Постанова

Іменем України

25 червня 2018 року

м. Київ

справа № 640/8067/17

провадження № 61-3973св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Курило В. П. (суддя-доповідач), Коротуна В. М.,

Червинської М. Є.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - Харківський національний педагогічний університет імені

Г. С. Сковороди,

третя особа - Міністерство освіти і науки України,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу представника Харківського національного педагогічного університету імені Г. С. Сковороди - ПелішенкаОлексія Васильовича на заочне рішення Київського районного суду міста Харкова від 05 липня 2017 року у складі судді Ніколаєнко І. В. та рішення апеляційного суду Харківської області від 13 грудня 2017 року у складі колегії суддів:

Кіся П. В., Кружиліної О. А., Хорошевського О. М.,

ВСТАНОВИВ:

У травні 2017 року ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом до Харківського національного педагогічного університету імені Г. С. Сковороди, третя особа - Міністерство освіти і науки України, про стягнення заборгованості з виплати соціальної стипендії.

Позовні вимоги мотивовано тим, що ОСОБА_4 наказом від 10 серпня 2013 року № 81-С зарахована до українського мовно-літературного факультету Харківського національного педагогічного університету імені Г. С. Сковороди на денну форму навчання, за рахунок коштів державного бюджету, поза конкурсом, на підставі статті 5 Закону України «Про підвищення престижності шахтарської праці» як особа, батько якої має стаж роботи у підземних умовах більше 15 років.

Факт наявності стажу підземної роботи батька - ОСОБА_10 більше 15 років надав позивачу право на отримання з вересня 2013 року соціальної стипендії в розмірі прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб.

Навчальний заклад, всупереч вимогам законодавства, з липня 2014 року до грудня 2016 року не виплачував стипендію взагалі.

ОСОБА_4 просила суд стягнути з відповідача на свою користь заборгованість із виплати стипендії за період з червня 2014 року до грудня 2016 року включно, з урахуванням інфляційних втрат, у розмірі 53 125,67 грн.

Заочним рішенням Київського районного суду міста Харкова від 05 липня

2017 року позовні вимоги задоволено.

Стягнуто з Харківського національного педагогічного університету

імені Г. С. Сковороди на користь ОСОБА_4 суму не нарахованої та не виплаченої соціальної стипендії за період з червня 2014 року до грудня

2016 року включно, з урахуванням інфляційних витрат, в розмірі 53 125,67 грн.

Стягнуто з Харківського національного педагогічного університету імені

Г. С. Сковороди на користь ОСОБА_4 сплачений судовий збір у розмірі

640,00 грн.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що у зв?язку з порушенням відповідачем обов?язку щодо нарахування та виплати стипендії

ОСОБА_4 позовні вимоги підлягають задоволенню та стягненню з відповідача на користь позивача не нарахованої та не виплаченої стипендії у розмірі 39 702, 00 грн та індексацію в розмірі 13 423,67 грн.

Рішенням апеляційного суду Харківської області від 13 грудня 2017 року апеляційну скаргу Харківського національного педагогічного університету імені Г. С. Сковороди задоволено частково.

Заочне рішення Київського районного суду міста Харкова від 05 липня

2017 року в частині стягнення з Харківського національного педагогічного університету імені Г. С. Сковороди на користь ОСОБА_4 інфляційних втрат у зв?язку з несвоєчасною виплатою заборгованості частини стипендії у розмірі 13 423,67 грн скасовано та ухвалено в цій частині нове рішення, яким у задоволенні цих позовних вимог відмовлено.

Зменшено загальну суму заборгованості, що підлягає стягненню з Харківського національного педагогічного університету імені Г. С. Сковороди на користь ОСОБА_4 до 39 702,00 грн, яка складається з не нарахованої та не виплаченої стипендії за період з червня 2014 року до грудня 2016 року включно.

В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Рішення суду апеляційної інстанції в частині відмови в задоволенні позовних вимог про стягнення інфляційних втрат у розмірі 13 423,67 грн та зменшення загальної суми заборгованості, що підлягає стягненню з Харківського національного педагогічного університету імені Г. С. Сковороди на користь ОСОБА_4 до 39 702,00 грн, мотивовано тим, що стипендія не є тією виплатою, на яку розповсюджується індексація.

В іншій частині суд апеляційної інстанції погодився з висновком суду першої інстанції.

27 грудня 2017 року представник Харківського національного педагогічного університету імені Г. С. Сковороди - Пелішенко О. В. подав до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій просить скасувати заочне рішення Київського районного суду міста Харкова від 05 липня 2017 року в повному обсязі, скасувати рішення апеляційного суду Харківської області від 13 грудня

2017 року в частині стягнення з Харківського національного педагогічного університету імені Г. С. Сковороди на користь ОСОБА_4 39 702,00 грн не нарахованої та не виплаченої стипендії, та ухвалити в цій частині нове рішення, яким в задоволенні цих позовних вимог відмовити, в частині відмови в задоволенні позовних вимог про стягнення індексації рішення апеляційного суду Харківської області від 13 грудня 2017 року залишити без змін, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що до вказаних правовідносин застосуванню підлягає саме Закон України «Про вищу освіту», згідно з яким розмір академічної та соціальної стипендій, порядок їх призначення і виплати встановлюються Кабінетом Міністрів України.

Здійснення університетом видатків, не передбачених державним бюджетом, є незаконним і таким, що порушує бюджетне законодавство.

У квітні 2018 року справа надійшла до Верховного Суду.

Частиною третьою статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.

Положеннями частини другої статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Вимогами частин першої та другої статті 400 ЦПК України визначено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Рішення апеляційного суду Харківської області від 13 грудня 2017 року в частині відмови в задоволенні позовних вимог про стягнення з Харківського національного педагогічного університету імені Г. С. Сковороди на користь ОСОБА_4 інфляційних втрат у розмірі 13 423,67 грн у зв?язку з несвоєчасною виплатою заборгованості не оскаржується, а тому відповідно до положень статті 400 ЦПК України не перевіряється.

Оскаржувані судові рішення в частині стягнення з Харківського національного педагогічного університету імені Г. С. Сковороди на користь ОСОБА_4 39 702,00 грн не нарахованої та не виплаченої стипендії ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Згідно із частиною першою статті 5 Закону України «Про підвищення престижності шахтарської праці» шахтарі, які мають стаж підземної роботи не менш як три роки, а також протягом трьох років після здобуття загальної середньої освіти особи, батьки яких є шахтарями та які мають стаж підземної роботи не менш як 15 років або які загинули внаслідок нещасного випадку на виробництві чи стали інвалідами I або II групи, зараховуються поза конкурсом за особистим вибором спеціальності до державних і комунальних вищих та професійно-технічних навчальних закладів України для навчання за рахунок коштів державного і місцевих бюджетів з наданням місць у гуртожитках на час навчання та гарантованою виплатою за рахунок коштів державного бюджету стипендії в розмірі прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб.

Відповідно до частини першої статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Положення цієї статті ґрунтуються на нормах Конституції України, які закріплюють обов'язок держави забезпечувати захист прав і свобод людини і громадянина судом (стаття 55).

Згідно зі статтею 1 ЦПК України (в редакції, чинній на час розгляду справи в судах першої та апеляційної інстанцій) завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно із частиною першою статті 3 ЦПК України (в редакції, чинній на час розгляду справи в судах першої та апеляційної інстанцій) кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

За змістом статті 15 ЦПК України (в редакції, чинній на час розгляду справи в судах першої та апеляційної інстанцій) суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин.

Отже, законодавство визначає три окремі підстави для захисту цивільного права особи: порушення, невизнання, оспорювання цивільного права.

Невизнання цивільного права полягає у пасивному запереченні наявності в особи суб'єктивного цивільного права, яке безпосередньо не завдає шкоди суб'єктивному праву, але створює невпевненість у правовому статусі його носію.

Право на звернення до суду (право на захист у процесуальному розумінні) гарантується Конституцією та законами України, у тому числі статтями 15, 16 ЦК України та статтями 1, 3, 15 ЦПК України (в редакції, чинній на час розгляду справи в судах першої та апеляційної інстанцій)і може бути реалізоване, зокрема, коли особа вважає, що її право не визнається. У разі доведення в установленому законодавством порядку обставин, якими обґрунтовувалися вимоги, зокрема й про усунення перешкод у здійсненні невизнаного права шляхом зобов'язання вчинити певні дії, особа має суб'єктивне матеріальне право на їх задоволення.

Суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про стягнення з Харківського національного педагогічного університету імені Г. С. Сковороди на користь ОСОБА_4 39 702,00 грн не нарахованої та не виплаченої стипендії на підставі Закону України «Про підвищення престижності шахтарської праці». При цьому встановили, що ОСОБА_4 була зарахована до українського мовно-літературного факультету Харківського національного педагогічного університету імені Г. С. Сковороди на денну форму навчання, за рахунок коштів державного бюджету, поза конкурсом, на підставі статті 5 Закону України «Про підвищення престижності шахтарської праці» як особа, батько якої має стаж роботи у підземних умовах більше 15 років.

Доводи заявника про те, що до вказаних правовідносин застосуванню підлягає саме Закон України «Про вищу освіту», згідно якого розмір академічної та соціальної стипендій, порядок їх призначення і виплати встановлюються Кабінетом Міністрів України є безпідставними з огляду на таке.

Закон України «Про підвищення престижності шахтарської праці» від

02 вересня 2008 року № 345-V1 має вищу юридичну силу ніж постанова Кабінету Міністрів України від 12 липня 2004 року № 882, якою затверджено Порядок призначення і виплати стипендій, а невнесення відповідних змін до постанови Кабінету Міністрів України після прийняття Закону України не є підставою для порушення прав позивача на отримання стипендії у розмірі, встановленому Законом.

Також є безпідставними доводи заявника про те, що здійснення університетом видатків, не передбачених державним бюджетом, є незаконним і таким, що порушує бюджетне законодавство з огляду на таке.

Згідно зі статтею 1 Протоколу № 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожна фізична… особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

У рішенні «Кечко проти України» від 08 листопада 2005 року Європейський суд з прав людини роз'яснив, що поняття «власності», яке міститься в першій частині статті 1 Протоколу № 1, має автономне значення, яке не обмежене власністю на фізичні речі і не залежить від формальної класифікації в національному законодавстві: деякі інші права та інтереси, наприклад, борги, що становлять майно, можуть також розглядатись як «майнові права» і, таким чином, як «власність» в цілях вказаного положення. Питання, що потребує визначення, полягає в тому, чи мав відповідно до обставин справи, взятих в цілому, заявник право на матеріальний інтерес, захищений статтею 1 Протоколу № 1.

Тобто рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кечко проти України» передбачає, що реалізація особою права, пов'язаного з отриманням бюджетних коштів, яке базується на спеціальних та чинних на час виникнення спірних правовідносин нормативно-правових актах національного законодавства, не може бути постановлена в залежність від бюджетних асигнувань.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист пав людини і основоположних свобод зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE,

№ 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів залишає касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення в частині стягнення з Харківського національного педагогічного університету імені Г. С. Сковороди на користь ОСОБА_4 39 702,00 грн не нарахованої та не виплаченої стипендії - без змін, оскільки підстави для скасування оскаржуваних судових рішень в цій частині відсутні.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу представника Харківського національного педагогічного університету імені Г. С. Сковороди - Пелішенка Олексія Васильовича залишити без задоволення.

Заочне рішення Київського районного суду міста Харкова від 05 липня

2017 року та рішення апеляційного суду Харківської області від 13 грудня

2017 року в частині стягнення з Харківського національного педагогічного університету імені Г. С. Сковороди на користь ОСОБА_4 39 702,00 грн не нарахованої та не виплаченої стипендії залишити без змін.

Постанова оскарженню не підлягає.

Судді: В. П. Курило

В. М.Коротун

М. Є.Червинська