Справа № 377/33/18 Головуючий у І інстанції Теремецька Н. Ф.
Провадження № 22-ц/780/2055/18 Доповідач у 2 інстанції ОСОБА_1
Категорія 52 07.06.2018
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
07 червня 2018 року м. Київ
Апеляційний суд Київської області у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:
головуючого Журби С.О.,
суддів Лівінського С.В., Сержанюка А.С.,
за участю секретаря Топольського В.О.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні апеляційного суду Київської області цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Славутицького міського суду Київської області від 05 березня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_2 до управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Київській області, третя особа - відділення у місті ОСОБА_1 управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Київській області, про захист трудових прав,
У січні 2018 року ОСОБА_2 звернувся до суду із вказаним позовом, який мотивував наступним:
З 18 лютого 2004 року до 31 липня 2017 року він працював в Славутицькій міській виконавчій дирекції Київського обласного відділення Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності на посаді директора. Відповідно до наказу за № 277-ос від 23.05.2017 року Славутицька міська виконавча дирекція Київського обласного відділення Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності була припинена шляхом приєднання до управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Київській області. 01 серпня 2017 року позивач був призначений на посаду начальника новоствореної структури відділення у м. Славутичі управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Київській області. З ним як керівником був укладений контракт на строк з 01 серпня 2017 року до 14 грудня 2017 року. У відповідності до наказу № 400-к від 12.12.2017 року 14 грудня 2017 року він був звільнений з посади на підставі п. 8 ст. 36 КЗпП України у звязку із закінченням строку дії контракту.
Зазначав, що 14 грудня 2017 року в останній робочий день ним відповідачу була подана заява про надання йому додаткової відпустки згідно п. 22 ст. 20, п. 1 ст. 21 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» тривалістю 16 календарних днів з 14 грудня 2017 року по 29 грудня 2017 року. При цьому відповідачем в порушення ст. 3 Закону України «Про відпустки» йому було відмовлено у наданні додаткової відпустки, на яку він як учасник ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС у 1987 році категорії 2 мав законне право. Вказана відпустка не продовжується на період святкових днів та в разі тимчасової непрацездатності, не ділиться на частини, не переноситься на наступний рік, а також за неї не проводиться виплата грошової компенсації. Тому, той факт, що за його заявою відповідачем не було видано відповідного наказу, позивач вважає грубим порушенням його законного права скористатися пільгою, яка гарантована йому державою.
У звязку з наведеним позивач просив суд:
- визнати незаконним та скасувати наказ управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Київській області за № 400-к від 12.12.2017 року про його звільнення з посади начальника відділення у м. Славутичі управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Київській області 14 грудня 2017 року;
- зобовязати управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Київській області надати йому додаткову відпустку (пільгу) як учаснику ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС у 1987 році категорія 2, відповідно до п. 22 ст. 20, п. 1 ст. 21 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» строком на 16 календарних днів з 14 грудня 2017 року по 29 грудня 2017 року, нарахувати та виплатити йому заробітну плату за час даної відпустки;
- змінити дату його звільнення з посади начальника відділення у м. Славутичі управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Київській області, з якої він був звільнений згідно наказу управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Київській області № 400-к від 12.12.2017 року відповідно до п. 8 ст. 36 КЗпП України з 14 грудня 2017 року на 29 грудня 2017 року;
- стягнути на його користь з управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Київській області понесені ним витрати за надання професійної правничої допомоги в сумі 800 гривень.
Рішенням Славутицького міського суду Київської області від 05 березня 2017 року відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_2.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду, позивач подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позов в повному обсязі. Обґрунтував скаргу тим, що судом першої інстанції не надано належної оцінки наявним доказам у справі та залишено позаувагою доводи, якими він обґрунтовував свою позицію. Вважає висновки суду такими, що не ґрунтуються на положеннях закону, айого позовні вимоги підлягають задоволенню.

У відповідності до положень ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів прийшла до висновку, що підстави для його зміни чи скасування відсутні.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з одночасної наявності декількох підстав для цього:

-положення ч. 2 ст. 3 Закону України «Про відпустки» не розповсюджуються на випадки звільнення працівника, який працював за контрактом;

-неотриманням позивачем спірної відпуски саме у звязку з діями самого позивача, а не у звязку з протиправним порушенням його прав з боку відповідача.

У відповідності до положень ч. 2 ст. 3 Закону України «Про відпустки» у разі звільнення працівника у зв'язку із закінченням строку трудового договору невикористана відпустка може за його бажанням надаватися й тоді, коли час відпустки повністю або частково перевищує строк трудового договору. З аналізу вказаної норми вбачається, що вона регулює питання надання відпустки працівнику, який працював за строковим трудовим договором, при його звільненні у звязку із закінченням строку дії договору. Оскільки контракт є особливою формою трудового договору, яка серед іншого характеризується саме строковістю, будь-яких підстав для виключення таких випадків із сфери дії ч. 2 ст. 3 Закону України «Про відпустки» ні дана норма, ні інші положення законодавства не містять. За таких умов колегія суддів апеляційного суду не може погодитися з позицією суду першої інстанції щодо нерозповсюдження положень ч. 2 ст. 3 Закону України «Про відпустки» на випадки звільнення працівника, що працював за контрактом, оскільки дане твердження прямо протирічить вказаній нормі.

Незважаючи на вищевикладене, тим не менш колегія суддів після ретельного дослідження обставин справи погоджується з висновками суду першої інстанції щодо відсутності порушення прав позивача з боку відповідача у даному випадку, оскільки неотримання ним відпустки сталося саме через його (позивача) дії, а не у звязку з діями відповідача.

В ході розгляду справи судом було встановлено, що позивач достеменно та заздалегідь був обізнаний з тим, що термін його контракту спливає 14 грудня 2017 року. Спірна відпустка позивача відповідно до складеного ним же самим та наданого до адміністрації відповідача графіку була запланована на жовтень 2017 року. При цьому в судовому засіданні позивач пояснив, що він вирішив не використовувати вказану відпустку в запланований час.

В подальшому 29 листопада 2017 року позивач подав до адміністрації відповідача заяву про надання йому додаткової відпустки з 12 грудня 2017 року, однак 05 грудня 2017 року вказана заява була відкликана самим позивачем, про що він подав відповідну письмову заяву.

У відповідності до умов укладеного з позивачем контракту строк його дії було визначено сторонами до 14 грудня 2017 року. У звязку з цим 12 грудня 2017 року начальником управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Київській області було видано наказ № 400-к про звільнення позивача із займаної посади з 14.12.2017 року. 14 грудня 2017 року позивача було ознайомлено з наказом про звільнення та видано трудову книжку. В той же день позивач, незважаючи на наявність наказу про звільнення його з роботи, знову подав заяву про надання йому спірної відпустки з 14.12.2017 року. При цьому у відповідності до порядку, встановленого Інструкцією з діловодства у виконавчій дирекції Фонду соціального страхування України, документи/заяви, що стосуються кадрових питань (в тому числі й з приводу надання працівникам відпусток), мають подаватися виключно до відділу кадрів відповідача. В той же час свою заяву в день звільнення позивач подав з порушенням даного порядку до загального відділу відповідача, що не заперечувалося й самим позивачем в ході розгляду справи.

Проаналізувавши вищевикладені обставини, колегія суддів апеляційного суду вважає, що ненадання позивачу додаткової відпустки сталося саме у звязку з діями самого позивача, який чітко знаючи про час припинення свого контракту, не скористався можливістю отримання спірної відпустки у визначений час, а також відкликав свою заяву про надання йому такої відпустки за 2 дні до дати звільнення, а згодом, після видання наказу про його звільнення, знову подав заяву про надання такої відпустки, при цьому порушивши встановлений порядок вирішення даного питання, що заздалегідь виключало можливість у відповідача задовольнити таку заяву. За таких умов колегія суддів не вбачає протиправності дій відповідача з даного приводу та вважає, що ним не було порушено прав позивача, в діях якого містяться ознаки зловживання наданими йому правами.

Оскільки судовому захисту підлягають протиправно порушені права та інтереси особи, зважаючи на вищевикладені висновки, позовні вимоги позивача не підлягали до задоволення, що й було констатовано судом першої інстанції.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 382-384 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Славутицького міського суду Київської області від 05 березня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий С.О. Журба

Судді: С.В. Лівінський

ОСОБА_3