ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 червня 2018 року

м. Харків

Справа № 639/9115/15-ц

Провадження № 22ц/790/1091/18

Апеляційний суд Харківської області в складі:

головуючого Бровченко І.О.,

суддів Хорошевського О.М., Бурлака І.В.,

за участю секретаря Сінченко І.В.,

імена (найменування) сторін:

позивач ОСОБА_1

відповідач Міністерство фінансів України

інші учасники справи:

треті особи: Міжрайонний відділ державної виконавчої служби по Холодногірському та Новобаварському районах м. Харкова Головного територіального управління юстиції у Харківській області, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 24 листопада 2017 року у складі судді Гаврилюк С.М. за позовом ОСОБА_1 до Міністерства фінансів України, треті особи: Міжрайонний відділ державної виконавчої служби по Холодногірському та Новобаварському районах м. Харкова Головного територіального управління юстиції у Харківській області, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, про відшкодування моральної шкоди,

в с т а н о в и в:

У жовтні 2015 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовною заявою до Міністерства фінансів України в особі Управління казначейської служби Жовтневого району м. Харкова, треті особи: Головне управління юстиції в Харківській області, Прокуратура Жовтневого району м. Харкова, Жовтневий відділ державної виконавчої служби Харківського міського управління юстиції, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_5 про відшкодування моральної та матеріальної шкоди.

Позивач неодноразово уточнювала позовну заяву та 30 червня 2017 року в остаточній редакції подала уточнений позов до Міністерства фінансів України, треті особи: Жовтневий відділ державної виконавчої служби Харківського міського управління юстиції у Харківській області, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, в якому просила визнати, що станом на 03 січня 2016 та 25 травня 2016 рішення суду не виконано та стягнути на її користь з Міністерства фінансів України компенсацію моральної шкоди в розмірі 150 000 грн.

Позовна заява мотивована тим, що бездіяльністю Жовтневого відділу ДВС Харківського міського управління юстиції при виконанні рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 19 листопада 2012 року їй завдана моральна шкода, оскільки тривалим невиконанням державним виконавцем своїх обовязків по примусовому виконанню рішення суду призвело до того, що і до теперішнього часу, вказане рішення суду, на думку ОСОБА_1, не виконане, внаслідок чого родина не може проживати в квартирі, яка потребує ремонту, відсутнє газопостачання, водопостачання та фактично сімя розпалась, що причинило позивачеві моральні страждання.

Позивач оцінює розмір компенсації заподіяної моральної шкоди в сумі 150000 грн.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Харкова від 24 листопада 2017 року в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду першої інстанції, справу направити до суду першої інстанції для подальшого розгляду та задовольнити її позовні вимоги.

Апеляційна скарга мотивована тим, що рішення є незаконним та необґрунтованим з таких підстав: під час судового розгляду було неповно зясовано обставини, що мають значення для справи; висновки суду не відповідають обставинам справи; судом порушено та неправильно застосовано норми матеріального та процесуального права.

Крім того, ОСОБА_1 подала до суду апеляційної інстанції клопотання про витребування в ВДВС Жовтневого району м. Харкова документи з приводу залучення комісії з питань у справах неповнолітніх в справі про виселення ОСОБА_6, відповідь на інформаційний запит про виселення сімї ОСОБА_6 та витребування з архіву суду справу № 639/7161/15-а.

Вислухавши суддю - доповідача, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно з ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відмовляючи в задоволені позову суд першої інстанції виходив з того, що позов предявлено до неналежного відповідача, що є підставою для відмови в задоволенні позову ОСОБА_1, якою не було заявлено вимог до відділу державної виконавчої служби.

З таким висновком суду першої інстанції апеляційний суд погоджується з наступних підстав.

Згідно з ч. ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено наявними в матеріалах справи доказами, що заочним рішенням Жовтневого районного суду м. Харкова від 09.11.2012 року, яке набрало чинності у цивільній справі № 2-3482/11 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_6, ОСОБА_2, Діаз ОСОБА_4, ОСОБА_5, третя особа служба у справах дітей Адміністрації Жовтневого району Харківської міської ради про виселення, позов задоволено. Вирішено на час проведення капітального ремонту виселити ОСОБА_6, ОСОБА_2, Діаз ОСОБА_4, ОСОБА_5, а також неповнолітніх ОСОБА_4, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_3 з квартири АДРЕСА_1.

На підставі вказаного рішення судом було видано виконавчий лист (боржник ОСОБА_6, стягувач ОСОБА_1 про виселення з квартири АДРЕСА_1), який ОСОБА_1 предявлений до виконання та 26.02.2014 року державним виконавцем Жовтневого ВДВС ХМУЮ відкрито виконавче провадження №42396423 (а.с. 148 том 3) .

Постановою державного виконавця від 13.01.2016 року виконавче провадження № 42396423 з примусового виконання зазначеного виконавчого листа закінчено на підставі п. 8 ч. 1 ст. 49 , ст. 50 Закону України «Про виконавче провадження» (а.с.175 том 3).

Дія та бездіяльність державного виконавця та начальника Жовтневого ВДВС ХМУЮ при виконанні рішення суду від 19 листопада 2012 року за вказаним вище виконавчим листом неодноразово була оскаржена до суду позивачем та судом постановлені ухвали, зокрема, ухвалою Жовтневого районного суду м. Харкова від 01 вересня 2014 року та ухвалою Жовтневого районного суду м. Харкова від 03 липня 2015 року, ухвалою Жовтневого районного суду м. Харкова від 13 листопада 2015 року задоволено скарги ОСОБА_1 на бездіяльність державного виконавця Жовтневого ВДВС ХМУЮ , начальника Жовтневого ВДВС ХМУЮ ОСОБА_9, при примусовому виконанні вказаного вище виконавчого листа (а.с.4-5, 62-65, 67-69, 248-251 том1, а.с.185-187 том 2).

Відповідно до вимог ст. 11 Закону України «Про виконавче провадження», у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, державний виконавець зобов'язаний вживати передбачених Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти певні дії. Державний виконавець здійснює заходи, необхідні для своєчасного і в повному обсязі виконання рішення, зазначеного в документі на примусове виконання рішення, у спосіб та в порядку, встановленому виконавчим документом і цим Законом.

Таким чином, судовими рішеннями, встановлені неправомірні дії та бездіяльність державного виконавця та начальника Жовтневого ВДВС ХМУЮ при виконанні рішення суду від 19 листопада 2012 року за вказаним вище виконавчим листом .

Відповідно до положень ст. 11 Закону України «Про державну виконавчу службу», у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, шкода, заподіяна державним виконавцем фізичним чи юридичним особам під час виконання рішення, підлягає відшкодуванню у порядку, передбаченому законом, за рахунок держави.

Заявляючи позовні вимоги до Міністерства фінансів України про відшкодування моральної шкоди спричиненої державним виконавцем внаслідок бездіяльності, яка призвела до того, що рішення суду тривалий термін було невиконаним, ОСОБА_1 не було заявлено позовних вимог до відділу державної виконавчої служби, на примусовому виконанні якого знаходився вказаний вище виконавчий лист ( ВП № № 42396423), відділ державної виконавчої служби лише залучено судом у справі в якості третьої особи.

За клопотанням позивача на підставі ухвали суду було проведено судово-психологічну експертизу, згідно висновку якої , ситуація, що досліджується судом (невиконання рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 19.11.2012 року) субєктивно сприймалася ОСОБА_1 як психотравмувальна та викликала у ОСОБА_1 душевні страждання. Орієнтовний розмір грошової компенсації за завдані ОСОБА_1 душевні страждання може становити 9 мінімальних заробітних плат (а.с. 232 -240 том 2).

Згідно зі ст. 1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Відповідно до правового висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 11 вересня 2013 року (справа N 6-48цс13), при відшкодуванні моральної шкоди, завданої особі незаконними діями чи бездіяльністю працівників виконавчої служби, застосуванню підлягають положення загального законодавства про моральну шкоду, а саме: ст. 56 Конституції України, ст.ст. 23, 1167, 1173 ЦК України та ст.ст. 11 Закону України від 24 березня 1998 року N 202/98-ВР «Про державну виконавчу службу».

Відповідно до ст. 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Частиною другою статті 1167 ЦК України визначено перелік випадків відшкодування моральної шкоди органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим, органом місцевого самоврядування, фізичною або юридичною особою, яка її завдала. Зазначений перелік не є вичерпним, оскільки пункт 3 цієї статті передбачає наявність інших випадків, передбачених законом.

Шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів (ст. 1173 ЦК України).

Шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи (ст. 1174 ЦК України).

У постанові від 31.03.1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» Пленум Верховного Суду України роз'яснив, що судам слід мати на увазі, що при встановленні факту заподіяння такої шкоди незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади або їх посадових чи службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень вона підлягає відшкодуванню за рахунок держави.

Отже, Конституція України та Закон України "Про державну виконавчу службу" гарантує, що шкода, заподіяна незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю державного виконавця фізичним чи юридичним особам під час виконання рішення, підлягає відшкодуванню за рахунок держави.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про виконавче провадження» - виконавче провадження, як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, зазначених у цьому Законі, спрямованих на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які здійснюються на підставах, у спосіб та в межах повноважень, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, виданими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Примусове виконання рішень покладається на державну виконавчу службу та здійснюється державними виконавцями на підставі виконавчих документів, у тому числі й виконавчих листів, що видаються судами (ст.ст. 2, 17 Закону № 606-XIV).

Таким чином, виконання судових рішень - це заключна стадія цивільного процесу, тобто заключний етап у процесі реалізації захисту цивільних прав, а згідно з прецедентною практикою Європейського суду з прав людини для визначення розумного строку розгляду справи враховується період із надходження до суду позовної заяви й до виконання рішення суду.

Наведене узгоджується також з практикою Європейського суду з прав людини щодо застосування статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка гарантує право на справедливий суд.

Так, у справі «Горнсбі проти Греції» (Case of Hornsby v. Greece) указаний суд у своєму рішенні від 19 березня 1997 року зазначив, що для цілей статті 6 Конвенції виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина «судового розгляду».

Отже, завданням державної виконавчої служби є своєчасне, повне і неупереджене примусове виконання рішень, передбачених законом, тому перевірка вчинення таких дій державним виконавцем є фактично перевіркою дотримання положення ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо справедливого судового розгляду й належного виконання рішення суду.

Відповідно до повноважень органів Державної казначейської служби України, визначених ст. 43 Бюджетного кодексу України, Положенням про Державну казначейську службу України, затвердженого указом Президента України від 13 квітня 2011 року № 460/2011, реалізацію державної політики у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів здійснює Казначейство України.

Казначейство України здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду (підпункт 5 пункту 4 цього Положення).

У відповідності до п.35 Порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, затвердженого Постановою КМУ казначейство здійснює безспірне списання коштів державного бюджету для відшкодування ) шкоди, заподіяної громадянинові внаслідок незаконно прийнятих рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, їх посадових чи службових осіб під час здійснення ними своїх повноважень.

Згідно із підпунктом 1 пункту 9 статті 25 Прикінцевих і перехідних положень Бюджетного кодексу України рішення суду про стягнення (арешт) коштів державного бюджету(місцвих бюджетів) виконується виключно Державною казначейською службою України у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, за черговістю надходження таких рішень, щодо видатків бюджету - в межах відповідних бюджетних призначень та наданих бюджетних асигнувань. На що посилався і представник Міністерства фінансів України у письмових запереченнях проти позову, які було оголошено судом в судовому засіданні. Тобто, вказані вимоги закону були відомі позивачеві, що підтверджується журналом судового засідання від 22.08.2017 року ( том 3 а.с. 87).

З огляду на вищевикладене суд першої інстанції вважав, що Міністерство фінансів України, до якого заявлено вимоги позивачем про відшкодування моральної шкоди, не є належним відповідачем по даній справі.

Судом першої інстанції відповідно до вимог 4 ст. 10 ЦПК України, в редакції, яка діяла на час розгляду справи судом першої інстанції, позивача неодноразово було попереджено про наслідки невчинення процесуальних дій щодо заміни неналежного відповідача, а саме предявлення позову до неналежного відповідача є підставою для відмови у задоволенні позову. (а.с. 217 том 2, а.с 34 том 3).

Відповідно ч. 2 ст. 11 ЦПК України, в редакції, яка діяла на час розгляду справи судом першої інстанції, особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Отже , ОСОБА_1 не доведено порушення її прав та заподіяння моральної шкоди у сумі 150000 грн. саме Міністерством фінансів України.

Разом з тим, предявлення позову до неналежного відповідача є підставою для відмови у задоволенні позову ОСОБА_1, якою взагалі не заявлено вимог до відділу державної виконавчої служби.

Відповідачами у таких справах про відшкодування шкоди, заподіяної діями та бездіяльністю державного виконавця при виконанні судового рішення є відповідний орган ДВС, до складу якого входить державний виконавець та Державне казначейство України (пункт 21 постанови пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність органів і посадових осіб державної виконавчої служби та звернень учасників виконавчого провадження»).

За таких обставин суд першої інстанції дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову ОСОБА_1 до Міністерства фінансів України про відшкодування моральної шкоди в розмірі 150000 грн.

Апеляційний суд погоджується з таким висновком суду першої інстанції.

Відповідно до ч. ч. 1, 3 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Згідно вимог ст. 51 ЦПК України суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача.

Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі.

Про залучення співвідповідача чи заміну неналежного відповідача постановляється ухвала. За клопотанням нового відповідача або залученого співвідповідача розгляд справи починається спочатку.

Як встановлено, судом першої інстанції позивачу було розяснено право заявити клопотання про заміну неналежного відповідача у справі, а також попереджено про наслідки невчинення процесуальних дій щодо заміни неналежного відповідача, крім того, під час судового розгляду ОСОБА_1 неодноразово уточнювала позовні вимоги, разом із цим, своїм правом щодо заміни неналежного відповідача ОСОБА_1 не скористалася.

З матеріалів справи вбачається, що в остаточній редакції 30 червня 2017 року ОСОБА_1 подала уточнений позов до Міністерства фінансів України, треті особи: Жовтневий відділ державної виконавчої служби Харківського міського управління юстиції у Харківській області, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, в якому просила стягнути на її користь з Міністерства фінансів України компенсацію моральної шкоди в розмірі 150 000 грн.

Клопотань позивача про заміну неналежного відповідача - Міністерства фінансів України належним відповідачем - відділом державної виконавчої служби до суду не надходило.

Суд не наділений повноваженнями проводити заміну неналежного відповідача за власною ініціативою.

За таких обставин суд апеляційної інстанції вважає висновок суду про те, що Міністерство фінансів України є неналежним відповідачем у справі правильним, позовних вимог до відділу державної виконавчої служби ОСОБА_1 не предявлено,тому суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позову.

Рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим, ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права. Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, тому підстав для його скасування не вбачається.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 24 листопада 2017 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку у випадках передбачених ст. 389 ЦПК України безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 26 червня 2018 року.

Головуючий:

Судді -