Постанова
Іменем України

13 червня 2018 року

м. Київ

справа № 592/9865/15-ц

провадження № 61-20861св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у складі:

головуючого Луспеника Д. Д.,

суддів: Білоконь О. В., Гулька Б. І., Синельникова Є. В. (суддя-доповідач), Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідач ОСОБА_2 ,

представник відповідача ОСОБА_3 ,

треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: служба у справах дітей Сумської міської ради, служба у справах дітей Оболонської районної у місті Києві державної реєстрації,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_2 ОСОБА_3 на рішення Ковпаківського районного суду м. Суми, у складі судді Алфьорова А. М., від 26 жовтня 2016 року та рішення Апеляційного суду Сумської області, у складі колегії суддів: Хвостика С. Г., Левченко Т. А., Собини О. І., від 17 січня 2017 року та касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Апеляційного суду Сумської області від 17 січня 2017 року,

ВСТАНОВИВ:

15 липня 2015 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до

ОСОБА_2 , третя особа служба у справах дітей Сумської міської ради, про визначення місця проживання дитини, відібрання дитини, визначення способу участі у вихованні дитини, стягнення аліментів.

Позовна заява мотивована тим, що з 11 серпня 2011 року позивач перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем, від якого має сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Позивач також від першого шлюбу має доньку ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Рішенням Ковпаківського районного суду м. Суми від 13 жовтня 2015 року шлюб між нею та відповідачем розірваний. До липня 2015 року вона проживала разом з відповідачем та дітьми у місті Києві, а на початку липня 2015 року повернулась разом з дітьми на своє постійне місце проживання у м. Суми. На даний час між нею та відповідачем постійно виникають суперечки з питань визначення місця проживання їхнього сина ОСОБА_4 та участі відповідача у вихованні сина. Відповідач є військовослужбовцем, проживає постійно у місті Києві, весь час перебуває у відрядженнях, але наполягає на тому, щоб дитина постійно знаходилась разом з його матір`ю. Відповідач неодноразово перешкоджав їй у спілкуванні з сином. 17 жовтня 2015 року відповідач забрав дитину та не повертає її, у зв`язку з чим позивач вимушена була звернутися до поліції з заявами про неповернення відповідачем сина та розшук його, які знаходяться на даний час на розгляді. Зазначала, що належним чином виконує всі батьківські обов`язки відносно сина, який потребує материнської турботи, догляду та піклування. Відповідач, як військовослужбовець, знаходиться постійно у відрядженнях. Під час спільного життя з відповідачем, останній ніякої уваги питанням виховання сина не приділяв. Вона з донькою та сином зареєстровані у квартирі її батьків за адресою: квартира

АДРЕСА_1 , але після припинення з відповідачем подружніх стосунків та переїзду з м. Києва до м. Суми, вона разом з дітьми стала проживати у квартирі АДРЕСА_2 , яка на праві власності належить її бабусі ОСОБА_6 . У вказаній квартирі дітям створені всі необхідні умови для життя та повноцінного розвитку. Вважає, що у неї відсутні негативні риси, які б могли перешкоджати правильному та належному вихованню дитини. Також зазначила, що тимчасово не має можливості офіційно працевлаштуватись, оскільки її диплом вчителя та трудова книжка знаходяться за місцем проживання відповідача у м. Києві, і на її прохання повернути їй документи, відповідач відмовляє.
Посилаючись на зазначені обставини, уточнивши позовні вимоги,

позивач просила суд визнати місце проживання сина ОСОБА_7 ,

ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом з матір`ю; відібрати сина ОСОБА_7 у ОСОБА_2 та повернути його матері; визначити спосіб участі відповідача у вихованні сина у вигляді систематичних побачень один раз на тиждень, у суботу, з 11 години до 19 години, зобов`язавши відповідача забирати та повертати сина за місцем її проживання: АДРЕСА_3 ; стягнути з відповідача на її користь аліменти на утримання сина у розмірі 1/2 його доходів щомісячно до досягнення сином повноліття.

ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_2 пред`явив зустрічний позов, у якому просив визначити місце проживання сина ОСОБА_7 ,

ІНФОРМАЦІЯ_4 , з батьком за адресою: АДРЕСА_4 . Позовна заява мотивована тим, що під час перебування у шлюбі з відповідачем вони з дітьми проживали у квартирі

АДРЕСА_5 , яка належить йому на праві власності. Під час шлюбу відповідач не працювала, він є військовослужбовцем та перебував на службі у військовій частині польова пошта НОМЕР_1 , тому питанням щодо утримання сім`ї опікувався він особисто. Позивач має бажання виховувати сина особисто, щоденно безперешкодно спілкуватися з ним, піклуватися про духовний і фізичний стан дитини, забезпечувати сина належним рівнем життя, необхідним для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини, оскільки має постійну роботу та заробітну плату. Відповідач ніде не працює та не має офіційного заробітку, утримується за рахунок своїх батьків, не має власного житла, внаслідок чого не може забезпечити належні умови для розвитку дитини та гарантувати їх у майбутньому. Зазначав, що син має діагноз частохворіючої дитини та перебуває на обліку у дитячій поліклініці, але лікування дитини і діагностика хвороб на сьогоднішній день є платними послугами, внаслідок чого відповідач у зв`язку із відсутністю роботи та заробітку не має можливості забезпечити дитині своєчасне і якісне лікування та профілактику подальших захворювань.

Рішенням Ковпаківського районного суду м. Суми від 26 жовтня 2016 року позов ОСОБА_1 задоволено частково. Визначено місце проживання ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом з матір`ю ОСОБА_1 . Вирішено відібрати ОСОБА_7 ,

ІНФОРМАЦІЯ_1 , у ОСОБА_2 та повернути дитину матері

ОСОБА_1 .Стягнуто з ОСОБА_2 на користь

ОСОБА_1 аліменти у розмірі 1/4 частини з усіх видів його заробітку (доходу), але не менше 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, на утримання сина ОСОБА_7 ,

ІНФОРМАЦІЯ_1 , починаючи з 15 липня 2015 року до досягнення ним повноліття. Вирішено питання про розподіл судових витрат. У іншій частині позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено. У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа - служба у справах дітей відмовлено.

Частково задовольняючи позов ОСОБА_1 та відмовляючи у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 , суд першої інстанції, посилаючись на Декларацію прав дитини, прийняту Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року(далі Декларація прав дитини), виходив із відсутності виключних обставин, за наявності яких малолітня дитина може бути розлучена зі своєю матір`ю, врахував висновки органів опіки і піклування, поведінку батьків, інтереси дитини щодо підтримання постійних родинних відносин із рідною сестрою. Крім того, ухвалюючи рішення про відібрання дитини, суд виходив із того, що відповідач самовільно, без згоди позивача, змінив місце проживання дитини.

Рішенням Апеляційного суду Сумської області від 17 січня 2017 року рішення суду першої інстанції у частини позовних вимог про відібрання дитини скасовано та ухвалено нове рішення у цій частині, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено. В іншій частині рішення районного суду залишено без змін.

Залишаючи без змін рішення суду першої інстанції, апеляційний суд погодився з висновками районного суду та зазначив, що наявність у батька власного житла, побутових і фінансових умов не може бути достатньою підставою для визначення місця проживання дитини з ним, взявши до уваги, що ОСОБА_1 працює та має належні умови проживання, що підтверджується відповідними довідками. Судом не встановлено виняткових обставин у розумінні положень статті 161 СК України та принципу 6 Декларації прав дитини, які б свідчили про неможливість проживання дитини разом із матір`ю. Скасовуючи рішення суду у частині позовних вимог про відібрання дитини, апеляційний суд послався на відсутність доказів того, що місце проживання дитини було визначено законом або судом саме з матір`ю, а відповідач його протиправно змінив.

У касаційній скарзі, яка надійшла до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ 02 лютого 2017 року,

ОСОБА_1 просить скасувати рішення апеляційного суду у частині позовних вимог про відібрання дитини та залишити в силі рішення суду першої інстанції у цій частині, посилаючись на неправильне застосуванням апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що апеляційний суд відкрив апеляційне провадження за апеляційною скаргою, яка за формою та змістом не відповідала статті 295 ЦПК України (у редакції, чинній на момент розгляду справи). Заявник зазначила, що поза увагою апеляційного суду залишилося те, що дитина проживала та була зареєстрована разом з матір`ю, а тому відповідач незаконно змінив її місце проживання. У позовних вимогах про відібрання дитини може бути відмовлено лише тоді, коли відповідач доведе, що мати, з якою проживала дитина, жорстоко поводилась з нею, створювала небезпеку для життя та здоров`я.

У касаційній скарзі, яка надійшла до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ 13 березня 2017 року, представник ОСОБА_2 ОСОБА_3 просить скасувати оскаржені судові рішення та ухвалити нове рішення про задоволення зустрічного позову, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що в основу оскаржених судових рішень покладений принцип нерозлучення малолітньої дитини зі своєю матір`ю за відсутності виняткових обставин, проголошений у Декларації прав дитини, яка не ратифікована Верховною Радою України, а тому не є частиною національного законодавства України. Таким чином, суди встановили тільки відсутність виняткових обставин для розлуки дитини з матір`ю, залишивши поза увагою інші фактичні обставини, недостатньо врахували інтереси дитини, які мають суттєве значення для правильного вирішення спору. Крім того, при ухваленні рішення про стягнення з відповідача аліментів суди не врахували, що дитина з моменту розірвання шлюбу між батьками проживає разом із батьком у м. Києві, який повністю матеріально її забезпечує.

У запереченні на касаційну скаргу представника ОСОБА_2 ОСОБА_3 , яке надійшло до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_1 просить відхилити касаційну скаргу, а її касаційну скаргу задовольнити, посилаючись на те, що згідно з листом Міністерства юстиції України

від 19 вересня 2015 року Декларація прав дитини визнається універсальним і ефективним механізмом та інструментом захисту прав дитини у світовому масштабі, а тому суди попередніх інстанцій правильно послались на зазначений документ у своїх рішеннях. ОСОБА_2 забороняє їй бачитись з сином, не повідомляє про його місце знаходження, стан його здоров`я.

Перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла наступного висновку.

Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно з частиною першою статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Під час розгляду справи суди встановили, що з 11 серпня 2011 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі, під час якого ІНФОРМАЦІЯ_4 у них народився син ОСОБА_7

ОСОБА_1 від першого шлюбу має доньку ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Рішенням Ковпаківського районного суду м. Суми від 13 жовтня 2015 року шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 розірвано.

Місце проживання ОСОБА_1 разом з донькою ОСОБА_5 та сином ОСОБА_7 зареєстровано у квартирі АДРЕСА_6 , яка належить на праві власності батькам ОСОБА_1 .

Після припинення з відповідачем шлюбних відносин ОСОБА_1 проживає у квартирі АДРЕСА_2 , яка належить на праві спільної сумісної власності ОСОБА_8 та ОСОБА_6 (бабуся позивача), що підтверджується свідоцтвом про право власності на житло.

Відповідно до висновку служби у справах дітей Сумської міської ради про визначення місця проживання малолітньої дитини ОСОБА_7 ,

ІНФОРМАЦІЯ_1 , від 15 червня 2016 року № 1119/27.01-21, враховуючи вік дитини, з метою підтримки постійних родинних відносин дитини з малолітньою рідною сестрою ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , служба у справах дітей Сумської міської ради вважає за доцільне визначити місце проживання ОСОБА_7 ,

ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом із матір`ю ОСОБА_1 (а.с.140-150).

Згідно із висновком про визначення місця проживання малолітнього ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , від 11 жовтня

2016 року № 104-7167 Оболонської районної у місті Києві державної адміністрації, рекомендовано визначити місце проживання

ОСОБА_7 разом із матір`ю.

При складанні висновків органів опіки і піклування взято до уваги, що і мати і батько ОСОБА_9 мають задовільні житлово-побутові умови та позитивні характеристики, батько вважає, що мати не зможе виховати із сина справжнього чоловіка, а мати стверджує, що батько чинить їй перешкоди у спілкуванні з сином. Дитина має зареєстроване місце проживання у м. Суми, однак з жовтня 2015 року проживає з батьком у м. Києві.

Відповідно до статті 162 СК України, якщо один із батьків або інша особа самочинно, без згоди другого з батьків чи інших осіб, з якими на підставі закону або рішення суду проживала малолітня дитина, змінить її місце проживання, у тому числі способом її викрадення, суд за позовом заінтересованої особи має право негайно постановити рішення і повернути її тому, з ким вона проживала.

Суди встановили, що з жовтня 2015 року малолітній ОСОБА_7 проживає разом із батьком за адресою: квартира АДРЕСА_5 .

Колегія суддів погоджується з висновком апеляційного суду у частині вирішення позовних вимог про відібрання дитини від батька та повернення її матері, оскільки позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження того, що місце проживання ОСОБА_7 станом на момент подання позову було визначено судом або законом саме з нею після припинення шлюбних відносин, а відповідач змінив місце проживання дитини. Спір про визначення місця проживання дитини не був вирішений, ані органами опіки і піклування, ані у судовому порядку, а тому позовна вимога у цій частині є передчасною та до задоволення не підлягає.

Згідно з частинами другою, восьмою, дев`ятою статті 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.

Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Відповідно до частини першої статті 18, частини першої статті 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі Конвенція про права дитини) держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.

У частині першій статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Відповідно до частини четвертої статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає.

Згідно зі статтею 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини.

Відповідно до частини першої, другої статті 161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом.

Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.

Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини.

У частині першій статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 11 липня 2017 року у справі «М. С. проти України», заява № 2091/13, суд зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (параграф 76).

Аналіз наведених норм права, зокрема й практики Європейського суду з прав людини, дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків.

Вирішуючи спір у частині визначення місця проживання дитини, суди попередніх інстанцій у своїх висновках значною мірою керувалися принципом 6 Декларації прав дитини, при цьому не врахувавши, що Декларація прав дитини не є міжнародним договором, не є нормативним документом обов`язкового характеру у правовій системі України, у той час як Конвенція про права дитини (в якій реалізовано принцип домінанту інтересів дитини над усіма іншими), ратифікована Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року, є частиною національного законодавства згідно зі статтею 9 Конституції України.

При визначенні місця проживання дитини судами необхідно встановлювати не лише наявність або відсутність виняткових обставин, коли дитина має бути розлучена зі своєю матір`ю, а крізь призму врахування найкращих інтересів дитини встановлювати та надавати належну правову оцінку іншим обставинам справи, які мають значення для правильного вирішення спору.

За таких обставин мотивувальна частина рішення суду першої інстанції і рішення суду апеляційної інстанції підлягають зміні з виключенням посилань судів на принцип 6 Декларації прав дитини.

Разом з тим, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й суд апеляційної інстанції, встановив наявність однакових належних матеріально-побутових умов і у матері, і у батька для проживання дитини, їх позитивних характеристик з місць проживання та роботи, врахував два висновки органів опіки та піклування з різних міст України, в яких проживають батьки дитини, необхідність підтримки постійних родинних відносин дитини із рідною сестрою ОСОБА_5 , а також самовільні, без погодження з матір`ю, дії батька щодо визначення місця проживання дитини у м. Києві і дійшов обґрунтованого висновку про визначення місця проживання малолітньої дитини ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом із матір`ю ОСОБА_1 .

Визначаючи місце проживання дитини з матір`ю, розуміючи, що спір стосується вкрай чутливої сфери правовідносин, суди надали першочергове значення саме найкращими інтересами дитини.

Оцінюючи обставини відносно того, що дитина з жовтня 2015 року проживає у м. Києві, суди не знайшли об`єктивних підстав для висновку, що зміна місця її проживання може загрожувати дитині психологічною або фізичною небезпекою.

Колегія суддів погоджується із висновками судів у частині визначення місця проживання дитини, а також із висновками судів щодо стягнення аліментів з батька на користь матері на утримання дитини з 15 липня 2015 року до досягнення нею повноліття, оскільки в силу положень частини першої статті 191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову, а в разі подання заяви про видачу судового наказу із дня подання такої заяви. Оскільки позов про визначення місця проживання дитини та стягнення аліментів був поданий 15 липня 2015 року, то за результатами вирішення вимоги про визначення місця проживання дитини суд прийняв відповідне рішення щодо стягнення аліментів на її утримання.

Інші доводи касаційної скарги не впливають на законність прийнятих судами рішень. Судові рішення прийняті за результатами належної оцінки сімейної ситуації загалом, проведення збалансованого і розумного зважування інтересів ОСОБА_9 , його сестри, батьків та інших родичів.

Відповідно до частин першої, четвертої статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.

Керуючись статтями 400, 402, 409, 412, 436 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, касаційну скаргу представника ОСОБА_2 ОСОБА_3 задовольнити частково.

Мотивувальну частину рішення Ковпаківського районного суду м. Суми

від 26 жовтня 2016 року та рішення Апеляційного суду Сумської області

від 17 січня 2017 року змінити з урахуванням мотивів, викладених у цій постанові.

В іншій частині рішення Ковпаківського районного суду м. Суми

від 26 жовтня 2016 року у незміненій за результатами апеляційного перегляду частині та рішення Апеляційного суду Сумської області від 17 січня 2017 року залишити без змін.

Поновити виконання рішення Ковпаківського районного суду м. Суми

від 26 жовтня 2016 року у незміненій за результатами апеляційного перегляду частині.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: О. В. Білоконь

Б. І. Гулько

Є. В. Синельников

Ю. В. Черняк