Постанова

Іменем України

20 червня 2018 року

м. Київ

справа № 345/1486/15-ц

провадження № 61-14258св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Висоцької В. С.,

суддів: Лесько А. О. (суддя-доповідач), Мартєва С. Ю., Пророка В. В., Штелик С. П.,

учасники справи:

позивач - відповідач - ОСОБА_4,

позивач - відповідач - ОСОБА_5,

позивач - відповідач - ОСОБА_6,

позивач - ОСОБА_7,

треті особи: орган опіки та піклування в особі служби у справах дітей Калуської міської ради, виконавчий комітет Калуської міської ради,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_6, ОСОБА_7 на рішення Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від

11 лютого 2016 року у складі судді Юрчака Л. Б. та ухвалу Апеляційного суду Івано-Франківської області від 05 квітня 2016 рокуу складі колегії суддів: Меленко О. Є., Девляшевського В. А., Малєєва А. Ю.,

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2015 року ОСОБА_4, ОСОБА_5 звернулися до суду з позовом до ОСОБА_6 про реальний розподіл будинковолодіння.

Позовна заява мотивована тим, що ОСОБА_4, ОСОБА_5 та

ОСОБА_6 є співвласниками будинку з господарськими будівлями, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 Будинок належить їм на праві спільної часткової власності, а саме: ОСОБА_4 є власницею ? частини, ОСОБА_5 є власницею ? частини та ОСОБА_6 також ? частини. У зв'язку з тим, що між ними постійно виникають суперечки щодо порядку користування та володіння цим будинком та господарськими будівлями, просили поділити його в натурі.

У червні 2015 року ОСОБА_6 та ОСОБА_7 подали до суду зустрічну позовну заяву до ОСОБА_4, ОСОБА_5, треті особи: орган опіки і піклування в особі Служби у справах дітей Калуської міської ради, виконавчого комітету Калуської міської ради, про визнання права користування будинковолодінням.

Зустрічна позовна заява мотивована тим, що позивачі за первісним позовом запропонували ОСОБА_6 викупити їхні частки житлового будинку, а саме: ОСОБА_5 за ? частину житлового будинку хоче отримати 12 000,00 доларів США, а ОСОБА_4 за ? частину - 22 000,00 доларів США, оскільки така ціна не відповідає ринковій вартості цілого будинковолодіння, то ОСОБА_6 відмовилась від їхньої пропозиції, після чого позивачі за первісним позовом звернулися до суду з позовною вимогою про поділ будинковолодіння. Зазначають, що ОСОБА_4 не проживає в спірному житловому будинку з 1989 року, а ОСОБА_5 - з 1994 року, оскільки обидві є громадянами Російської Федерації, де постійно й проживають, а тому не мають потреби у виділенні часток будинковолодіння. Зазначають про те, що в спірному житловому будинку зареєстровані та проживає ОСОБА_7 з двома малолітніми дітьми: ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_10, ІНФОРМАЦІЯ_1, а тому реальний розподіл спірного житла порушить їх право на проживання, особливо це негативно вплине на дітей. На думку позивачів за зустрічним позовом, члени сім'ї власника, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом, яке є самостійним сервітутним правом, пов'язаним з річчю, а не з особою. Також додали, що якщо задовольнити позов та поділити спірний будинок, то відповідачу за первісним позовом залишиться 25% будинковолодіння в яких буде проживати п'ять членів сім'ї, з яких двоє малолітніх дітей.

Рішенням Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від

11 лютого 2016 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Івано-Франківської області від 05 квітня 2016 року, первісний позов задоволено.

Проведено реальний розподіл житлового будинку АДРЕСА_2

Виділено в натурі у власність ОСОБА_6:

- приміщення №2 кладова (санвузол), площею 3,4 кв. м, вартістю 8801,00 грн,

- приміщення №3 кухня, площею 6,8 кв. м, вартістю 34 682,00 грн,

- приміщення №5 житлова кімната, площею 16,4 кв. м, вартістю 83 643,00 грн,

що становить 38,5% від загальної корисної площі будинку в цілому, або 39% від загальної вартості будинку.

Виділено в натурі у власність ОСОБА_4 та ОСОБА_5:

- приміщення № 1 коридор, площею 5,9 кв. м, вартістю 15 273,00 грн,

- приміщення №8 кладова, площею 1,4 кв. м, вартістю 3 624,00 грн,

- приміщення №4 коридор, площею 7,7 кв. м, вартістю 39 272,00 грн,

- приміщення №6 житлова кімната, площею 15,0 кв. м, вартістю 76 504,00 грн,

-приміщення № 7 житлова кімната, площею 12,5 кв. м, вартістю 63 753,00 грн,

що становить 61,5 % від загальної корисної площі будинку в цілому, або

61,0 % від загальної вартості будинку.

Горище будинку, призначене для обслуговування несучих та огороджуючих конструкцій даху та горищного перекриття над житловими приміщеннями, які знаходяться під ним, виділено в користування співвласникам над виділеними їм приміщеннями.

Зобов'язано сторін провести необхідні переобладнання для ізоляції виділених їм приміщень у житловому будинку відповідно до висновку судового експерта, а саме:

- демонтувати дверні коробки і заробити дверні прорізи між приміщеннями 1 і 2, 3 і 4, 4 і 5 та 5 і 6. Переобладнати електрозабезпечення, водопостачання, каналізацію та газопостачання житлового будинку.

Зобов'язано ОСОБА_6 провести необхідні переобладнання у житловому будинку відповідно до висновку судового експерта, а саме:

- демонтувати віконний блок, пробити вхідний дверний проріз для входу ззовні в приміщення коридору (№2) та встановити раніше демонтовані двері,

- пробити дверний проріз з приміщення коридору (№2) в приміщення кухні (№3) та вставити раніше демонтовані двері,

- пробити дверний проріз з приміщення кухні (№3) в житлову кімнату (№5) та встановити раніше демонтовані двері.

Зобов'язано ОСОБА_4 та ОСОБА_5 провести необхідні переобладнання у житловому будинку відповідно до висновку судового експерта, а саме:

-переобладнати житлову кімнату (№7) під кухню,

Всі переобладнання та перебудови житлового будинку сторонам проводити після отримання документів, що дають право на їх виконання та виготовлення проектно-кошторисної документації на перебудову та переобладнання житлового будинку в спеціалізованій проектній організації, яка має ліцензію на проведення таких видів робіт, в організаціях, які займаються експлуатацією та обслуговуванням інженерних мереж (електропостачання, водопостачання, каналізація та газопостачання), виготовити проектно-кошторисну документацію на переобладнання внутрішньобудинкових мереж, вся проектно-кошторисна документація повинна буди погоджена в установленому законом порядку.

Проведено реальний розподіл господарських будівель і споруд за адресою: АДРЕСА_3

Виділено в спільне користування:

-вбиральню (Г), вартістю 5 972,00грн,

-огорожу (N1), вартістю 16 167,00 грн,

- огорожу (N2), вартістю 4 973,00 грн,

- огорожу (N3), вартістю 11 266,00 грн,

- ворота з хвірткою (N4), вартістю 5 627,00 грн,

Виділено у власність ОСОБА_6:

-Стайню (В), вартістю 11 747,00 грн.

Виділено у власність ОСОБА_4 та ОСОБА_5:

-літню кухню (Б), вартістю 47 354,00 грн.

Частка ОСОБА_6 в результаті реального поділу будинковолодіння буде становити 37,7%, що становить 164 382,00 грн від загальної вартості будинковолодіння в цілому.

Частка ОСОБА_4 та ОСОБА_5 в результаті реального поділу будинковолодіння буде становити 62,3%, що становить 271 289,00 грн від загальної вартості будинковолодіння в цілому.

За відхилення від ідеальної частки в будинковолодінні в цілому на 13,4% стягнути з ОСОБА_6 в користь позивачів ОСОБА_4 та

ОСОБА_5 грошову компенсацію в розмірі 55 464,00 грн.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_6, ОСОБА_7 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, треті особи: орган опіки і піклування в особі Служби у справах дітей Калуської міської ради, виконавчий комітет Калуської міської ради, про визнання права користування будинковолодінням, відмовлено у зв'язку із безпідставністю позовних вимог.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що позивачі мають право на виділ у натурі їх часток із майна, що є у спільній частковій власності. Оскільки з урахуванням висновку судової інженерно-технічної експертизи поділ спірного будинковолодіння технічно можливий, з відхиленням від розміру ідеальних часток співвласників та з урахуванням розміру суми доплати за відступ від ідеальних часток, то первісний позов підлягає задоволенню. Зустрічний позов задоволенню не підлягає, у зв'язку з безпідставністю позовних вимог, оскільки позивачами не наведено вагомих підстав, що реальний розподіл будинковолодіння порушить їхні права та права неповнолітніх дітей на проживання у ньому, оскільки ОСОБА_6 виділяється значно більша частка у будинковолодінні ніж та, що їй належала.

Додатковим рішенням Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 18 травня 2016 року заяву про ухвалення додаткового рішення задоволено. В резолютивній частині рішення зазначено: «Стягнути з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_4 грошову компенсацію в розмірі 36 976,00 грн; на користь ОСОБА_5 грошову компенсацію в розмірі

18 488,00 грн, що в цілому становить 55 464,00 грн».

Ухвала суду апеляційної інстанції мотивована тим, що суд першої інстанції, виходячи з положень статей 183, 358, 367, 379, 380 ЦК України, проаналізувавши можливий варіант поділу будинку та господарських будівель, враховуючи неприязні стосунки сторін, з метою надання можливості окремого користування будівлями та спорудами та з врахуванням розміру суми доплати за відступ від ідеальних часток, дійшов до обґрунтованого висновку щодо реальної можливості поділу домоволодіння згідно із запропонованим експертом варіантом.

28 квітня 2016 року ОСОБА_6, ОСОБА_7 подали до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просили скасувати судові рішення та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що судами не з'ясовано, в чому саме полягало порушення прав позивачів щодо користування, володіння та розпорядження спірним майном, не взято до уваги той факт, що позивачі за первісним позовом є громадянами Російської Федерації та проживають за межами України. Зазначали, що, здійснюючи реальний розподіл будинковолодіння, судами не враховано пояснення експерта з приводу того, що спірний будинок був споруджений в 1960 році і для проведення деяких робіт, з метою уникнення руйнації будинку, необхідний висновок спеціалізованого підприємства про можливість чи неможливість проведення перепланування чи переобладнання, отримання відповідних дозволів та висновків на проведення таких робіт. Вказують, що судом при ухваленні рішення не враховано їх інтересів як позивачів за зустрічним позовом, оскільки ОСОБА_7. проживає в спірному домоволодінні з моменту народження і має право на користування домоволодінням нарівні з матір'ю ОСОБА_6 та відповідачами у справі за зустрічним позовом. Зазначають про те, що судом необгрунтовано включено в розмір стягнення компенсації 7 013,00 грн - вартість права користування земельною ділянкою.

25 серпня 2016 року ОСОБА_4 та ОСОБА_5 подали до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ заперечення на касаційну скаргу, в яких зазначали, що конфлікт між сторонами виник з приводу того, що ОСОБА_6 хоче користуватися всім будинковолодінням, навіть тими частками, які належать позивачам за первісним позовом, оскільки вони, відвідуючи Україну, змушені проживати в готелі. Вказують на те, що ОСОБА_6 звертається до суду з різними позовами, намагаючись привласнити собі все будинковолодіння. Зазначили, що судові рішення є обґрунтованими та відповідають вимогам закону.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII«Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

14 березня 2018 року справа передана до Верховного Суду.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню.

Судом установлено, що ОСОБА_4, ОСОБА_5 та ОСОБА_6 є співвласниками спірного будинку з господарськими будівлями, який належить їм на праві спільної часткової власності, а саме: ОСОБА_4 є власницею ? частини зазначеного будинковолодіння із відповідною частиною господарських споруд, ОСОБА_5 є власницею ? частини і ОСОБА_6 також ? частини.

Спірне домоволодіння на АДРЕСА_1 складається із житлового будинку, площею 93,7 кв. м, літньої кухні, площею 14,8 кв. м, стайні, площею 8,0 кв. м, вбиральні, 1,0 кв. м, огорожі,

80 кв. м, огорожі, 24,6 кв. м, огорожі, 28 кв. м та воріт, 5,5 кв. м (а. с. 51).

Згідно з висновком № 07/07-15 (а. с. 85 - 94) судової інженерно-технічної експертизи, складеного 25 серпня 2015 року, можливим є один варіант реального розподілу будинковолодіння з мінімальним його переобладнанням, пропорційно розміру часток співвласників. За цим варіантом слід виділити в натурі у власність ОСОБА_6:

- приміщення №2 кладова (санвузол ) площею 3,4 кв. м, вартістю 8 801,00 грн,

- приміщення №3 кухня, площею 6,8 кв. м, вартістю 34 682,00 грн,

- приміщення №5 житлова кімната, площею 16,4 кв. м, вартістю 83 643,00 грн,

що становить 38,5% від загальної корисної площі будинку в цілому, або 39% від загальної вартості будинку.

Виділити в натурі у власність ОСОБА_4 та ОСОБА_5:

- приміщення № 1 коридор, площею 5,9 кв. м, вартістю 15 273,00 грн,

- приміщення №8 кладова, площею 1,4 кв. м, вартістю 3 624,00 грн,

- приміщення №4 коридор, площею 7,7 кв. м, вартістю 39 272,00 грн,

- приміщення №6 житлова кімната, площею 15,0 кв. м, вартістю 76 504,00 грн,

- приміщення № 7 житлова кімната, площею 12,5 кв. м, вартістю 63 753,00 грн,

що становить 61,5 % від загальної корисної площу будинку в цілому, або

61,0 % від загальної вартості будинку.

Горище будинку, призначене для обслуговування несучих та огороджуючих конструкцій даху та горищного перекриття над житловими приміщеннями, які знаходяться під ним, виділити в користування співвласникам над виділеними їм приміщеннями

Зобов'язати сторони провести необхідні переобладнання для ізоляції виділених їм приміщень у житловому будинку відповідно до висновку судового експерта, а саме:

- демонтувати дверні коробки і заробити дверні прорізи між приміщеннями 1 і 2, 3 і 4, 4 і 5 та 5 і 6. Переобладнати електрозабезпечення, водопостачання, каналізацію та газопостачання житлового будинку.

Зобов'язати ОСОБА_6 провести необхідні переобладнання у житловому будинку відповідно до висновку судового експерта, а саме:

- демонтувати віконний блок, пробити вхідний дверний проріз для входу ззовні в приміщення коридору (№2) та встановити раніше демонтовані двері,

- пробити дверний проріз з приміщення коридору (№2) в приміщення кухні (№3) та вставити раніше демонтовані двері,

- пробити дверний проріз з приміщення кухні (№3) в житлову кімнату (№5) та встановити раніше демонтовані двері.

Зобов'язати ОСОБА_4 та ОСОБА_5 провести необхідні переобладнання у житловому будинку відповідно до висновку судового експерта, а саме:

- переобладнати житлову кімнату (№7) під кухню.

Провести реальний розподіл господарських будівель і споруд за адресою:

АДРЕСА_3

Виділити в спільне користування:

- вбиральню (Г), вартістю 5 972,00грн,

- огорожу (N1), вартістю 16 167,00 грн,

- огорожу (N2), вартістю 4 973,00 грн,

- огорожу (N3), вартістю 11 266,00 грн,

- ворота з хвірткою (N4), вартістю 5 627,00 грн,

Виділити у власність ОСОБА_6:

- стайню (В), вартістю 11 747,00 грн.

Виділити у власність ОСОБА_4 та ОСОБА_5:

-літню кухню (Б), вартістю 47 354,00 грн.

Частка ОСОБА_6 в результаті реального поділу будинковолодіння буде становити 37,7% що становить 164 382,00 грн від загальної вартості будинковолодіння в цілому.

Частка ОСОБА_4 та ОСОБА_5 в результаті реального поділу будинковолодіння буде становити 62,3%, що становить 271 289,00 грн від загальної вартості будинковолодіння в цілому.

За відхилення від ідеальної частки в будинковолодінні в цілому на 13,4% стягнути з ОСОБА_6 на користь позивачів ОСОБА_4 та

ОСОБА_5 грошову компенсацію в сумі 55 464,00 грн.

Між сторонами у справі існують постійні суперечки стосовно порядку користування будинком та господарськими спорудами, які виникають між позивачами за первісним позовом та відповідачем ОСОБА_6 під час перебування позивачів на території батьківщини, у зв'язку з чим необхідно здійснити реальний поділ домоволодіння з виділенням кожному його частки в натурі, згідно з варіантом, визначеним у висновку експерта.

Згідно із частиною 1 статті 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

Відповідно до частини першої статті 364 ЦК України співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності.

За змістом частин першої та другої статті 367 ЦК України майно, що є у спільній частковій власності, може бути поділене в натурі між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу спільного майна між співвласниками право спільної часткової власності на нього припиняється.

При вирішенні справ про виділ в натурі часток жилого будинку, що є спільною частковою власністю, судам належить мати на увазі, що це можливо, якщо кожній із сторін може бути виділено відокремлену частину будинку, з самостійним виходом (квартиру), яка відповідає розміру їх часток у праві власності. Виділ також може мати місце при наявності технічної можливості переобладнати приміщення в ізольовані квартири.

Якщо виділ технічно можливий, але з відхиленням від розміру часток кожного власника, суд з врахуванням конкретних обставин може провести його зі зміною ідеальних часток і присудженням грошової компенсації учаснику спільної власності, частка якого зменшилася.

При поділі житлового будинку суд зобов'язаний зазначити в рішенні, яка відокремлена (ізольована після переобладнання) частина будинку конкретно виділяється і яку частку в будинку вона складає, а також які підсобні будівлі передаються власнику.

Аналогічні роз?яснення викладені в постанові Пленуму Верховного Суду України від 04 жовтня 1991 року № 7 «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок».

Відповідно до частини першої статті 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб.

Згідно з частиною першою статті 401 ЦК Україниправо користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом.

Статтею 402 ЦК України визначено порядок встановлення сервітуту. Сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду.

Частиною першою статті 403 ЦК Українипередбачено, що сервітут визначає обсяг прав щодо користування особою чужим майном, вказаний обсяг становить зміст сервітуту.

Відповідно до частини першої статті 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.

Статтею 156 ЖК Української РСР передбачено, що члени сім'ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Аналіз наведених правових норм дає підстави для висновку про те, що право членів сім'ї власника будинку користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім'ї якого вони є; із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім'ї.

Такий же висновок застосування норм матеріального права викладено в постанові Верховного Суду України від 05 листопада 2014 року в справі

№ 6-158цс14.

Таким чином, ухвалюючи судові рішення в справі, суди першої та апеляційної інстанцій, дійшли обґрунтованого висновку про те, що відсутні підстави для задоволення зустрічного позову, оскільки рішенням суду ОСОБА_6 не позбавлено її права власності на ? частку будинковолодіння, а частка її навіть збільшилась, з 25% до 37,7% від усього будинковолодіння з приналежними господарськими будівлями. Членів її сімї, ОСОБА_11 та її дітей, не позбавлено права користування частиною будинковолодіння, яке перебуває у власності ОСОБА_12

Отже, розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, правильно визначився із характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Доводи касаційної скарги стосовно того, що судами при ухваленні оскаржуваних рішень не враховано їхніх інтересів як позивачів за зустрічним позовом; не вказано в чому полягало порушення прав позивачів за первісним позовом щодо користування, володіння та розпорядження спірним майном, оскільки останні є громадянами Російської Федерації та проживають за межами України; не враховано, що спірний будинок був споруджений в

1960 році і для проведення деяких робіт необхідний висновок спеціалізованого підприємства вже були предметом перегляду рішення місцевого суду апеляційним судом та їм було надано правову оцінку.

Отже, наведені в касаційній скарзі доводи не спростовують висновків судів першої та апеляційної інстанцій, обґрунтовано викладених у мотивувальній частині рішень та зводяться до переоцінки доказів та незгоди заявників з висновками судів щодо їх оцінки. Відповідно до статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не вправі встановлювати нові обставини та переоцінювати докази.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи («Проніна проти України», № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржені судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.

Відповідно до частини другої статті 410 ЦПК України не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Частиною третьою статті 401 ЦПК України передбачено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення суду без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, Верховний Суд вважає за необхідне касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення першої та апеляційної інстанцій без змін.

Керуючись статтями 400, 401, 409, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_6, ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Рішення Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від

11 лютого 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Івано-Франківської області від 05 квітня 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. С. Висоцька

Судді А. О. Лесько

С. Ю. Мартєв

В. В. Пророк

С. П. Штелик