Провадження № 22-ц/772/1243/2018
Головуючий у суді 1-ї інстанції Жмудь О. О.
Доповідач:Оніщук В. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 червня 2018 рокуСправа № 127/17249/17м. Вінниця

Апеляційний суд Вінницької області в складі:

судді-доповідача: Оніщука В.В.

суддів: Медвецького С.К., Копаничук С.Г.,

за участю секретаря Агеєвої Г.В.,

учасники справи:

позивач: Головне територіальне управління юстиції у Вінницькій області, яке діє в інтересах ОСОБА_3,

відповідач: ОСОБА_4,

третя особа, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору: Служба у справах дітей Жмеринської міської ради,

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань №2 апеляційну скаргу Головного територіального управління юстиції у Вінницькій області в інтересах ОСОБА_3 на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 30 березня 2018 року, ухваленого під головуванням судді Жмудя О.О. в приміщенні Вінницького міського суду Вінницької області, повний текст рішення складено 06 квітня 2018 року, -

в с т а н о в и в :

В серпні 2017 року Головне територіальне управління юстиції у Вінницькій області діючи в інтересах ОСОБА_3 звернулось в суд з позовом до ОСОБА_4, за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору: Служби у справах дітей Жмеринської міської ради, про забезпечення повернення дитини до Італійської Республіки.

Позов мотивовано тим, що ОСОБА_3 та ОСОБА_4 є батьками малолітньої ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1. Батьки дитини познайомились у 2010 році в Італійській Республіці, у шлюбі не перебували. Дитина народилася в Україні у с. Межирів Жмеринського району Вінницької області. Після народження дочки відповідач разом з дитиною повернулася в Італійську Республіку, однак часто відвідувала Україну, беручи з собою ОСОБА_3. Позивач, побоюючись викрадення дитини, звернувся до компетентних органів Італійської Республіки щодо заборони на виїзд малолітньої ОСОБА_3, про що було винесено відповідне рішення від 01 серпня 2016 року. Крім того, 27 липня 2016 року ОСОБА_3 звернувся до суду м. Ріміні (Італійська Республіка) з метою надання йому одноосібного права опіки і піклування щодо дитини, про що вказаним судом 28 вересня 2016 року винесено відповідне рішення. В позові зазначено, що 21 серпня 2016 року ОСОБА_4 разом з дитиною виїхала в Україну і до цього часу не повернула ОСОБА_3 в Італійську Республіку. На сьогоднішній день відповідач разом з дитиною проживає в Україні за адресою: АДРЕСА_2

07 грудня 2016 року до Міністерства юстиції України як Центрального органу України з виконання Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей 1980 року через Центральний орган Італійської Республіки звернувся ОСОБА_3 із заявою про повернення дитини. Міністерством юстиції України вживалися заходи передбачені пунктом 12 Порядку виконання на території України Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 10 липня 2006 року №952 (у редакції постанови Кабінету Міністрів України від 02 вересня 2010 року №795), спрямовані на отримання добровільної згоди відповідача на повернення дитини, однак остання відмовилась добровільно повертати дитину в Італійську Республіку та надала письмові пояснення щодо причини відмови. Позивач з посиланням на додані до позову докази стверджує, що він ніколи не давав своєї згоди на переїзд дитини в Україну на постійне місце проживання, тобто на зміну держави постійного місця проживання дитини з Італійської Республіки на Україну.

Оскільки відповідач самостійно, без згоди позивача, змінила місце проживання дитини, чим порушила батьківські права позивача та незаконно утримує дитину на території України, що підпадає під дію Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей 1980 року, а тому просив: визнати незаконним утримання відповідачем на території України малолітньої ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1; повернути малолітню ОСОБА_5 на територію Італійської Республіки за адресою: АДРЕСА_3; якщо рішення не буде виконано в добровільному порядку, зобов'язати ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2, яка проживає за адресою: АДРЕСА_4 повернути малолітню ОСОБА_5 її батькові ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_4; - покласти витрати, пов'язані з поверненням дитини в Італійську Республіку, на позивача; винести рішення у цій справі протягом шести тижнів від дати отримання цієї позовної заяви; допустити негайне виконання цього рішення у частині повернення дитини в Італійську Республіку.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 30 березня 2018 року в задоволенні позову відмовлено.

Судові витрати віднесено за рахунок держави.

Відмовляючи в задоволенні позову, районний суд виходив з того, що малолітня ОСОБА_3 була народжена та проживає на території України і позивачем не доведено, що ОСОБА_4 здійснила незаконне переміщення неповнолітньої дитини з Італійської Республіки, а також судом звернуто увагу на те, що позивачем не доведено те, що піклування про дитину, яке б здійснювалось за місцем його проживання в Італійській Республіці було б достатнім для її нормального розвитку і не було б їй на шкоду, при цьому повернення дитини до Італійської Республіки є недоцільним, оскільки всі умови для проживання та утримання дитини за місцем проживання матері є належними, дитина адаптувалася в даному середовищі, крім того повернення дитини до іншої держави без матері не буде відповідати її інтересам.

Не погодившись із вказаним рішенням суду, Головним територіальним управлінням юстиції у Вінницькій області в інтересах ОСОБА_3 подано апеляційну скаргу, мотивовану тим, що судом першої інстанції неправильно юридично кваліфіковано суть позовних вимог та застосовано закон, який не підлягає застосуванню, а також не застосовано закон, який підлягав застосуванню, при цьому судом не встановлено місце постійного проживання дитини до незаконного утримання та не досліджено дії щодо незаконного вивезення дитини, а тому просив рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити, при цьому зроблено посилання на неповноту з`ясування судом обставин, що мають значення для справи та порушення норм матеріального і процесуального права.

У визначений судом термін відзив на апеляційну скаргу учасниками справи не надано.

В судовому засіданні представник Головного територіального управління юстиції у Вінницькій області діючи в інтересах ОСОБА_3 апеляційну скаргу підтримав з посиланням на викладені в ній обставини.

ОСОБА_4 та її представник в судовому засіданні апеляційну скаргу не визнали, вказавши на її безпідставність та законність і обґрунтованість рішення суду, а також апеляційну скаргу не визнав представник Служби у справах дітей Жмеринської міської ради.

Пунктом 8 розділу XIII Перехідні положення ЦПК України визначено, що до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

Справи у судах першої та апеляційної інстанції, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу (пункт 9 розділу XIII Перехідні положення ЦПК України).

Суд, заслухавши суддю-доповідача, пояснення сторін, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим; законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права; обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Вимогами ст. 375 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Розглядаючи спір, суд апеляційної інстанції вважає, що районний суд повно і всебічно дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює.

Судом першої інстанції встановлено і сторонами не оспорено, що ОСОБА_3 та ОСОБА_4 в зареєстрованому шлюбі не перебували, разом не проживали, спільного побуту не мали, однак мають спільну доньку - ОСОБА_5, яка народилась ІНФОРМАЦІЯ_1 року в с. Межирів Жмеринського району Вінницької області, що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 виданого повторно 07 червня 2013 року виконавчим комітетом Рівської сільської ради Жмеринського району Вінницькій області.

Крім того, неповнолітня ОСОБА_5 була прописана та проживала разом із матір'ю та братом АДРЕСА_6

Також у навчальний 2015-2016 рік була зареєстрована в дитячому садку Піноккіо, а потім у початковій школі Фонтанелле до виписки, яка відбулась 10 травня 2016 року. Однак, дитина відвідувала муніципальні установи для дітей до 18 грудня 2015 року, і ніколи не поступала в дитячу початкову школу, що була призначена.

Постановою суду Ординарної юрисдикції м. Ріміні (Італійська Республіка) від 01 серпня 2016 року заборонено виїзд неповнолітньої ОСОБА_5, що народилася в Межирівні (Україна) ІНФОРМАЦІЯ_1 року з території Італії без згоди обох батьків.

Рішенням суду м. Ріміні (Італійська Республіка) від 28 вересня 2016 року, зокрема, довірено неповнолітню ОСОБА_5, що народилася в Україні ІНФОРМАЦІЯ_1 року, виключно на опіку батьку, передбачаючи що найбільш важливі рішення щодо освіти, охорони здоров'я та вибору звичного місця проживання дитини будуть прийняті виключно батьком, беручи до уваги можливості, природні нахили та прагнення дочки.

07 грудня 2016 до Міністерства юстиції України як Центрального органу України з виконання Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей 1980 року через Центральний орган Італійської Республіки звернувся ОСОБА_3 із заявою про повернення неповнолітньої ОСОБА_3 до Італійської Республіки.

Звернувшись в суд з позовом, Головним територіальним управлінням юстиції у Вінницькій області в інтересах ОСОБА_3 заявлено вимогу про забезпечення повернення дитини до Італійської Республіки, при цьому вимогу обґрунтовано тим, що відповідач самостійно змінила місце проживання їхньої спільної неповнолітньої дитини і визначила її нове місце проживання в Україні з порушенням його прав, адже ні усної, ні письмової згоди на зміну постійного місця проживання неповнолітньої дочки він не давав та вважає, що відповідач незаконно утримує дитину на території України, що підпадає під дію Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей 1980 року.

Із пояснень ОСОБА_4, наданих нею Міністерству юстиції України вбачається, що остання відмовилась повернути доньку ОСОБА_5 до Італійської Республіки, при цьому зазначила, що батько вихованням дитини не займався, матеріальної допомоги дитині не надавав, аліменти в добровільному порядку не сплачував. З батьком дитини вони не проживали разом жодного дня і вихованням дитини займалась виключно вона. Про наявність судових рішень їй відомо не було.

Відповідно до висновку органу опіки та піклування виконавчого комітету Жмеринської міської ради №02-5/10-2375 від 31 жовтня 2016 року проживання дитини ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, із матір'ю ОСОБА_4 у складі її сім'ї є доцільним і найповніше відповідає інтересам дитини.

Із довідок Рівської сільської ради Жмеринського району №828 від 14 листопада 2017 року, №542 від 16 вересня 2016 року та довідки служби у справах дітей Жмеринської районної державної адміністрації №01-21-595 від 17 листопада 2017 року вбачається, що ОСОБА_4 разом із дітьми ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_5, та ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_6, зареєстровані АДРЕСА_7 але за місцем реєстрації не проживають, а проживають в АДРЕСА_8 Діти знаходяться на утриманні матері.

Згідно довідки №237 від 19 вересня 2016 року, виданої дошкільним навчальним закладом №3 «Веселка», ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, дійсно відвідує вказаний дошкільний навчальний заклад в м. Жмеринка з 25 серпня 2016 року.

Із характеристики, наданої дошкільним навчальним закладом №3 «Веселка» на вихованку ОСОБА_5 №370 від 19 вересня 2017 року видно, що дитина відвідує дошкільний навчальний заклад з вересня 2016 року. Загальний розвиток дівчинки відповідає віковим нормам. Завжди має охайний, гарний зовнішній вигляд. Часто відвідує садочок зі своїми іграшками. ОСОБА_5 добре розвинена дитина, гарно навчається. Вміє спілкуватися та ладнати з однолітками, дорослими. З радістю приймає участь у спільних іграх, колективній праці, виконує обов'язки по групі. Дотримується культури поведінки. У ОСОБА_5 рівень морального розвитку в нормі. Дівчинка знає, що добре і що погано. Соціально-побутові навички відповідають віку.

Апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку щодо відмови в задоволенні заявленого позову та відсутності підстав для забезпечення повернення неповнолітньої дитини до Італійської Республіки.

Суд апеляційної інстанції, враховуючи узагальнення практики застосування судами під час розгляду цивільних справ Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей, вважає, що вивезення дитини відбулось на законних підставах, оскільки ОСОБА_4, не приховуючи дитину, разом пройшли паспортний контроль, що підтверджується інформацією, наданою Державною прикордонною службою України №64/Б-17558 від 12 грудня 2017 року.

Крім того, апеляційний суд звертає увагу, що дитина постійно проживала із матір'ю ОСОБА_4, як на території Італійської Республіки, так і на території України, що підтверджується контекстною довідкою про сімейний стан та проживання сім'ї (а.с. 35), довідками Рівської сільської ради Жмеринського району та довідкою служби у справах дітей Жмеринської районної державної адміністрації (а.с. 130, 131, 140), при цьому останнім постійним місцем проживання дитини є Україна.

Також, апеляційний суд вважає, що дитина ОСОБА_5 адаптувалась в Україні, спілкується українською мовою, має друзів, відвідує дитячий садок, що підтверджується довідкою дошкільного навчального закладу №3 «Веселка» та характеристикою цього ж закладу (а.с. 137, 141), при цьому повернення до Італійської Республіки спричинить важку психологічну травму для дитини, в результаті чого їй може бути заподіяно непоправної психічної шкоди.

Суд апеляційної інстанції звертає увагу на те, що даний позов подано в суд в серпні 2017 року, тоді як дитина була переміщена до України в серпні 2016 року, тобто тривалий час позивач не вживав заходів направлених на повернення дитини.

Крім того, апеляційний суд звертає увагу на те, що ОСОБА_3 певну частину часу проживає в АДРЕСА_9, має реєстрацію місця проживання та ідентифікаційний код особи підприємця і є резидентом держави США (а.с. 143-148). Поштовий переказ на ім'я ОСОБА_4 також підтверджує місцезнаходження ОСОБА_3 в США (а.с. 236), а тому повернення дитини до Італійської Республіки, де батько дитини більшість часу не проживає, не відповідає інтересам дитини та суперечить основоположному принципу Конвенції, що інтереси дітей - це найважливіше в справі турботи про них.

Викладені в апеляційній скарзі твердження про те, що суд першої інстанції вийшов за межі позовних вимог, є безпідставними, оскільки суд розглянув справу з урахуванням предмету позову, а саме встановлення факту чи має місце незаконне утримування дитини та вирішення питання про повернення дитини до Італійської Республіки, при цьому було встановлено, що дитина на законних підставах проживає в Україні, громадянином якої вона є і відсутні докази її незаконного утримування в України.

Крім того, судом першої інстанції було встановлено відсутність факту незаконного переміщення дитини і що постійне місце проживання дитини було з матір'ю, до того ж слід звернути увагу на те, що дитина постійно перебувала під наглядом матері, як на території Італійської Республіки, так і на території України.

Відповідно до положень ст. ст. 1-3 Конвенції ООН «Про права дитини» в усіх діях щодо дітей першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Зокрема, передбачено, що дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживаються всі відповідні законодавчі і адміністративні заходи.

Декларація прав дитини, проголошена Генеральною Асамблеєю ООН 20.11.1959 року, яка знайшла своє відображення і в Конвенції ООН про права дітей від 20.11.1989 року, як принципове положення визначила, що дитина повинна зростати в умовах турботи.

Згідно принципу 6 Декларації прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20.11.1959 року, дитина для повного і гармонійного розвитку її особи потребує любові і розуміння. Вона повинна, якщо це можливо, зростати під опікою і відповідальністю своїх батьків і, в усякому разі, в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітню дитину не слід, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, розлучати зі своєю матір'ю.

Відповідно до ст. 3 Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей, переміщення або утримування дитини розглядаються як незаконні, якщо: a) при цьому порушуються права піклування про дитину, що належать будь-якій особі, установі або іншому органу, колективно або індивідуально, відповідно до законодавства держави, у якій дитина постійно мешкала до переміщення або утримування; b) у момент переміщення або утримування ці права ефективно здійснювалися, колективно або індивідуально, або здійснювалися б, якби не переміщення або утримування.

За змістом частини другої статті 3 Конвенції, права піклування, про які йдеться в частині першій цієї норми, можуть виникнути, зокрема, на підставі будь-якого законодавчого акта, або в силу рішення судової або адміністративної влади, або внаслідок угоди, що спричиняє юридичні наслідки відповідно до законодавства такої держави.

Підстави виникнення правового зв'язку між дитиною і заявником повинні визначатися відповідно до законодавства держави, в якій дитина постійно проживала.

Статтею 12 Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей, яка набула чинності 01.09.2006 року, визначено, що якщо дитина незаконно переміщена або утримується так, як це передбачено статтею 3, і на дату початку процедур у судовому або адміністративному органі тієї Договірної держави, де знаходиться дитина, минуло менше одного року з дати незаконного переміщення або утримування, відповідний орган видає розпорядження про негайне повернення дитини.

Згідно п. b) ч. 1 ст. 13 вказаної Конвенції, незважаючи на положення попередньої статті, судовий або адміністративний орган запитуваної держави не зобов'язаний видавати розпорядження про повернення дитини, якщо особа, установа або інший орган, що заперечує проти її повернення, доведуть, що існує серйозний ризик того, що повернення поставить дитину під загрозу заподіяння фізичної або психічної шкоди або іншим шляхом створить для дитини нетерпиму обстановку.

Відповідно до cт. 20 Конвенції у поверненні дитини відповідно до положень статті 12 може бути відмовлено, якщо воно не допускається основними принципами запитуваної держави в галузі захисту прав людини й основних свобод.

У п. 26 рішення ЄСПЛ у справі «Надточій проти України» та п. 23 рішення ЄСПЛ у справі «Гурепка проти України №2» наголошується на принципі рівності сторін одному із складників ширшої компетенції справедливого судового розгляду, який передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище порівняно з опонентом.

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бочаров проти України» (остаточне рішення від 17 червня 2011 року) суд при оцінці доказів керується критерієм доведення «поза розумним сумнівом». Проте таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних неспростованих презумпцій щодо фактів.

Пунктом 63 рішення у справі «Ruiz-Mateos проти Іспанії» визначено, що принцип змагальності процесу означає, що кожній стороні повинна бути надана можливість ознайомитися з усіма доказами та зауваженнями, наданими іншою стороною, і відповісти на них., п. 63.

У п.33 рішення ЄСПЛ від 19.02.2009 року у справі "Христов проти України" суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч.1 ст.6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав.

Відповідно до ст. 141 Сімейного Кодексу України мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою.

Згідно ч. 2 ст. 150 Сімейного Кодексу України батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.

Вимогами ст. 161 Сімейного Кодексу України передбачено, що якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини.

У правовій позиції, висловленій у постанові Верховного суду України у справі №6-117цс13 від 25.12.2013 року передбачено, що вирішуючи питання щодо повернення дитини до місця її постійного проживання з підстав, передбачених Конвенцією про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей 1980 року (далі - Конвенція), суд, ураховуючи найвищі інтереси дитини, повинен дослідити, чи є переміщення або утримання дитини незаконним, і забезпечити негайне повернення дитини (статті 3 та 12 Конвенції). При цьому суд повинен переконатись у наявності (відсутності) виключень, передбачених статтями 13 та 20 Конвенції, зокрема, чи здійснювалося піклування про дитину в місці постійного проживання до моменту переміщення, чи існує серйозний ризик того, що повернення поставить дитину під загрозу заподіяння фізичної або психічної загрози або іншим шляхом створить для дитини нетерпиму обстановку, а також чи таке повернення допускається з урахуванням основних принципів запитуваної держави.

Згідно із ч. 1 ст. 7 Закону України «Про громадянство України», особа, батьки або один з батьків якої на момент її народження були громадянами України, є громадянином України.

Відповідно до ст. 33 Конституції України, кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Громадянин України не може бути позбавлений права в будь-який час повернутися в Україну.

Крім того, у cт. 55 Конституції України закріплено, що кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Відповідно до ст. 16 Закону України «Про охорону дитинства» дитина, батьки якої проживають у різних державах, має право на регулярні особисті стосунки і прямі контакти з обома батьками. Дитина та її батьки для розв'язання возз'єднання сім'ї мають право на вільний в'їзд в Україну та виїзд з України у порядку, встановленому законом.

Згідно із ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Таким чином, суд апеляційної інстанції вважає, що доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи, тобто ухвалене рішення відповідає матеріалам справи та вимогам закону і підстав для його скасування немає.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в :

Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 30 березня 2018 року залишити без змін, а апеляційну скаргу Головного територіального управління юстиції у Вінницькій області в інтересах ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Постанова Апеляційного суду набирає законної сили з моменту її прийняття.

Касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя-доповідач: /підпис/ В.В. Оніщук

Судді: /підпис/ С.К. Медвецький

/підпис/ С.Г. Копаничук

Згідно з оригіналом:

Суддя-доповідач В.В. Оніщук