КОПІЯ
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХМЕЛЬНИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
____________________________________________________________________
Провадження № 22-ц/792/824/18
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 червня 2018 року м. Хмельницький

Апеляційний суд Хмельницької області в складі
колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ
Корніюк А.П. (суддя доповідач), П`єнти І.В., Янчук Т.О.
секретар судового засідання Медведчук Н.Д.
за участю представника відповідачки ОСОБА_1 ОСОБА_2
розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу № 686/16196/15-ц за апеляційною скаргою Квартирно-експлуатаційного відділу м. Хмельницький на рішення Хмельницького міськрайонного суду від 02 березня 2018 року (суддя Мороз В.О.) у справі за позовом Квартирно-експлуатаційного відділу м. Хмельницький до ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору Служба у справах дітей виконавчого комітету Хмельницької міської ради, Міністерство оборони України про усунення перешкод користування власністю шляхом виселення.
Заслухавши доповідача, пояснення представника відповідачки учасників справи, дослідивши доводи апеляційної скарги і матеріали справи, суд

в с т а н о в и в:

Відповідно до пункту 8 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 3 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

Звертаючись до суду із вказаним позовом, КЕВ м. Хмельницький зазначало, що у них на балансі перебуває гуртожиток по АДРЕСА_1 якого незаконно проживають ОСОБА_1 , її син ОСОБА_4 , 1997 р.н. та дочка ОСОБА_3 , 2010 р.н. Власником вказаного майна являється держава в особі Міністерства оборони України відповідно до Свідоцтва про право власності на нерухоме майно №29523069 від 14.11.2014 року. Оскільки позивач наділений повноваженнями надавати право заселення в дану житлову будівлю, шляхом видачі ордера, якого відповідачі не мають, адже не являються ні військовослужбовцями ні працівниками ЗСУ, тому КЕВ м. Хмельницький, уточнивши позовні вимоги, просило суд усунути перешкоди у користуванні та розпорядженні власністю шляхом виселення ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітніх ОСОБА_4 , ОСОБА_3 без надання іншого житлового приміщення.

Ухвалою Хмельницького міськрайонного суду від 18 липня 2016 року зупинено провадження у вказаній справі до набрання законної сили рішенням Вінницького апеляційного адміністративного суду у справі №822/553/16 за позовом ОСОБА_1 до відділу державної реєстрації речових прав та Міністерства оборони України про визнання протиправними рішення щодо реєстрації будівлі як гуртожитку по АДРЕСА_1 .

Ухвалою Хмельницького міськрайонного суду від 15 листопада 2016 року відновлено провадження у цій справі.

Протокольною ухвалою Хмельницького міськрайонного суду від 23 січня 2017 року ОСОБА_4 залучено до участі у справі в якості співвідповідача.

В лютому 2017 року КЕВ м. Хмельницький подало до суду заяву про уточнення позовних вимог, в якій просило суд усунути перешкоди користування власністю шляхом виселення ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах своєї неповнолітньої доньки ОСОБА_3 та ОСОБА_4 .

Протокольною ухвалою Хмельницького міськрайонного суду від 23 січня 2017 року залучено до участі у справі в якості третьої особи Службу у справах дітей виконавчого комітету Хмельницької міської ради.

Рішенням Хмельницького міськрайонного суду від 02 березня 2018 року в задоволені позову відмовлено.
Не погоджуючись із вказаним рішення суду, КЕВ м. Хмельницького подало апеляційну скаргу і в мотивування своїх вимог зазначало, що оскаржуване рішення постановлено з порушенням норм матеріального та процесуального права, судом неповно з`ясовано фактичні обставини справи та не досліджено і не надано належної оцінки наявним в матеріалах справи доказам. Апелянт вказує, що суд першої інстанції не врахував, що КЕВ м. Хмельницького не може реалізувати своє право щодо спірного житла саме через незаконне проживання в ньому відповідачів, крім того, суд не взяв до уваги довідки про кількість військовослужбовців, які перебувають на квартирному обліку та потребуючих поліпшення житлових умов. Апелянт не погоджується із застосування судом строку позовної давності, оскільки КЕВ м. Хмельницький звертався до суду із позовом про виселення відповідачів 28.08.2012 р. і по даній позовній заяві було відкрито провадження, крім того відповідачами вчиняється триваюче правопорушення і КЕВ м. Хмельницький вже не перший раз позивається до суду з позовом про виселення. Тому, зважаючи на викладені обставини, апелянт просить скасувати оскаржуване рішення та задовольнити позов.
Представник відповідачки ОСОБА_1 апеляційну скаргу не визнав та просить її відхилити, залишивши рішення суду першої інстанції без змін.

Представник апелянта, відповідачі ОСОБА_1 , ОСОБА_4 до суду не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, про причини неявки суд не повідомили.

Перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, вислухавши представника апелянта, судова колегія вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення.

Згідно ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. (ч. 1 ст. 263 ЦПК України).

Суд першої інстанції вірно виходив з того, що відповідачка з дітьми вселилася у спірне житло в той час, коли воно мало статус готелю гуртожитку для робітників та службовців без ордера і будь-якого відношення до МОУ не мала та договір найму житлового приміщення, а саме кімнати АДРЕСА_2 від 10.11.2009 року, терміном дії до 10.11.2010 року було укладено між сторонами в супереч діючому законодавству, тому позов є обґрунтованим і підставним. Однак, з підстав пропуску позивачем строку позовної давності, про застосування якого заявляла ОСОБА_1 в судових засіданнях, суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку, що в задоволенні позову слід відмовити.

Такий висновок суду повністю відповідає матеріалам справи та ґрунтується на вимогах закону.

Так, судом встановлено, що відповідно до Свідоцтва про право власності на нерухоме майно № 29523069 від 14.11.2014 року власником гуртожитку по АДРЕСА_1 являється держава в особі Міністерства оборони України, а згідно інвентарної карти № 2696 обліку основних засобів в бюджетних установах, інвентарної карти обліку будівлі (форма 400) це майно перебуває на балансі в КЕВ м. Хмельницький (а.с. 9,10,11).

Відповідно до Положення про КЕВ м. Хмельницький від 02.01.2013 року, квартирно-експлуатаційний відділ м. Хмельницький є державною установою, створений Міністерством оборони України.

Згідно п.4.2 ст.4 Положення КЕВ м. Хмельницький від 02.01.2013 року, майно установи є державною власністю і закріплюється за нею на праві оперативного управління (а.с. 12-15).

Відповідно до довідки КЕВ м. Хмельницький від 13.08.2015 р. ОСОБА_1 на квартирному обліку в Хмельницькому гарнізоні не перебуває та відношення до Міністерства оборони України не має (а.с. 17). Однак згідно із витягу з домової книги від 13.08.2015 р. (а.с. 18) ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_3 зареєстровані в будинку АДРЕСА_3 .

29.09.2004 р. директор НВО № 9 звернувся із листом до В/ч НОМЕР_1 про надання кімнати для проживання методисту ОСОБА_5 , у зв`язку із тим, що дошкільний заклад обслуговує дітей військовослужбовців. Резолюція: при можливості надати допомогу.

Із витягу з Єдиного реєстру об`єктів державної власності державного майна вбачається, що приміщення по АДРЕСА_1 з 1971 року мало статус гуртожиток готель для робітників та службовців (а.с. 63).

10 листопада 2009 року ОСОБА_5 та КЕВ м Хмельницького укладено договір найму житлового приміщення, предметом якого є надання відповідачці в користування кім АДРЕСА_2 терміном дії 1 рік (а.с. 26).

В силу ч.ч. 1, 3 ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

У відповідності до ч. 1 ст. 127 ЖК Української РСР для проживання робітників, службовців, студентів, учнів, а також інших громадян у період роботи або навчання можуть використовуватися гуртожитки.

Главами 58, 59 ЦК України визначено правове регулювання договорів майнового найму і найму житла, а положеннями статті 391 ЦК України захищено права власника від порушень, не пов`язаних із позбавленням володіння.

Відповідно до ч. 1 ст. 810 ЦК України за договором найму (оренди) житла одна сторона - власник житла (наймодавець) передає або зобов`язується передати другій стороні (наймачеві) житло для проживання у ньому на певний строк за плату.

Правовідносини, які виникають між мешканцем гуртожитку і його власником (володільцем), є договірними і відносяться до правовідносин з договору найму жилого приміщення у поєднанні з договором про надання послуг з обслуговування приміщення та його утримання (комунальних послуг).

Згідно ст. 1 Закону України «Про правовий режим майна у Збройних силах України» військове майно - це державне майно, закріплене за військовими частинами, закладами, установами та організаціями Збройних Сил України. До військового майна належать будинки, споруди, передавальні пристрої, всі види озброєння, бойова та інша техніка, боєприпаси, пально-мастильні матеріали, продовольство, технічне, аеродромне, шкіперське, речове, культурно-просвітницьке, медичне, ветеринарне, побутове, хімічне, інженерне майно, майно зв`язку тощо.

В силу п. 5.2 ч. 5 Інструкції про організацію забезпечення військовослужбовців Збройних Сил України та членів їх сімей жилими приміщеннями, що зареєстрована в Міністерстві юстиції України 10.01.2012 р. за № 24/20337 затвердженої наказом МО України №737 від 30.11.2011 року гуртожитки МО України призначені для тимчасового проживання курсантів і військовослужбовців рядового, сержантського, старшинського і офіцерського складу, які проходять військову службу за контрактом і перебувають у шлюбі, під час навчання у військових навчальних закладах МО України або проходження ними військової служби. Жила площа в гуртожитках надається військовослужбовцям на час проходження служби в цьому населеному пункті рішенням КЕВ (КЕЧ) району за клопотанням військової частини. Список розподілу жилої площі в гуртожитках затверджується начальником гарнізону.

Враховуючи вищевикладене, суд першої інстанції вірно прийшов до вірного висновку, що спірне приміщення є житловим фондом МОУ, балансоутримувачем якого є КЕВ м. Хмельницького, відповідачка відношення до МОУ не має, ордер на вселення до кімнати гуртожитку не отримувала, строк договору найму житлового приміщення, як підстава для проживання, закінчився 10.11.2013 року, однак ОСОБА_1 було заявлено клопотання про застосування строку позовної давності, що є самостійною підставою для відмови у позові.

Посилання апелянта на те, що застосуванням судом першої інстанції норм ст. ст. 256, 257 ЦК України є недоцільним, адже відповідачами вчиняється триваюче правопорушення не можуть бути прийняті колегією суддів.

Так, житловий кодекс УРСР не містить окремих положень про строки позовної давності, проте, як передбачено статтею 62 цього Кодексу, при розгляді спорів, що випливають з договору найму жилого приміщення, суд застосовує норми цивільного законодавства.

Згідно зі статтею 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Відповідно до статті 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

В силу роз`яснень, що викладені п. 7 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» №2 від 12.04.1985 р. на вимоги про визнання недійсним ордера на жиле приміщення за передбаченими ст. 59 ЖК підставами поширюється трирічний строк позовної давності. Визнавши причини пропуску цього строку поважними, суд задовольняє обґрунтовані вимоги. З цих самих правил слід виходити при розгляді вимог про виселення осіб, договір найму жилого приміщення з якими укладений з порушенням встановленого порядку без видачі ордера.

Судом першої інстанції вірно встановлено, що договір найму житлового приміщення між сторонами від 10.11.2009 року було укладено за відсутності ордера на вселення відповідачів у спірне житло, а позивач звернувся до суду з відповідним позовом 17.08.2015 року, тобто поза межами строку позовної давності. А ОСОБА_1 направлено до суд суду клопотання, що було підтримано представником останньої в судових засіданнях .

Згідно з ч. 4 ст. 267 ЦК України, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

А тому, суд першої інстанції вірно застосував вищевказані норми закону та прийшов до обґрунтованого висновку, що позов до задоволення не підлягає з підстав пропуску позивачем строку позовної давності.

Доводи апелянта щодо переривання строку позовної давності у зв`язку із подачею КЕВ м. Хмельницький позову про виселення відповідачів у серпні 2012 року є безпідставними.

Як вбачається із матеріалів справи КЕВ м. Хмельницький звертався до суду із позовною заявою про виселення ОСОБА_1 та ОСОБА_6 , яка ухвалою Хмельницького міськрайонного суду від 27.11.2014 року була залишена без розгляду у зв`язку із поданням позивачем заяви про залишення позовної заяви без розгляду (а.с.173), що відповідно до ст.ст. 264, 265 ЦК України не свідчить про переривання та/або зупинення перебігу строку позовної давності.

Посилання апелянта на те, що судом першої інстанції не взято до уваги те, що КЕВ м. Хмельницький неодноразово долучав до матеріалів справи довідки про кількість військовослужбовців, які перебувають на квартирному обліку та які потребують поліпшення житлових умов фактично зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх оцінці.

Не заслуговують на увагу доводи апелянта про недоречність посилання суду першої інстанції на правову позицію, викладену Верховним Судом України в постанові від 27.01.2016 року у справі №6-2913цс15, в якій суд вказав, що ЖК УРСР не містить окремих положень про строки позовної давності, проте, як передбачено статтею 62 цього Кодексу, при розгляді спорів, що випливають з договору найму жилого приміщення, суд застосовує норми цивільного законодавства, адже відсутні інші правові позиції Верховного Суду по вказаній категорії справ.

Колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, обґрунтовано викладених в мотивувальній частині оскаржуваного рішення та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 382 384, 389, 390 ЦПК України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу Квартирно-експлуатаційного відділу м. Хмельницький залишити без задоволення.
Рішення Хмельницького міськрайонного суду від 02 березня 2018 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 27 червня 2018 року.

Судді: (підпис) А.П. Корніюк
(підпис) ОСОБА_7
(підпис)

ОСОБА_8 оригіналом згідно: суддя апеляційного суду А.П. Корніюк