Номер провадження 2/754/405/18 Справа №754/1761/17
20 червня 2018 року Деснянський районний суд м. Києва в складі:
головуючого - судді Скрипки О.І.
при секретарі Моторенко К.О.
представника позивача ОСОБА_1,
розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до Деснянського районного відділу державної виконавчої служби міста Київ Головного територіального управління юстиції у місті Києві про захист честі та гідності, відшкодування моральної шкоди,-
До суду звернувся позивач ОСОБА_2 з позовом, вимоги якого було неодноразово уточнено під час розгляду справи, до відповідача Деснянського районного відділу державної виконавчої служби міста Київ Головного територіального управління юстиції у місті Києві (далі по тексту - Деснянський РВ ДВС м.Київ ГТУЮ у м.Києві) про захист честі, гідності та відшкодування моральної шкоди.
Ухвалою судді Деснянського районного суду м. Києва ОСОБА_6 від 13.02.2017 року відкрито провадження у вказаній справі.
15.03.2017 року до суду надійшла зустрічна позовна заява державного виконавця Деснянського РВ ДВС м.Київ ГТУЮ у м.Києві ОСОБА_5. до ОСОБА_1, ОСОБА_2 про захист честі, гідності та ділової репутації, про примусове психіатричне лікування.
Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 15 січня 2018 року, справа за єдиним унікальним номером 754/1761/17, номер провадження 2/754/405/18, передана судді Скрипці О.І. у зв'язку зі звільненням судді ОСОБА_6
Ухвалою Деснянського районного суду м.Києва від 20.06.2018 року зустрічний позов державного виконавця Деснянського РВ ДВС м.Київ ГТУЮ у м.Києві ОСОБА_5. до ОСОБА_1, ОСОБА_2 про захист честі, гідності та ділової репутації, про примусове психіатричне лікування залишено без розгляду.
Звернувшись до суду з даним позовом, позивач вказує на те, що він, важкохворий 71-річний інвалід ІІ групи (довічно), кадровий військовий, підполковник СБУ на пенсії, з серпня 2016 року відчуває значне погіршення стану свого здоров'я завдяки приниженню його честі та гідності державним виконавцем відділу ДВС Деснянського району м.Києва ОСОБА_5, який 22.08.2016 року у присутності свідків обізвав його (позивача) «українським бидлом» та (як вказано в позові) «посилав на х.й», а також категорично відмовився ознайомити його (позивача) з матеріалами виконавчого провадження щодо невиконання його дочкою ОСОБА_1, інтереси якої він представляє, судового рішення.
Як зазначає позивач, навмисне приниження його честі та гідності державним виконавцем ОСОБА_5 призвело до погіршення здоров'я, внаслідок чого він був змушений звертатись до лікарів та лікуватись у шпиталі. Внаслідок вказаних дій державного виконавця він (позивач) зазнав моральних страждань, постійно знаходиться у пригніченому стані, втратив спокій та сон, він хвилюється та нервує, що призводить до роздратованості, замикання в собі та на своїх проблемах, погіршує його відносини з оточуючими його людьми, його близькими та рідними.
Посилаючись на викладені обставини, відповідно до заяви про уточнення позовних вимог від 15.02.2018 року, позивач просить задовольнити його вимоги, а саме:
1)визнати неправомірними дії співробітника Деснянського РВ ДВС м.Київ ГТУЮ у м.Києві ОСОБА_5. щодо приниження 22.06.2016 року честі, гідності та репутації позивача, в тому числі і вислови співробітника ДВС ОСОБА_5. про те, що ОСОБА_2 «українське бидло» та «пішов на х.й», а також дії щодо ненадання позивачу для ознайомлення матеріалів справи, на підставі яких було накладено стягнення в розмірі 1020 грн. у зв'язку з нібито примусовим виконанням рішення суду;
2)визнати неправомірними дії співробітника Деснянського РВ ДВС м.Київ ГТУЮ у м.Києві ОСОБА_5. щодо ненадання позивачу для ознайомлення матеріалів справи, на підставі яких було накладено стягнення в розмірі 1020 грн. у зв'язку з нібито примусовим виконанням рішення суду;
3)визнати недостовірними, такими, що не відповідають дійсності, порушують права, ганьблять честь, гідність та репутацію позивача відомості, сказані співробітником ДВС ОСОБА_5 22.08.2016 року, а саме, що ОСОБА_2 «українське бидло»;
4)змусити Деснянський РВ ДВС м.Київ ГТУЮ у м.Києві вибачитись перед позивачем у письмовій та усній формі за дії співробітника ОСОБА_5. 22.08.2016 року, у тому числі за нецензурні слова «пішов на х.й»;
5)стягнути з Деснянського РВ ДВС м.Київ ГТУЮ у м.Києві на користь позивача 177 700 грн. у відшкодування моральної шкоди, враховуючи цинізм, проявлений при написанні зустрічного позову;
6)стягнути з відповідача усі судові витрати та покласти на відповідача спростування поширених ОСОБА_5 відомостей;
7)зобов'язати відповідача ознайомити позивача з матеріалами виконавчих проваджень № 50438104 та № 50902616.
В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_1 уточнені позовні вимоги підтримала в повному обсязі та просила про їх задоволення.
Відповідачу судом надсилалася копія позовної заяви з копіями доданих документів, повістки про час та місце розгляду справи, які відповідачем отримано, про що свідчать відповідні відмітки на судових повістках.
Представник відповідача, будучи неодноразово належним чином повідомленим про час та місце розгляду справи, в судове засідання не з'явився, причини неявки суду не повідомив. Крім того, представник відповідача з поясненнями чи запереченнями щодо позовних вимог до суду не звертався, а тому суд вважає можливим ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, проти чого не заперечувала представник позивача.
Заслухавши пояснення представника позивача, всебічно проаналізувавши обставини справи в їх сукупності, оцінивши за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному і об'єктивному розгляді справи, зібрані по справі докази, керуючись законом, суд дійшов висновку, що позов задоволенню не підлягає з наступних підстав.
Відповідно до ст. 34 Конституції України, кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань.
Кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір.
Здійснення цих прав може бути обмежене законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадського порядку з метою запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоров'я населення, для захисту репутації або прав інших людей, для запобігання розголошенню інформації, одержаної конфіденційно, або для підтримання авторитету і неупередженості правосуддя.
Згідно з роз'ясненнями Пленуму Верховного Суду України у пункті 5 Постанови від 27.02.2009 року №1 «Про судову практику розгляду цивільних справ про захист гідності та честі фізичної особи, а також репутації фізичної та юридичної особи», позов про захист гідності, честі чи ділової репутації вправі пред'явити фізична особа у разі поширення про неї недостовірної інформації, яка порушує її особисті немайнові права, а також інші заінтересовані особи (зокрема, члени її сім'ї, родичі), якщо така інформація прямо чи опосередковано порушує їхні немайнові права.
Відповідно до статті 201 ЦК України, особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством, є зокрема, честь, гідність і ділова репутація.
Згідно з положень частин 1-3 ст. 297 ЦК України, кожен має право на повагу до його гідності та честі. Гідність та честь фізичної особи є недоторканними. Фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності та честі.
Відповідно до ч. 1, 2 ст. 299 ЦК України, фізична особа має право на недоторканність своєї ділової репутації. Фізична особа може звернутися до суду з позовом про захист своєї ділової репутації.
За змістом частини 1 ст. 277 ЦК України, особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї недостовірної інформації, має право на спростування.
Верховний суд України у пункті 18 Постанови Пленуму № 1 від 27.02.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про захист гідності та честі фізичної особи, а також репутації фізичної та юридичної особи» роз'яснив, що позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права.
Відповідно до п.п. 24, 25 Постанови Пленуму ВСУ від 27.02.2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», задовольняючи позов, суд повинен у резолютивній частині рішення зазначити, чи було порушено особисте немайнове право особи, яка саме інформація визнана недостовірною та порочить гідність, честь чи ділову репутацію позивача, а також вказати на спосіб захисту порушеного особистого немайнового права. За загальним правилом, інформація, що порочить особу, має бути спростована у спосіб, найбільш подібний до способу її поширення (шляхом публікації у пресі, повідомлення по радіо, телебаченню, оголошення на зібранні громадян, зборах трудового колективу, відкликання документа тощо). Спростування має здійснюватися у такий самий спосіб, у який поширювалася недостовірна інформація. У разі, якщо спростування недостовірної інформації неможливо чи недоцільно здійснити у такий же спосіб, у який вона була поширена, то воно повинно проводитись у спосіб, наближений (адекватний) до способу поширення, з урахуванням максимальної ефективності спростування та за умови, що таке спростування охопить максимальну кількість осіб, що сприйняли попередньо поширену інформацію.
Положеннями ст.277 ЦК України визначений загальний порядок доказування у такій категорії справ. Законодавцем було виключено з вказаної статті частину статті, яка покладала обов'язок на особу доказувати правдивість негативної інформації, поширеної такою особою.
Також, відповідно до ч.ч. 1, 2 ст.30 Закону України «Про інформацію» передбачено, що ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень. Оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Якщо особа вважає, що оціночні судження або думки принижують її гідність, честь чи ділову репутацію, а також інші особисті немайнові права, вона вправі скористатися наданим їй законодавством правом на відповідь, а також на власне тлумачення справи у тому самому засобі масової інформації з метою обґрунтування безпідставності поширених суджень, надавши їм іншу оцінку. Якщо суб'єктивну думку висловлено в брутальній, принизливій чи непристойній формі, що принижує гідність, честь чи ділову репутацію, на особу, яка таким чином та у такий спосіб висловила думку або оцінку, може бути покладено обов'язок відшкодувати завдану моральну шкоду.
Як вбачається з пункту 19 постанови Пленуму Верховного суду України від 27.02.2009 року № 1 «Про судову практику розгляду цивільних справ про захист гідності та честі фізичної особи, а також репутації фізичної та юридичної особи», вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з'ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням - висловлюванням, яке не містить фактичних даних, за виключенням винятком образи чи наклепу, зокрема критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, з огляду на характер використання мовних засобів, зокрема гіпербол, алегорій, сатири.
Відповідно до статті 277 ЦК України, не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які будучи вираженням суб'єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень статті 10 Конвенції.
Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені).
Верховний Суд України наголосив на тому, що оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості, а відповідно до ст. 277 ЦК України, не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які будучи вираженням суб'єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень ст. 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (Рим 04.11.1950, ратифікована 17.07.1997).
На підставі вище викладеного, проаналізувавши зазначені норми закону та зібрані у справі докази в їх сукупності, суд вважає, що в судовому засіданні не знайшов свого підтвердження факт порушення прав позивача, завдання позивачу матеріальних збитків, моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру діями чи бездіяльністю відповідача. Позивачем не надано доказів та представником в судовому засіданні не було доведено наявність матеріальної чи моральної шкоди, протиправності діяння чи без діяння відповідача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням відповідача та вини відповідача в її заподіянні, стороною позивача не було доведено того, що було порушено його право та ділову репутацію, честь та гідність, що воно порушене саме внаслідок дій відповідача і такі дії є протиправними, що відповідач вчинив діяння, яке порушило права позивача на ділову репутацію, честь та гідність, за захистом яких подано позов, тому позовні вимоги є необґрунтованими.
Окрім того, як роз'яснено у п.15 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» № 1 від 27.02.2009 року, при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і всебічно здійснювати своє особисте немайнове право.
Разом з тим, судом не встановлено сукупності усіх чотирьох обставин, які є підставою для задоволення позовних вимог, а тому підстави для визнання вказаної позивачем інформації недостовірною та такою, що порушує особисті немайнові права позивача відсутні.
Надана позивачем в обґрунтування вимог копія ухвали слідчого-судді Деснянського районного суду м.Києва від 07.09.2017 року та копія листа Київської місцевої прокуратури № 3 від 13.09.2017 року не можуть бути належними доказами поширення інформації та приниження честі, гідності та репутації позивача, оскільки вказані документи стосуються внесення в ЄДРД відомостей за заявою ОСОБА_1 про вчинення злочину державним виконавцем ОСОБА_5 (за фактом службової недбалості). Жодної інформації та доказового значення щодо подій 22.08.2016 року, які є підставою даного позову, вказані ухвала та лист не містять, а тому не мають доказового значення (а.с.97, 98-99).
В наданій відповідачем копії матеріалів виконавчого провадження № 50438104 міститься копія акту державного виконавця ОСОБА_5. від 22.08.2016 року, з якого вбачається факт звернення боржника ОСОБА_1 до державного виконавця з приводу ознайомлення з матеріалами виконавчого провадження. З даного акту вбачається, що матеріали виконавчого провадження боржнику були надані, однак вона відмовилась поставити свій підпис про ознайомлення з ними, про що було складено відповідний акт (а.с.123). Жодних даних про факт звернення ОСОБА_2 до державного виконавця 22.08.2016 року в якості представника боржника ОСОБА_1 матеріали виконавчого провадження не містять.
Крім того, ані позовна заява, ані надані позивачем докази, ані пояснення представника позивача в судовому засіданні не свідчать про те, що мав місце факт порушення особистих немайнових прав позивача з боку саме відповідача - Деснянського РВ ДВС м.Київ ГТУЮ у м.Києві. Жодних належних та допустимих доказів поширення інформації до позовної заяви не додано. Тобто, позивачем не доведено факт поширення відповідачем недостовірної негативної інформації стосовно самого позивача.
Таким чином, аналізуючи зібрані по справі докази в світлі наведених правових норм, суд приходить до висновку, що позивачем не надано суду доказів, які дають підстави для задоволення позовних вимог про захист честі, гідності та ділової репутації, а тому позовні вимоги задоволенню не підлягають. У зв'язку з цим не підлягає задоволенню, як похідна, вимога про стягнення відшкодування моральної шкоди, оскільки не встановлено порушень прав позивача, що відповідно до ст. 23 ЦК України є підставою для відшкодування моральної шкоди.
При цьому суд звертає увагу і на те, що фактично позивачем оскаржуються дії державного виконавця, вчинені ним під час примусового виконання судового рішення (п.п.1, 2, 7 позовних вимог, пояснення до позову а.с.206-224), що виходить за межі предмету спору щодо захисту честі, гідності та ділової репутації, і підлягає розгляду в окремому порядку згідно положень ЦПК України.
Наведене також виключає можливість задоволення позову.
Оскільки суд відмовляє в задоволенні позовних вимог, а позивач є особою, звільненою від сплати судового збору, то відповідно до ст.141 ЦПК України, судові витрати відносяться за рахунок держави.
На підставі наведеного, керуючись ст.ст. 4, 5, 12, 13, 141, 263, 265, 268 ЦПК України, ст.ст.23, 201, 277, 297, 299 ЦК України, суд,-
В задоволенні позову ОСОБА_2 до Деснянського районного відділу державної виконавчої служби міста Київ Головного територіального управління юстиції у місті Києві про захист честі та гідності, відшкодування моральної шкоди - відмовити.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду. Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
Рішення суду може бути оскаржено до Апеляційного суду м. Києва через Деснянський районний суд м. Києва шляхом подання скарги протягом тридцяти днів з дня його складення.

Повний текст рішення складено та підписано 26 червня 2018 року.

Суддя: