами якого позичальнику відкрито кредитну лінію на загальну суму 21 536, 04 дол. США, терміном до 05 вересня 2015 року. З метою забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором між банком та ОСОБА_5 укладено договір поруки, відповідно до умов якого остання зобов'язалася солідарно відповідати перед банком у повному обсязі за своєчасне та повне виконання зобов'язань ОСОБА_4 у тому ж обсязі, на тих же умовах та в ті ж строки, що й позичальник. Внаслідок систематичного порушення ОСОБА_4 умов кредитного договору щодо сплати щомісячних платежів утворилась заборгованість, яка підлягає стягненню з позичальника та поручителя в солідарному порядку.

Позивач визначив правовими підставами позову положення статей 526, 611, 625, 1048, 1049, 1050, 1054 Цивільного кодексу України.

Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 13 жовтня 2014 року позов ПАТ «РОДОВІД БАНК» задоволено частково.

Судом стягнуто з ОСОБА_4 на користь ПАТ «РОДОВІД БАНК» в солідарному порядку заборгованість за кредитним договором від 05 вересня 2008 року станом на 08 серпня 2014 року у розмірі 12 403, 07 дол. США, яка складається з суми заборгованості за кредитом у розмірі 9 559, 46 дол. США (в тому числі, сума поточної заборгованості за кредитом у розмірі 3 616, 04 дол. США та сума простроченої заборгованості у розмірі 5 943, 42 дол. США), та з суми заборгованості за процентами по кредиту у розмірі 2 843, 61 дол. США (в тому числі, сума поточної заборгованості за процентами за кредитом у розмірі 84, 70 дол. США, та сума простроченої заборгованості за процентами по кредиту у розмірі 2 758, 91 дол. США), та заборгованість за кредитним договором у розмірі 529 077, 19 грн, яка складається з загальної суми заборгованості за платою за обслуговування кредиту у розмірі 20 183, 27 грн (в тому числі, сума поточної заборгованості за платою за обслуговування кредиту у розмірі 1 596, 12 грн, та сума простроченої заборгованості за платою за обслуговування кредиту у розмірі 18 587, 15 грн), з суми пені за несвоєчасне погашення заборгованості за кредитом та процентами у розмірі 408 789, 25 грн, з суми пені за несвоєчасне погашення за платою за обслуговування кредиту у розмірі 92 517, 01 грн, загальної суми 3 % річних від суми простроченої кредитної заборгованості у розмірі 4 348, 11 грн (в тому числі, сума 3 % річних від суми простроченого кредиту у розмірі 2 336, 41 грн, та сума 3 % річних від суми прострочених процентів за кредитом у розмірі 2 011, 70 грн), з суми 3 % річних від суми простроченої заборгованості за платою за обслуговування кредиту у розмірі 1 172, 76 грн, та суми інфляційних втрат від суми простроченої заборгованості за платою за обслуговування кредиту у розмірі 2 066, 79 грн. Вирішено питання розподілу судових витрат.

Рішення суду першої інстанції обґрунтовувалось тим, що відповідачами порушено договірні зобов'язання за кредитним договором щодо повернення грошових коштів, а тому вони підлягають стягненню в судовому порядку із урахуванням нарахованих штрафних санкцій. Поряд з цим штрафні санкції в частині нарахування пені за несвоєчасне погашення заборгованості за кредитом та процентами, а також пені за несвоєчасне погашення за платою за обслуговування кредиту підлягають стягненню в межах річного строку позовної давності, встановленого пунктом 1 частини другої статті 258 ЦК України.

Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 02 квітня 2015 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 задоволено частково, рішення суду першої інстанції в частині солідарного стягнення з ОСОБА_4 та ОСОБА_5 на користь ПАТ «РОДОВІД БАНК» 92 517, 01 грн пені за несвоєчасне внесення плати за обслуговування кредиту скасовано, в цій частині ухвалено нове рішення про відмову в задоволенні цих позовних вимог. В частині солідарного стягнення з відповідачів на користь банку 408 789, 25 грн пені за несвоєчасне погашення заборгованості за кредитом та процентами рішення суду першої інстанції змінено, зменшено суму стягнення в цій частині з 408 789, 25 грн до 130 000, 00 грн. В іншій частині рішення Оболонського районного суду міста Києва від 13 жовтня 2014 року залишено без змін.

Рішення апеляційного суду обґрунтовувалось тим, що нарахування пені на плату за обслуговування кредиту договором не передбачено, а тому у суду першої інстанції були відсутні підстави для стягнення з відповідачів на користь банку 92 517, 01 грн пені на плату за обслуговування кредиту. Одночасно апеляційний суд не погодився із розміром пені, нарахованої банком за несвоєчасне погашення заборгованості за кредитом та процентами у розмірі 408 789, 25 грн, яка у 20 разів перевищує розмір заборгованості за кредитом, а тому апеляційним судом було зменшено її розмір.

ОСОБА_5 також не погодилась із рішенням суду першої інстанції, подала апеляційну скаргу, яку ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 23 листопада 2016 року відхилено, а рішення Оболонського районного суду міста Києва від 13 жовтня 2014 року, в незмінній частині та рішення Апеляційного суду міста Києва від 02 квітня 2015 року, залишено без змін.

ОСОБА_5, не погодившись із рішенням суду першої інстанції та ухвалою апеляційного суду, постановленою за результатами розгляду її апеляційної скарги, звернулась до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ із касаційною скаргою, в якій просила змінити рішення Оболонського районного суду міста Києва від 13 жовтня 2014 року та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 23 листопада 2016 року в частині задоволених позовних вимог про солідарне стягнення з неї заборгованості, ухвалити в цій частині рішення про відмову у задоволенні позовних вимог до ОСОБА_5

У обґрунтування вимог касаційної скарги заявник вважала безпідставним задоволення судами попередніх інстанцій позову банку в частині вимог до поручителя, оскільки кредитор не звернувся до суду протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання, а тому відповідно до частини четвертої статті 559 ЦК України договір поруки припинився 14 лютого 2011 року. Так, за твердженням ОСОБА_5, банк, звернувшись до позичальника з письмовою претензією від 01 серпня 2010 року, змінив строк виконання основного зобов'язання, визначивши необхідність позичальнику сплатити заборгованість протягом трьох робочих днів від дня її отримання. Позичальник отримав претензію 10 серпня 2010 року, тому вимоги банку позичальник зобов'язаний був виконати до 13 серпня 2010 року включно. Враховуючи те, що позичальник не виконав вимоги банку в установлений ним строк, то новий строк виконання зобов'язання настав 14 серпня 2010 року. Таким чином, банк встановив новий строк виконання основного зобов'язання - 14 серпня 2010 року. З огляду на те, що банк, починаючи з 14 серпня 2010 року, не пред'явив вимоги до поручителя протягом шести місяців, то договір поруки припинився 14 лютого 2011 року.

Відзив на касаційну скаргу не надходив.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 21 грудня 2016 року відкрито касаційне провадження та витребувано з Оболонського районного суду м. Києва зазначену цивільну справу.

15 грудня 2017 року набув чинності Закон України від 3 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», за яким судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 ЦПК України).

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону від 3 жовтня 2017 року касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У лютому 2018 року Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ передано Верховному Суду вказану справу.

За змістом правила частини першої статті 401 ЦПК України попередній розгляд справи проводиться колегією у складі трьох суддів у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

Згідно зі статтею 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах доводів касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

За правилом частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до статті 213 ЦПК України (в редакції Закону України від 18 березня 2004 року № 1618-ІV) рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржувані судові рішення відповідають вимогам законності та обґрунтованості, визначеним у статті 213 ЦПК України (в редакції Закону від 18 березня 2004 року № 1618-ІV), а касаційна скарга не підлягає задоволенню.

За змістом частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що 05 вересня 2008 року між Відкритим акціонерним товариством «РОДОВІД БАНК» (далі - ВАТ «РОДОВІД БАНК»), правонаступником якого є ПАТ «РОДОВІД БАНК», та ОСОБА_4 укладено кредитний договір № 38.1/АК-0070.08.2, відповідно до умов якого позичальнику надано кредит у розмірі 21 536, 04 дол. США терміном до 05 вересня 2015 року включно з процентною ставкою за користування кредитом у розмірі 7, 70 % річних.

З метою забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором між банком та ОСОБА_5 укладено договір поруки № 77.1/АК-00070.08.2-3/П від 05 вересня 2008 року, відповідно до умов якого поручитель зобов'язався солідарно відповідати перед банком у повному обсязі за несвоєчасне та повне виконання зобов'язань ОСОБА_7 за кредитним договором, а також усіх додаткових угод, які можуть бути укладені до закінчення строку його дії, що укладені між банком та позичальником.

Згідно з частиною першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

За змістом частини першої статті 553, частинами першою та другою статті 554 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником. У разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

За приписами частини першої статті 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до статті 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (частина перша статті 612 ЦК України).

У досліджуваній справі банк виконав умови кредитного договору, надав позичальнику кредит, проте останній свої зобов'язання щодо повернення отриманих грошових коштів не здійснював, не виконував обов'язок щодо повернення коштів й поручитель, а тому обґрунтованими є вимоги банку про стягнення заборгованості солідарно з позичальника та поручителя.

При цьому, правильним є висновок суду апеляційної інстанції про відсутність підстав для стягнення пені на плату за обслуговування кредиту та зменшення розміру пені, нарахованої банком за несвоєчасне погашення заборгованості за кредитом та процентами з 408 789, 25 грн до 130 000, 00 грн.

Перевіривши рішення судів першої або апеляційної інстанцій на правильність застосування ними норм матеріального та процесуального права в межах доводів касаційної скарги щодо законності вимог банку про стягнення заборгованості з поручителя, Верховний Суд зробив такі висновки.

У частині четвертій статті 559 ЦК України передбачені три способи визначення строку дії поруки: протягом строку, встановленого договором поруки; протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання, якщо кредитор не пред'явить вимоги до поручителя; протягом одного року від дня укладення договору поруки (якщо строк основного зобов'язання не встановлено або встановлено моментом пред'явлення вимоги), якщо кредитор не пред'явить позов до поручителя.

Аналіз зазначеної норми права дає підстави для висновку про те, що строк дії поруки (будь-який із зазначених у частині четвертій статті 559 ЦК України) не є строком захисту порушеного права, а є строком існування суб'єктивного права кредитора й суб'єктивного обов'язку поручителя, після закінчення якого вони припиняються. Це означає, що зі збігом цього строку (який є преклюзивним) жодних дій щодо реалізації свого права за договором поруки, у тому числі застосування судових заходів захисту свого права (шляхом пред'явлення позову), кредитор вчиняти не вправі.

З огляду на преклюзивний характер строку поруки й обумовлене цим припинення права кредитора на реалізацію цього виду забезпечення виконання зобов'язань застосоване в другому реченні частини четвертої статті 559 ЦК України словосполучення «пред'явлення вимоги» до поручителя протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання як умови чинності поруки необхідно розуміти як пред'явлення кредитором у встановленому законом порядку протягом зазначеного строку саме позовної, а не будь-якої іншої вимоги до поручителя. Зазначене положення при цьому не виключає можливість пред'явлення кредитором до поручителя іншої письмової вимоги про погашення заборгованості за боржника, однак і в такому разі кредитор може звернутися з такою вимогою до суду протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання.

Керуючись положеннями частини четвертої статті 559 ЦК України, необхідно зробити висновок про те, що вимогу до поручителя про виконання ним солідарного з боржником зобов'язання за договором повинно бути пред'явлено в судовому порядку в межах строку дії поруки, тобто протягом шести місяців з моменту настання строку погашення чергового платежу за основним зобов'язанням (якщо умовами договору передбачено погашення кредиту періодичними платежами) або з дня, встановленого кредитором для дострокового погашення кредиту в порядку реалізації ним свого права, передбаченого частиною другою статті 1050 ЦК України, або з дня настання строку виконання основного зобов'язання (у разі якщо кредит повинен бути погашений одноразовим платежем).

Таким чином, закінчення строку, встановленого договором поруки, так само, як сплив шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання або одного року від дня укладення договору поруки, якщо строк основного зобов'язання не встановлений, припиняє поруку за умови, що кредитор протягом строку дії поруки не звернувся з позовом до поручителя.

Зазначена правова позиція викладена в постановах Верховного Суду України від 17 вересня 2014 року у справі № 6-53цс14, від 14 вересня 2016 року у справі № 6-1451цс16. Підстав відступити від такого правового висновку щодо застосування норми права у подібних відносинах під час розгляду цієї справи Верховним Судом не встановлено.

За змістом частини четвертої статті 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя. Отже, порука - це строкове зобов'язання, і незалежно від того, встановлений строк її дії договором чи законом, його сплив припиняє суб'єктивне право кредитора.

Відповідно до частини першої статті 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення.

Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами (частина перша статті 252 ЦК України).

Із настанням певної події, яка має юридичне значення, закон пов'язує термін, який визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати (статті 251, 252 ЦК України).

У договорі поруки, укладеному між банком та ОСОБА_5, не визначено строку, після закінчення якого порука припиняється, умовами цього договору встановлено, що він діє до повного погашення позичальником та/або поручителем заборгованості за кредитним договором. Таким чином, умови договору поруки про його дію до повного припинення зобов'язань боржника не свідчать про те, що цим договором установлено строк припинення поруки у розумінні статті 251 ЦК України, тому в цьому випадку підлягають застосуванню норми частини четвертої статті 559 ЦК України.

Суд касаційної інстанції визнає помилковим твердження ОСОБА_5 про те, що банк, звернувшись до позичальника з письмовою претензією від 01 серпня 2010 року, змінив строк виконання основного зобов'язання, а тому з цього моменту почався перебіг шестимісячного строку пред'явлення вимоги до поручителя.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, викладеної у постанові 06 липня 2015 року у справі № 6-616цс15, суд має враховувати, що згідно зі статтею 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору. Отже, якщо кредитним договором не визначено інші умови виконання основного зобов'язання, то у разі неналежного виконання позичальником своїх зобов'язань за цим договором, строк пред'явлення кредитором до поручителя вимоги про повернення отриманих у кредит коштів має обчислюватися з моменту настання строку погашення зобов'язання згідно з такими умовами, тобто з моменту настання строку виконання зобов'язання у повному обсязі або у зв'язку із застосуванням права на повернення кредиту достроково.

Як встановлено апеляційним судом, банк направив позичальнику ОСОБА_7 лист від 01 серпня 2010 року № 2010-278022-А/10.4 про сплату суми простроченої заборгованості в розмірі 854, 48 дол. США в триденний строк з моменту його отримання. Таким чином цей лист не містить вимогу про дострокове повернення кредиту в розумінні частини другої статті 1050 ЦК України, оскільки така вимога стосувалася саме та виключно простроченої поточної заборгованості в розмірі 854, 48 дол. США, а не залишку всієї заборгованості з урахуванням процентів, належних кредитору відповідно до статті 1048 ЦК України, тому доводи касаційної скарги про те, що порука припинилась відповідно до частини четвертої статті 559 ЦК України, не знайшли свого підтвердження.

Враховуючи викладене, Верховний Суд приходить до переконання про те, що апеляційний суд вірно зазначив, що, пред'явивши вимогу про сплату суми заборгованості за договором у розмірі 854, 48 дол. США, банк відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України не змінив строк виконання основного зобов'язання.

Крім того, не можуть бути враховані доводи касаційної скарги про те, що відсутні правові підстави пред'явлення позовних вимог до поручителя, оскільки всупереч пункту 2.1 договору поруки, до подання позову банк не направив поручителю повідомлення з вимогою виконати зобов'язання позичальника.

Відповідно до пункту 2.1. договору поруки, у випадку невиконання позичальником своїх зобов'язань за платежами, що передбачені кредитним договором, поручитель на підставі письмового повідомлення позичальника або банку, не пізніше наступного робочого дня після одержання такого письмового повідомлення, сплачує за рахунок власних коштів на рахунок банку в повному обсязі заборгованість за позичальника за кредитним договором.

У пункті 2.2 договору поруки встановлено, що відповідальність поручителя наступає з наступного дня за датою платежу, яка передбачена кредитним договором.

Непред'явлення банком вимоги до поручителя в порядку пункту 2.1 договору поруки не звільняє його від відповідальності за порушення позичальником договірних зобов'язань за кредитним договором, при цьому слід зазначити, що банк реалізував своє право на пред'явлення вимоги шляхом подання позовної заяви до суду.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду зробив висновок, що касаційна скарга не підлягає задоволенню, а оскаржувані судові рішення - залишенню без змін.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ :

Касаційну скаргу ОСОБА_5, в інтересах якої діє ОСОБА_6, залишити без задоволення.

Рішення Оболонського районного суду м. Києва від 13 жовтня 2014 року та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 23 листопада 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді С. О. Погрібний

О. В. Ступак

Г. І. Усик