Провадження № 2/369/792/18
РІШЕННЯ

Іменем України

29.05.2018 рокуКиєво-Святошинський районний суд Київської області в складі:

головуючої судді Пінкевич Н.С.,

за участі секретаря Водала А.Ю.

представника позивача ОСОБА_1

відповідача ОСОБА_2

представника відповідача ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2, ОСОБА_5 про стягнення боргу та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4, третя особа ОСОБА_6, ОСОБА_7 про визнання правочину недійсним, -

в с т а н о в и в :

У листопаді 2017 року позивач звернувся до суду з даним позовом. Свої вимоги мотивував тим, що між нею та ОСОБА_8 був укладений договір позики, за яким останній отримав в борг 5 000 дол. США та 10 000 грн., які зобовязувався повернути до 05 червня 2017 року. Частину позики було повернуто, а саме кошти в розмірі 10 000 грн. Решту коштів в розмірі 132 550 грн. і на даний час відповідач не повернув. Оскільки кошти не були повернуті, вона має право на відсотки в порядку ст.1048 ЦК України, що за період з 05 травня 2017 року по 14 листопада 2017 року складає 330,27 дол. США або 8 755,46 грн. Також боржник має сплатити на підставі ст. 625 ЦК України три відсотки річних в розмірі 66,16 дол. США або 1 753,90 грн.

З метою забезпечення виконання умов договору позику між нею та ОСОБА_5 укладено в поряду ст. 553 ЦК України договір поруки, за яким останній поручився за належне виконання ОСОБА_4 в межах суми 500 грн.

Вважає своє право порушеним та таким, що підлягає захисту.

Просила суд стягнути солідарно з ОСОБА_2 та ОСОБА_5 заборгованість за договором позики в розмірі 500 грн.; стягнути з ОСОБА_2 заборгованість за договором позики - 132 050 грн., відсотки за користування позикою - 8 755,46 грн., три відсотки річних 1753,90 грн.; судові витрати покласти на відповідачів

При розгляді справи відповідач ОСОБА_2 подав зустрічний позов. Свої вимоги мотивував тим, що він ніколи не укладав договір позики з ОСОБА_4 та не отримував від неї грошові кошти. Подана розписка не може підтверджувати факт укладення договору позики та передачу коштів. Так, з даної розписки не можливо встановити місце її складання, відомості, що дозволяли ідентифікувати ОСОБА_4, її паспортні дані, ідентифікаційний номер, назву та код валюти коштів, що передавались в борг. З системного аналізу розписки не можливо встановити чи є ОСОБА_7 співпозикодавцем чи співпозичальником.

Вказав, що сам текст розписки написаний ним був під впливом збиваючих зовнішніх факторів під психологічним впливом ОСОБА_4 та двох раніш незнайомих йому чоловіків. З даного приводу він звертався до Дніпровського УП м.Києва. Вважає, що укладений правочин внаслідок застосування до нього фізичного та психічного тиску, тому він має бути визнаний недійсним. Сам договір позики має бути укладений в письмовій формі, чого дотримано не було. Між ним та ОСОБА_4 у 2012 році був укладений договір на розробку проектної документації на будівництво та за виконану роботу отримано грошові кошти від ОСОБА_4 Оскільки дані документи ним втрачені, тому надати їх на підтвердження немає можливості. Примушування його написати розписку та подання позову до суду вважає намаганням ОСОБА_4 витребувати в нього кошти, сплачені за виконану ним роботу.

Просив суд визнати недійсним договір позики з отриманням ним в борг 5000 дол. США та 10 000 грн., який начебто був укладений у простій письмовій формі, що підтверджується розпискою від 05 травня 2017 року; судові витрати покласти на відповідача.

У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав, проти доводів зустрічного позову заперечував. Просив суд задоволити позов та відмовити в задоволенні зустрічного позову.

У судовому засіданні відповідач ОСОБА_2 та представник відповідача проти позову заперечували, поданий зустрічний позов підтримали. Просили відмовити в задоволенні позову та задоволити зустрічний позов.

У судове засідання відповідач ОСОБА_5 не зявився. Про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, клопотань про відкладення розгляду справи до суду не надходило.

У судове засідання третя особа ОСОБА_7 не зявився. Про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, клопотань про відкладення розгляду справи до суду не надходило.

Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь в розгляді справи, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 80 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (сума позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

При розгляді справи судом встановлено, що 05 травня 2017 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 укладено договір позики. Відповідно до умов розписки ОСОБА_2 отримав в борг у ОСОБА_4 гроші в сумі еквівалентній 5 000 дол. США та 10 000 грн.

Згідно зі статтею 1047 цього Кодексу договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Досліджуючи боргові розписки чи інші письмові документи, суди для визначення факту укладення договору, його умов та його юридичної природи з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України повинні виявляти справжню правову природу правовідносин сторін незалежно від найменування документа та залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Згідно з частиною першою статті 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Отже, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов'язання, має містити умови отримання позичальником у борг грошей із зобов'язанням їх повернення та дати отримання коштів.

Так, у розписці вказано: «Я, ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, НОМЕР_1, виданий 24 грудня 1996 р., проживаючий ІНФОРМАЦІЯ_2 14, отримав в борг від ОСОБА_4 разом з ОСОБА_7 сумму пять тисяч доларів (5000 у.е.) і десять тисяч гривен (10 000 грн.) зобовязуюсь віддати 05 червня 2017 року».

У зустрічному позові та у судовому засіданні ОСОБА_2 вказував, що грошові кошти за даною розпискою не отримував. Разом з тим, аналізуючи надану суду розписку, написану ОСОБА_2, що ним не заперечувалось при розгляді справи, суд вважає, що в ній відображені основні умови домовленостей сторін: вказано сторони правочину, дату укладення, суму боргу, із зазначенням, що ці кошти саме борг, дату повернення.

Посилання відповідача, що з тексту розписки не можливо однозначно ідентифікувати особу, у якої були отримані грошові кошти, не вказано місце укладення договору, то дані доводи суд не бере до уваги, оскільки оригінал даної розписки знаходиться у позивача ОСОБА_4, а зазначення ідентифікуючих ознак, місця укладення договору не є істотною умовою договору позики, зважаючи, що договори позики є реальними договорами. Стосовно валюти договору, відповідач вказував, що договір не містить валюту договору, а лише вказано долар (США, ОСОБА_8 чи Канади, тощо). Разом з тим, вирішуючи спір суд враховує, що на території держави є офіційна валюта гривна, але між учасниками правовідносин поширеним є використання саме долару США, а не грошової одиниці інших держав (ОСОБА_8 чи Канади). Доказів на те, що валютою договору була інша грошова одиниця відповідач, заперечуючи проти позову, належних та допустимих доказів суду не надав. Крім того, ОСОБА_2 вказував, що між ним та ОСОБА_4 існували інші договірні відносини: договір на виконання робіт по розробці проектної документації на будівництво та за дану роботу він отримав грошові кошти. Але будь-яких доказів на підтвердженням своїм доводам ОСОБА_2 суду не надав, не заявив клопотання про їх витребування у разі складнощів в їх отриманні. Також не вказав відповідач чи в даних відносинах валютою договору була грошова одинця - долар Канади чи ОСОБА_8.

Щодо незрозумілості правового статусу ОСОБА_7 (як вказував відповідач або спів позичальник, або співпозикодавець), то дана обставина не впливає на формулювання отримання в борг коштів саме ОСОБА_2. Суд звертає також увагу, що в даній розписці відсутній підпис ОСОБА_7, а оригінал знаходиться саме в ОСОБА_4

При вирішенні спору суд також приймає як доказ часткового повернення коштів за даною розпискою в розмірі 10 000 грн. подану виписку з ПриватБанку з рахунку ОСОБА_4, за якою ОСОБА_2 перерахував з 05 травня 2017 року по 02 червня 2017 року грошові кошти на загальну суму 10 000 грн.

Інші докази на підтвердження заперечень проти позову відсутні в матеріалах справи та не наведено їх і в судовому засіданні відповідачем, не заявлено клопотань про їх витребування у разі складнощів в їх отриманні.

Так, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

Згідно з частиною першою статті 1049 ЦК якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом предявлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня предявлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором.

За ст 533 ЦК України грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом.

При вирішенні справи суд також враховує правову позицію Верховного Суду України у справі за N 6-284цс17. Так, згідно зі статтею 524 ЦК України зобов'язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Відповідно до частини першої статті 533 ЦК України грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Отже, гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Разом з тим частина друга статті 524 та частина друга статті 533 ЦК України допускають, що сторони можуть визначити в грошовому зобов'язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. У такому разі сума, що підлягає сплаті за зобов'язанням, визначається в гривнях за офіційним курсом Національного банку України встановленим для відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Оцінюючи подані докази в сукупності суд вважає, що позивачем надано докази, що підтверджують укладення договору позики та неналежне виконання відповідачем ОСОБА_2 умов договору позики. Тому позовні вимоги про стягнення суми боргу в розмірі 5000 дол.США, що в еквіваленті становить 130 747,45 грн. підлягають задоволенню (відповідно за постановою Національного банку України курс долара США станом на 29 травня 2018 року становить 26,1494900 грн.).

За ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Договір позики вважається безпроцентним, якщо він укладений між фізичними особами на суму, яка не перевищує п'ятдесятикратного розміру неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, і не пов'язаний із здійсненням підприємницької діяльності хоча б однією із сторін; позичальникові передані речі, визначені родовими ознаками.

Перевіривши подані суду розрахунки щодо стягнення відсотків за користування грошовими коштами за період з 05 травня 2017 року по 14 листопада 2017 року, суд приходить до висновку про стягнення з відповідача 8 755,46 грн.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобовязання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

За. ч.1 ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобовязання.

Частиною 1 ст. 530 цього ж кодексу закріплено, що якщо у зобовязанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно з ст. 610 цього ж кодексу порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання (неналежне виконання).

Відповідно до ч. 1 ст. 612 цього ж кодексу боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобовязання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

З матеріалів справи та поданої розписки вбачається, що строк повернення коштів був погоджений до 05 червня 2017 року.

За ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред'явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред'явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором.

Ч.2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три відсотки річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Оскільки кошти не були повернуті в строк, тому обґрунтовані є доводи позову щодо стягнення трьох відсотків річних. Разом з тим, при розрахунку сум до стягнень, суд враховує, що грошовою одиницею є гривна, станом на 05 червня 2017 року сума боргу ОСОБА_9 становила 131 355 грн. (офіційний курс НБУ станом на 05 червня 2017 року 26,2710 грн.). Тому за період з 06 червня 2017 року по 14 листопада 2017 року підлягають стягненню три відсотки річних в розмірі 1738 грн.

Відповідно до ст. 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обовязку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобовязання боржником. Порукою може забезпечуватись виконання зобовязання частково або у повному обсязі. Поручителем може бути одна особи або кілька осіб.

Встановлено, що 15 травня 2017 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_4 укладено договір поруки. За даним договором ОСОБА_5 несе солідарну відповідальність перед ОСОБА_4 за неналежне виконання ОСОБА_10 договору позики із встановленим обмеженням суми в розмірі 500 грн.

За ст. 547 ЦК України правочин щодо забезпечення виконання зобовязання вчиняється у письмовій формі.

Солідарна відповідальність боржника та поручителя перед кредитором встановлена ст.. 554 ЦК України. Оскільки ОСОБА_5 виступив поручителями за договором позики, укладеного 05 травня 2017 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_4, тому вимоги про стягнення з відповідачів солідарно заборгованості у розмірі 500 грн. підлягають задоволенню.

Щодо доводів зустрічного позову ОСОБА_2 про визнання договору позики недійсним на підставі ст. 231 ЦК України.

Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.1-3, 5, 6 ст. 203 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного судочинства, а також інтересам держави та суспільства, його моральним засадам. Недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що повязані з його недійсністю.

Відповідно до ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до ч.1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК, саме на момент вчинення правочину. Не може бути визнаний недійсним правочин, який не вчинено.

У п. 8 постанові Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» вказано, що відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК, саме на момент вчинення правочину. Не може бути визнаний недійсним правочин, який не вчинено. У зв'язку з цим судам необхідно правильно визначати момент вчинення правочину (статті 205 - 210, 640 ЦК тощо). Зокрема, не є укладеними правочини (договори), у яких відсутні встановлені законодавством умови, необхідні для їх укладення (відсутня згода за всіма істотними умовами договору; не отримано акцепт стороною, що направила оферту; не передано майно, якщо відповідно до законодавства для вчинення правочину потрібна його передача тощо). Згідно із статтями 210 та 640 ЦК не є вчиненим також правочин у разі нездійснення його державної реєстрації, якщо правочин підлягає такій реєстрації.

За ст. 231 ЦК України правочин, вчинений особою проти її справжньої волі внаслідок застосування до неї фізичного чи психічного тиску з боку другої сторони або з боку іншої особи, визнається судом недійсним. Винна сторона (інша особа), яка застосувала фізичний або психічний тиск до другої сторони, зобов'язана відшкодувати їй збитки у подвійному розмірі та моральну шкоду, що завдані у зв'язку з вчиненням цього правочину.

У разі вчиненням правочину під впливом насильства формування волі особи, яка вчиняє правочин, відбувається внаслідок втручання стороннього фактора фізичного чи психічного тиску з боку контрагента або іншої особи з метою спонукання до вчинення тих дій, які особа не бажала б вчинити без наявності таких фізичних чи психічних страждань.

При вирішенні спорів про визнання недійсним правочину, вчиненого особою під впливом насильства (ст. 231 ЦК України), судам необхідно враховувати, що насильство має виражатися в незаконних, однак не обовязково злочинних діях. Насильницькі дії можуть вчинятись як стороною правочину, так і іншою особою як щодо іншої сторони правочину, так і щодо членів її сімї, родичів тощо або їх майна (пункти 19, 20, 21 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними»).

Як на доказ тиску ОСОБА_2 надав свої звернення до Дніпровського УП ГУНП м. Києва та Києво-Святошинського ВП ГУНП в Київській області.

За результатами перевірки складено висновок від 03 вересня 2017 року та дані звернення розглянуті відповідно до Закону України «Про звернення громадян». Даний висновок не містить будь-яких посилань щодо вчинення ОСОБА_4 або іншими особами психологічного чи фізичного тиску на ОСОБА_2, внаслідок якого останній написав розписку. Натомість встановлено наявність в обставинах, викладених в заяві, ознаки цивільно-правових відносин.

Отже, для визнання правочину недійсним через вчинення його під впливом насильства або погрози, необхідна наявність фізичного або психічного впливу на особу з метою спонукання до укладення правочину, що і має бути доведено позивачем за зустрічним позовом.

Разом із тим, доказів фізичного чи психічного впливу на відповідача ОСОБА_2 при складанні розписки матеріали справи не містять, як і не наведено доказів безпосереднього причинного звязку між психологічним тиском та волевиявленням сторони правочину щодо його підписання. Тому підстави для задоволення зустрічного позову відсутні.

Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об'єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв'язок у сукупності, з'ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд дійшов висновку про необхідність часткового задоволення позову ОСОБА_4 та відмови в задоволенні зустрічного позову.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України суд здійснює розподіл судових витрат.

При подачі позову позивачем був сплачений судовий збір в розмірі 1430,59 грн., які підлягають стягненню з відповідачів відповідно до задоволеної частини позовних вимог.

Керуючись постановою Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», ст.ст. 202-215, 328, 391, 655 ст.ст.12, 81, 141, 200, 206, 263-265 ЦПК України, -

в и р і ш и в :

Позов ОСОБА_4 задоволити частково.

Стягнути з ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, який зареєстрований за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_3, ідентифікаційний номер НОМЕР_2, на користь ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_4, яка проживає за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_5, ідентифікаційний номер НОМЕР_3, заборгованість за договором позики 130 247,45 грн. (сто тридцять тисяч двісті сорок сім грн. 45 коп.), відсотки за користування коштами в розмірі 8 755,46 грн. (вісім тисяч сімсот пятдесят пять грн. 46 коп.), три відсотки річних в розмірі 1738 грн. (одна тисяча сімсот тридцять вісім грн.).

Стягнути солідарно з ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_6, який зареєстрований за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_7, та ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, який зареєстрований за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_3, ідентифікаційний номер НОМЕР_2, на користь ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_4, яка проживає за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_5, ідентифікаційний номер НОМЕР_3, заборгованість за договором позики в розмірі 500 грн. (пятсот грн.).

Стягнути з ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, який зареєстрований за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_3, ідентифікаційний номер НОМЕР_2, на користь ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_4, яка проживає за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_5, ідентифікаційний номер НОМЕР_3, судові витрати в розмірі 1411,99 грн. (одна тисяча чотириста одинадцять грн. 99 коп.).

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

У задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_4, третя особа ОСОБА_6, ОСОБА_7 про визнання правочину недійсним відмовити.

Рішення суду може бути оскаржено до Апеляційного суду Київської області через Києво-Святошинський районний суд Київської області (пп.15.5 п.15 ч.1 Перехідні положення ЦПК України у редакції Закону № 2147-VІІІ від 3 жовтня 2017 року) протягом тридцяти днів з дня виготовлення повного тексту судового рішення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи(вирішення питання) без повідомлення(виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скаргу на рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закритті апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текс рішення виготовлено 08 червня 2018 року.

Суддя