Ухвала

20 червня 2018 року

м. Київ

справа № 520/10060/16-ц

провадження № 61-5085св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є. (суддя - доповідач),

суддів: Антоненко Н. О., Журавель В. І., Коротуна В. М. Курило В. П.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1,

представник позивача - адвокат ОСОБА_2,

відповідач - публічне акціонерне товариство «Райффайзен Банк Аваль»,

треті особи: приватне підприємство «Прогрес-Риелт», приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Комісарова Світлана Олександрівна,

розглянув в порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» на рішення Київського районного суду м. Одеси у складі судді Прохорова П. А. від 17 листопада 2016 року та ухвалу апеляційного суду Одеської області у складі колегії суддів: Кравця Ю. І., Журавльова О. Г., Комлевої О. С. від 05 липня 2017 року,

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до публічного акціонерного товариства «РайффайзенБанк Аваль» (далі - ПАТ «Райффайзен Банк Аваль»), треті особи: ПП «Прогрес-Риелт», приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Комісарова С. О., про визнання іпотечного договору частково недійсним.

Позов мотивовано тим, що 07 вересня 2006 року між нею та ПАТ «Райффайзен Банк Аваль», який є правонаступником акціонерного поштово-пенсійного банку «Аваль» укладено кредитний договір № 014/0076/74/65078, відповідно до умов якого, кредитор надав позичальнику кредит у вигляді не відновлювальної кредитної лінії з лімітом 161 200 доларів США на придбання квартири на первинному ринку.

Із метою забезпечення виконання зобов'язань по зазначеному кредитному договору, 08 вересня 2006 року між нею та банком укладено іпотечний договір, за умовами пункту 1.2 якого іпотекодавець передає в іпотеку майнові права за договором № ГІ/ПР-42 про інвестування від 10 січня 2006 року на квартиру за будівельним АДРЕСА_2; за договором про інвестування № ЛВ/Р-2-160 від 10 січня 2006 року на квартиру за будівельним № 103 в будинку за будівельним № АДРЕСА_2 та за договором № ЗБ/ПР-1-55 від 10 січня 2006 року про інвестування на квартиру за будівельним № АДРЕСА_1, укладеними між іпотекодавцем та ПП «Прогрес-Риелт».

26 червня 2012 року між нею та товариством з обмеженою відповідальністю «Ремстрой-Україна» (далі - ТОВ «Ремстрой-Україна») укладено договір купівлі-продажу майнових прав на об'єкт нерухомого майна № ЛB/P-2-160 на квартиру № АДРЕСА_2.

Вважає пункт договору про передачу майнових прав в іпотеку суперечить діючому на момент укладення правочину законодавству, оскільки стаття 5 Закону України «Про іпотеку» не визначала майнові права як предмет іпотеки.

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 17 листопада 2016 року позов задоволено. Визнано недійсним пункт 1.2 іпотечного договору від 08 вересня 2006 року, укладений між ОСОБА_1 та ПАТ «Райффайзен Банк Аваль», посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Комісаровою С. О., зареєстрованого в реєстрі за № 4396, в частині передачу в іпотеку майнових прав за договором № ГІ/ПР-42 про інвестування від 10 січня 2006 року на квартиру за будівельним № 61/1 в будинку за будівельним АДРЕСА_2; за договором про інвестування № ЛВ/Р-2-160 від 10 січня 2006 року на квартиру за будівельним № 103 в будинку за будівельним № АДРЕСА_2 та за договором № ЗБ/ПР-1-55 від 10 січня 2006 року про інвестування на квартиру за будівельним № АДРЕСА_1. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції виходив з того, що спірний договір укладений в порушення положень статті 5 Закону України «Про іпотеку», якою на час вчинення правочину не було визначено майнові права як предмет іпотеки, у зв'язку з чим дійшов висновку про наявність правових підстав для визнання недійсним пункту 1.2 іпотечного договору.

Ухвалою апеляційного суду Одеської області від 05 липня 2017 року апеляційну скаргу ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» відхилено. Рішення Київського районного суду м. Одеси від 17 листопада 2016 року залишено без змін.

Погоджуючись з висновком суду першої інстанції про задоволення позову, суд апеляційної інстанції виходив із того, що висновки суду першої інстанції про визнання іпотечного договору частково недійсним, є правильними. Крім того, зазначив про відсутність підстав для застосування положень закону про позовну давність, посилаючись на те, що заява про її застосування подана під час розгляду справи в апеляційному суді, а не до ухвалення рішення судом першої інстанції.

У січні 2018 року ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» подало касаційну скаргу до Верховного Суду, у якій, посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення Київського районного суду м. Одеси від 17 листопада 2016 року та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 05 липня 2017 року і ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову.

Касаційна скарга мотивована тим, що іпотечний договір укладений у відповідності до Закону України «Про іпотечне кредитування, операції з консолідованим іпотечним боргом та іпотечні сертифікати», який у редакції, чинній на час вчинення правочину, передбачав такий предмет іпотеки, як майнові права на нерухоме майно, а тому, на думку заявника, є помилковим посилання в оскаржуваних рішеннях на Закон України «Про запобігання впливу фінансової кризи на розвиток будівельної галузі та житлового будівництва», яким були внесені зміни до Закону України «Про іпотеку». Поряд з цим, зауважив, що відповідно до частини другої статті 5 Закону України «Про іпотеку» (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) предметом іпотеки може бути об'єкт незавершеного будівництва або інше нерухоме майно, яке стане власністю іпотекодавця після укладення іпотечного договору, що залишено поза увагою судами попередніх інстанцій. Крім того, зазначив, що уклавши іпотечний договір, сторони досягли згоди щодо всіх істотних умов, і позивачем, яка виконувала умови як кредитного, так і іпотечного договорів, не було заявлено додаткових вимог щодо невідповідності оспорюваного договору вимогам статті 638 ЦК України. Також вважав, що апеляційним судом безпідставно не застосовано строк позовної давності.

Статтею 388 ЦПК України передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

26 березня 2018 року справа передана до Верховного Суду.

24 квітня 2018 року представник ОСОБА_1 - адвокат ОСОБА_2 подала відзив на касаційну скаргу, посилаючись на те, що ті обставини, на які посилається заявник були предметом дослідження судами і висновки, зроблені ними з даного приводу, ґрунтуються на встановлених обставинах та досліджених у судовому засіданні доказах.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що наявні підстави для передачі справи на розгляд Обєднаної палати Верховного Суду. Такий висновок Верховного Суду грунтується на наступному.

Відповідно до статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених в суді першої інстанції.

Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК УКраїни підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи прушення норм процесуального права.

Критерії оцінки правомірності оскаржуваних судових рішень визначені в статті 213 ЦПК УКраїни (в редакції Закону України від 18 березня 2004 року № 1618-IV, чинного на момент постановоення оскаржуваних рішень) (далі - ЦПК 2004 року), відповідно до якої рішення суду повинно бути законним і обгрунтованим; законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом; обгрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, ідтверджених тими докзами, які були досліджені в судовому засіданні.

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду зробив висновок, що оскаржувані рішення суду першої та апеляційної інстанції не відповідають вимогам закону.

У справі, яка переглядається, суди встановили, що 07 вересня 2006 року між сторонами укладено кредитний договір № 014/0076/74/65078, відповідно до умов якого, кредитор надав позичальнику кредит у вигляді не відновлювальної кредитної лінії з лімітом 161 200 доларів США на придбання квартири на первинному ринку.

Із метою забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором, 08 вересня 2006 року між сторонами укладено іпотечний договір, за умовами пункту 1.2 якого іпотекодавець передає в іпотеку майнові права за договором № ГІ/ПР-42 про інвестування від 10 січня 2006 року на квартиру за будівельним № 61/1 в будинку за будівельним АДРЕСА_2; за договором про інвестування № ЛВ/Р-2-160 від 10 січня 2006 року на квартиру за будівельним № 103 в будинку за будівельним № АДРЕСА_2 та за договором № ЗБ/ПР-1-55 від 10 січня 2006 року про інвестування на квартиру за будівельним № АДРЕСА_1, укладеними між іпотекодавцем та ПП «Прогрес-Риелт».

26 червня 2012 року між позивачем та ТОВ «Ремстрой-Україна» укладено договір купівлі-продажу майнових прав на об'єкт нерухомого майна № ЛB/P-2-160 на квартиру № АДРЕСА_2.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК УКраїни, частини першої статті 3 ЦПК України, 2004 року, кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистоом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав свобод чи інтересів.

Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною вимог, які встановлені частинами першою-третьою, пятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

У справі, яка переглядається, судами вирішувався спір щодо недійсності пункту іпотечного договору з тих підстав, що на момент укладення спірного договору майнові права на обєкти незавершеного будівництва не могли бути предметом іпотеки.

Так, статтею 5 Закону України «про іпотеку» (у редакції від 05 червня 2003 року, яка була чинною на час укладення спірного договору) був визначени вичерпний перелік обєктів, які могли бути предметом іпотеки за іпотечним договором.

Предметом іпотеки могли бути один або декілька обєктів нерухомого майна за таких умов: нерухоме маййно належить іпотекодавцю на праві власності або на праві господарського відання, якщо іпотекодавцем є державне або комунальне підприємство, устнова чи організаія; нерухоме майно може бути відчужене іпотекодавцем і нанього відповідно до законодавства може бути звернення стягнення; нерухоме майно зареєстроване у встановленому законом порядку як окремий виділений у натурі обєкт права власності, якщо інше не встановлено цим Законом.

Предметом також міг бути обєкт незавершеного будівництва або інше нерухоме майно, яке стане власністю іпотекодавця після укладення іпотечного договору, за умови, що іпотекодавець може документально підтвердити право на набуття ним у власність відповідного нерухомого майна у майбутньому.

Частина обєкта нерухомого майна могла бути предметом іпотеки лише після її виділення в натурі і реєстрації права власності на неї як на окремий обєкт нерухомості чи приєднання її до предмета іпотеки після укладення іпотечного договору без реєстрації права власності на неї як на окремий обєкт нерухомості.

Водночас поняття «іпотека майнових прав» і регулювання відносин при передачі в іпотеку майнових прав у цій редакції закону були відсутні.

Дія Закону України від 19 червня 2003 № 979-IV «Про іпотечне кредитування, операції з консолідованим іпотечним боргом та іпотечні сертифікати (редакція з 14 січня 2006 року по 23 липня 2010 року) на правовідносини при укладенні договору іпотеки таж банком і фізичною особою з метою забезпечення кредитного договору не розповсюджується.

Зазначена правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 17 квітня 2013 року по справі № 6-8цс13.

Майнові права на об'єкт незавершеного будівництва віднесені до предмета іпотеки згідно із Законо України «Про запобігання впливу світової фінансововї кризи на розвиток будівельної галузі та житлового будівництва» ві 25 грудня 2008 року, що набрав чинності 14 січня 2009 року, якими були внесені зміни до Закону України «Про іпотеку.

З огляду на наведене, суди попередніх інстанцій дійшли правильного висновку про те, що при укладенні договору іпотеки від 08 вересня 2006 року положення статті 5 Закону України «Про іпотеку» (у редакції від 05 червня 2003 року) не містили положень про те, що майнові права на незавершене будівництвом приміщення могли виступати предметом іпотеки.

Майнове право, що є предметом застави (іпотеки), - це обумовлене право набуття в майбутньому прав власності на нерухоме майно (право під відкладальною умовою), яке виникає тоді, коли виконані певні, але не всі правові передумови, що є необхідними й достатніми для набуття речового права.

Разом з тим, згідно зі статтею 526 ЦК України зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог. Що звичайно ставляться.

Положення статті 5 Закону України «Про іпотеку» (у редакції від 05 червня 2003 року) передбачали, що предметом іпотеки може виступати обєкт незавершеного будівництва або інше нерухоме майно, яке стане власністю іпотекодавця після укладення іпотечного договору.

Положеннями пункту 1.5 договору іпотеки від 08 вересня 2006 року, що був укладений між сторонами, передбачено, що після завершення будівництва збудована нерухомість продовжує бути предметом іпотеки.

Таким чином, колегія суддів вважає, що дії відповідача, щодо оскарження договору іпотеки через десять років після його укладення є нічим іншим, як намаганням позичальника уникнути належного виконання взятих на себе зобовязань.

Суди попередніх інстанцій вищевказаному оцінки не надали і, визнаючи недійсним пункт договору іпотеки, не врахували, що спірним договором іпотеки в іпотеку було передано нерухоме майно, яке стане власністю іпотекодавця, і лише та обставина, що положення статті 5 Закону України «Про іпотеку» (у редакції від 05 червня 2003 року) не передбачали, що предметом іпотеки не можуть виступати майнові права не може бути безумовною підставою для визнання недійсним вказаного пункту договору.

Отже, судами попередніх інстанцій надано неналежну оцінку укладеному між сторонами договору іпотеки та фактично позбавлено іпотекодержателя права задовольнити вимоги шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, враховуючи, що спірну квартиру позивачем було придбано за кредитні кошти.

Доводи касаційної скарги, на переконання Другої судової палати, є обгрунтованими.

За правилами частини другої статті 304 ЦПК України суд, який розглядає справу в касаційному поряку в складі колегії суддів або палати, передає справу на розгляд обєднаної палати, якщо ця колегія або палата вважає за необхідне відсутпити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного в раніше ухваленому рішенні Верховного Суду у складі колегії суддів з іншої палати або у складі іншої палати чи обєднаної палати.

Прикладом наявності протилежних за змістом правових висновків у рішеннях Верховного Суду є постанова у справі № 523/13462/15-ц, ухвалена Верховним Судом у складі колегії суддів Першої судової палати.

У зазначеному судовому рішенні зроблено висновок про те, що на час укладення спірних договорів іпотеки стаття 5 Закону України «Про іпотеку» не визначала майнові права як предмет іпотеки, що є безумовною підставою для визнання таких правочинів недісними. Доводи про те, що спірні договоии іпотеки не порушують прав позивача, колегією суддів не прийнято до уваги, з огляду на те, що ці договори укладені з порушенням чинного на той час законодавства.

Аналіз викладеного правового висновку у наведенх прикладах свідчить про існування різного підходу до розуміння та тлумачення статті 5 Закону України «Про іпотеку» у редакції 2003 року.

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду вважає, що вирішення цих правових питань з урахуванням наведених правових позицій Верховного Суду у подібних правовідносинах викликає необхідність формування єдиної правозастосовчої практики, що підлягає вирішенню об'єднаною палатою Касаційного цивільного суду.

Однакове застосування закону забезпечуватиме реалізацію верховенства права, рівність перед законом та правову визначеність у державі. Єдність у практиці застосування одних й тих самих норм права поліпшуватиме громадське сприйняття справедливості та правосуддя, а також сприятиме утвердженню довіри до судової влади в цілому.

Ухвалення протилежних та суперечливих судових рішень, особливо судом вищої інстанції, може спричинити порушення права на справдливий суд, закріпленорго в пункті 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.

Загальновизнаний принцип правової визначеності передбачає стабільність правового регулювання і виконуваність судових рішень.

Згідно з частиною другою статті 403 ЦПК України та з урахуванням наведеного наявні підстави для передачі справи на розгляд об'єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду

Керуючись статтями 403, 404 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Передати на розгляд об'єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду справу № 520/10060/16-ц, провадження № 61-5085св18, за касаційною скаргою публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» на рішення Київського районного суду м. Одеси від 17 листопада 2016 року та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 05 липня 2017 року.

Ухвала суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийМ. Є. Червинська
Судді:Н. О. Антоненко
В. І. Журавель
В. М. Коротун
В. П. Курило