АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХЕРСОНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
П О С Т А Н О В А
і м е н е м У к р а ї н и
19 червня 2018 року м. Херсон
справа № 649/472/17
провадження №22-ц/791/48/18
Апеляційний суд Херсонської області в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого (суддя-доповідач) Склярської І.В.,
суддів: Базіль Л.В.,
секретар Рябченко А.А.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Херсоні апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Великолепетиського районного суду Херсонської області у складі судді Соловйова В.В. від 11 серпня 2017 року в справі за позовом Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до Овдієнко (ОСОБА_2) (ОСОБА_3) ОСОБА_4 про стягнення заборгованості,
встановив:
У червні 2017 року публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості.
В обґрунтування доводів позову, посилається на те, що відповідно до генеральної угоди про реструктуризацію заборгованості та приєднання до Умов та правил надання продукту кредитних карт б/н від 24 січня 2014 року (далі - генеральна угода), укладеної між банком та відповідачем, остання отримала кредит у розмірі 7537 грн. 39 коп. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 18 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. Відповідно до п. 1.1.3.2.11 Умов і правил договору банк має право проводити договірне списання усіх відкритих у банку рахунках клієнта в погашення кредитної заборгованості.
Рішенням Великолепетиського районного суду Херсонської області від 11 серпня 2017 року у задоволенні позову відмовлено у повному обсязі.

В апеляційній скарзі ПАТ КБ «ПриватБанк» просить рішення суду скасувати і ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі, зазначаючи, що рішення ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції не надав належної оцінки доказам, наданим банком на підтвердження заборгованості, умовам та меті укладання генеральної угоди, неправильно застосував строк позовної давності, оскільки останній платіж здійснений 29.08.2014 року, а строк виконання зобовязання встановлений до 31.01.2016 року.

Відповідач та її адвокат доводи апеляційної скарги не визнали, рішення суду вважають законним та обґрунтованим. Відповідач пояснила, що генеральну угоду вона не підписувала. На пропозицію, зробленою її по телефону представником банку, про сплату 1104 грн.81 коп з метою погашення кредиту за 2006 рік, вона сплатила вказану суму та була впевнена, що більше не має зобовязань перед банком. Оплату судової почеркознавчої експертизи щодо доведення неналежності її підпису на генеральній угоді, не змогла здійснити з-за незадовільного матеріального стану.

Відповідно до вимог ст. 351 ЦПК України судом апеляційної інстанції у цивільних справах є апеляційний суд, в межах апеляційного округу якого (території, на яку поширюються повноваження відповідного апеляційного суду) знаходиться місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується, якщо інше не передбачено цим Кодексом.

Згідно із пунктом восьмим Перехідних положень ЦПК України до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, в межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

Враховуючи, що наразі апеляційні суди в апеляційних округах не утворені, справа підлягає розгляду Апеляційним судом Херсонської області, в межах територіальної юрисдикції якого перебуває Великолепетиський районний суд Херсонської області, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

Заслухавши доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах, визначених ст.367 ЦПК України, апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ зробив висновок про те, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.

Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

У силу статті 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

З матеріалів справи вбачається, що між ОСОБА_3 та ПАТ КБ «ПриватБанк» 05 липня 2006 року укладений кредитний договір, який складається з заяви б/н , умовами надання батьківських послуг та правилами користування платіжною карткою, тарифами банку (а.с.6).

Банком на підтвердження продовження кредитних правовідносин надано Генеральну угоду про реструктуризацію заборгованості та приєднання до Умов та Правил надання продукту кредитних карт від 24.01.2014 року , відповідно до п.1.1.1 якої Банк та ОСОБА_2 домовилися зменшити заборгованість , а саме відсотки, комісію та штраф; визначили, що заборгованість за кредитним договором від 13.04.2006 року №SAMDN 0291 складає 8642 грн та відповідно до п.2 банк надає позичальнику строковий кредит на суму 7 537 грн.39 коп. на строк з 24.01.2014 року по 31.01.2016 року шляхом встановлення кредитної лінії на платіжну картку на споживчі цілі в обмін на зобовязання позичальника повернути ці кредитні кошти (а.с.7).

Проте банком не доведено видачу позичальнику, як кредитної картки так і зазначених кредитних коштів. Так, надана суду апеляційної інстанції довідка (без номера та дати) про видачу кредитної картки, не містить джерело отримання інформації, посадову особу, яка надає таку інформацію, а з урахуванням того, що при отриманні платіжної картки особа, надає документ , що її посвідчує та того, що відповідач змінювала прізвище, довідка не містить інформації кому та коли видана платіжна картка. Крім того, зазначена в ній інформація, що між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_5 був підписаний кредитний договір №б/н не відповідає дійсним обставинам справи, оскільки доказів укладання кредитного договору без дати та з позичальником «Овдиенко» не надано.

Надана банком суду першої інстанції виписка по рахунку, номер якого не зазначений, не завірена, не підписана (62-63). Виписка по картці/рахунку 186143, надана представником банку суду апеляційної інстанції також не завірена, не підписана, містить позначення на кожному аркуші «зразок» та посилання на угоду №SAMDN 0291 від 14.04.2006 року (а.с.143-175). Представник банку не зміг усунути розбіжності та надати пояснення щодо нумерації та дат: заяви б/н від 05.07.2006 року, яка разом з умовами та правилами складає кредитний договір (а.с.6) та посилання в «зразку» виписки по рахунку на угоду №SAMDN 0291 від 14.04.2006 року (а.с.143).

В наступному, надана суду апеляційної інстанції, представником банку, за його підписом, виписка по рахунку містить останній платіж, здійснений позичальником: 16.01.2014 року на суму 300 грн /а.с.281/.

Отже, належних та допустимих доказів, які свідчать, як про надання позичальнику кредитних коштів в сумі 7 537 грн.39 коп., так і про їх зняття останнім, банк не надав.

Не доведено банком належними та допустимими доказами, що позичальник виконувала умови реструктуризації заборгованості по договору №SAMDN 0291 від 13.04.2006 року, примірник якого банк судам не надав.

Також, колегія суддів вважає за можливе звернути увагу, що наданий позивачем розрахунок заборгованості за договором , зазначений банком, як б/н від 14.04.2006 року, не містить ту суму заборгованості по тілу, відсоткам та іншим платежам (а.с.295-300), яка визначена в генеральній угоді з урахуванням частини прощеної ( списаної) суми ( а.с.7).

Отже, суд першої інстанції, враховуючи докази, які були йому надані позивачем, дійшов обґрунтованого висновку, що банком не доведено заборгованості відповідача у розмірі 20 683 грн.79 коп за Генеральною угодою від 24.01.2014 року.

Доводи апеляційної скарги, про помилкове застосування судом першої інстанції строку позовної давності внаслідок того, що останній платіж був здійснений 29.08.2014 року, а строк виконання зобовязання спливає 31.01.2016 року, не ґрунтуються на дійсних обставинах справи, належних та допустимих доказах та нормах матеріального права.

Відповідно до статей 526, 530, 610, частини першої статті 612 ЦК України зобов'язання повинні виконуватись належним чином, у встановлений термін, відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Під час розгляду справи в суді першої інстанції відповідач, в письмових запереченнях, заявила про застосування строку позовної давності /а. с. 67/.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).

Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

За договором, що визначає щомісячні платежі погашення кредиту та кінцевий строк повного погашення кредиту перебіг позовної давності (стаття 257 ЦК України) щодо місячних платежів починається після несплати чергового платежу

Так, умови Генеральної угоди передбачають щомісячний платіж ( з 1-го до 25 числа кожного місяця) в сумі 377 грн.17 коп (п.2.1), згідно виписки по рахунку, яка надана суду апеляційної інстанції останній платіж здійснений 16.01.2014 року на суму 300 грн (а.с.281), позов поданий до суду в червні 2017 року.

Отже, строк позовної давності почався після несплати чергового платежу 26.02.2014 року та сплив 26.02.2017 року.

За розясненнями, викладеними в ч.3 п.11 постанови Пленуму Верховного Суду України 18.12.2009 року №14 «Про судове рішення», встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.

Суд першої інстанції, дійшовши висновку про не доведеність позовних вимог, відмовив у позові з підстав спливу позовної давності про застосування якої заявлено стороною у спорі. Проте, з урахуванням того, що спір по суті вирішено правильно, то застосована судом першої інстанції підстава відмови у позові на думку судової колегії, не є підставою для скасування законного рішення суду.

За правилами статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Таким чином, перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про залишення без задоволення апеляційної скарги та залишення без змін рішення Великолепетиського районного суду Херсонської області від 11 серпня 2017 року.

Керуючись ст.ст. 367, п.1 ч.1 ст.374, ст.ст. 375, 382 ЦПК України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» залишити без задоволення.

Рішення Великолепетиського районного суду Херсонської області від 11 серпня 2017 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення до Верховного Суду шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий І.В.Склярська

Судді: Л.В.Базіль

ОСОБА_1

Повний текст судового рішення виготовлено 26 червня 2018 року

Суддя І.В. Склярська