Постанова

Іменем України

06 червня 2018 року

м. Київ

справа № 760/7173/14-ц

провадження № 61-9658 св 18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Білоконь О. В. (суддя-доповідач), Синельникова Є. В., Хопти С. Ф., Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач - публічне акціонерне товариство «Дельта Банк»,

відповідач: ОСОБА_4, публічне акціонерне товариство «Омега Банк»,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» на рішення Соломянського районного суду м. Києва у складі судді Лазаренко В. В.

від 20 травня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду міста Києва у складі колегії суддів: Рубан С. М., Желепи О. В., Іванченка М. М., від 15 листопада

2016 року,

В С Т А Н О В И В :

У квітні 2014 року публічне акціонерне товариство «Дельта Банк» (далі - ПАТ «Дельта Банк») звернулося до суду із позовом до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позовна заява мотивована тим, що 05 березня 2008 року між відкритим акціонерним товариством «Сведбанк» (далі - ВАТ «Сведбанк»), правонаступником якого є публічне акціонерне товариство «Сведбанк» (далі - ПАТ «Сведбанк»), та ОСОБА_4 був укладений кредитний договір, відповідно до умов якого банк надав позичальнику кредит у розмірі 70 тис. доларів США з відсотковою ставкою 11,9 % річних, строком до 05 березня 2038 року. На забезпечення виконання умов кредитного договору, цього ж дня між банком та ОСОБА_4 був укладений договір іпотеки.

25 травня 2012 року між ПАТ «Сведбанк» та ПАТ «Дельта Банк» укладено договір купівлі-продажу прав вимоги, внаслідок чого ПАТ «Дельта Банк» набуло права вимоги до відповідача.

ОСОБА_4 взятих на себе зобов'язань належним чином не виконав, у зв'язку із чим станом на 04 березня 2014 року утворилась заборгованість у розмірі 535 084,43 грн, яка складається із тіла кредиту - 497 867,63 грн, відсотків за користування кредитом - 37 216,79 грн, яку позивач просив стягнути з ОСОБА_4

У лютому 2016 року ОСОБА_4 звернувся до суду із зустрічним позовом до ПАТ «Дельта Банк», публічного акціонерного товариства «Омега Банк» (далі - ПАТ «Омега Банк»), в якому просив визнати недійсними кредитний та іпотечний договори, посилаючись на те, що при укладенні договору банком не були дотримані вимоги частини другої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» та пунктів 3.2, 3.3, 3.6, 3.8 постанови Національного банку України № 168 від 10 травня 2007 року, оскільки йому не було запропоновано жодних варіантів кредитування та не надано у письмовій формі інформації, передбаченої у статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», а саме: про умови кредитування, орієнтовну сукупність вартість кредиту, наявні форми кредитування за коротким описом відмінностей між ними, тип відсоткової ставки, варіанти проведення кредиту. Також банком не було надано достовірної інформації щодо кредиту, умов кредитування, валютних ризиків під час виконання зобов'язань за кредитним договором, незаконно встановлено збір за дії, які банк вчиняє на власну користь. На думку позивача, спірний кредитний договір повинен бути визнаний недійсним на підставі статей 203, 215 ЦК України.

Рішенням Солом'янського районного суду м. Києва від 20 травня 2016 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду міста Києва

від 15 листопада 2016 року, у задоволенні позову ПАТ «Дельта Банк» відмовлено. Позов ОСОБА_4 задоволено. Визнано недійсними кредитний і іпотечний договори, укладені 05 березня 2008 року між

ВАТ «Сведбанк», правонаступником якого є ПАТ «Сведбанк», та

ОСОБА_4 Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Судові рішення мотивовані тим, оспорюваний кредитний договір не відповідає вимогам пп. «д», «і» п. 2 ч. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», пп. 3.1, 3.2, 3.3, 3.6, 3.8 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Національного банку України від 10.07.2007 № 168, оскільки не містить графіку платежів (згідно зі строковістю, зазначеною у договорі, - щомісяця, щокварталу тощо) у розрізі сум погашення основного боргу, сплати процентів за користування кредитом, вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобов'язань споживача за кожним платіжним періодом, який повинен містити докладно розписану сукупну вартість кредиту за кожним платіжним періодом та встановлено платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь. У кредитному договорі або в додатках до нього не наведено розпису сукупної вартості кредиту з урахуванням процентної ставки за ним, вартості всіх супутніх послуг. Також банком не було надано достовірної інформації щодо валютних ризиків під час виконання зобов'язань за кредитним договором, незаконно встановлено збір за дії, які банк вчиняє на власну користь. Визнаючи недійсним договір іпотеки суди виходили із положень частини другої статті 548 ЦК України. Відмовляючи у задоволенні позовних вимог банку, суди виходили з того, що недійсність кредитного договору виключає можливість задоволення вимог кредитора про виконання умов договору.

У касаційній скарзі, поданій у грудні 2016 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ПАТ «Дельта Банк» просить скасувати судові рішення із направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що при укладенні договору

ОСОБА_4 був ознайомлений з його умовами, не заперечував проти них, погодився на отримання у кредит коштів саме на таких умовах, що визначені договором, волевиявлення сторін було вільним, будь-яких доказів протилежного відповідачем не надано. За кредитним договором позичальник підтвердив, що він до укладення цього договору отримав повну, доступну та вичерпну інформацію в письмовій формі щодо умов надання кредиту, тривалий час виконував умови кредитного договору, що свідчить про прийняття ним таких умов, а також спрямованість на реальне настання реальних наслідків.

У лютому 2017 року від ОСОБА_4 надійшли заперечення на касаційну скаргу, в яких він посилається на те, що кредитний договір містить жорсткі обов'язки споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця, що є несправедливим та свідчить про порушення статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів», банк незаконно встановив збір за дії, які банк вчиняє на власну користь, не повідомив споживача про валютні ризики та не надав інформацію про сукупну вартість кредиту.

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 3 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

21 лютого 2018 року справа передана до Верховного Суду.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що 05 березня 2008 року між ВАТ «Сведбанк», правонаступником якого є ПАТ «Сведбанк», та відповідачем ОСОБА_4 був укладений кредитний договір № 2619/0308/71-009. Відповідно до умов пункту 1.1. кредитного договору банк надав позичальнику грошові кошти у вигляді кредиту у розмірі 70 тис. доларів США на строк з 05 березня 2008 року по 05 березня 2038 року включно та на умовах, передбачених у цьому договорі, а позичальник зобов'язався повернути кредит, сплатити проценти за користування кредитом та виконати свої зобов'язання у повному обсязі у терміни, передбачені цим договором.

Відповідно до пункту 1.3. кредитного договору позичальник сплачує банку проценти за користування кредитом у розмірі 11,9 % річних за весь строк фактичного користування кредитом. Сторони за взаємною згодою, досягнутою при укладенні цього договору, встановили, що розмір визначеної у цьому пункті процентної ставки може змінюватися без укладання додаткового правочину до цього договору, у випадку і порядку, встановленому пунктом 6.1.2. цього договору.

З метою забезпечення виконання зобов'язань по погашенню кредиту між ВАТ «Сведбанк», правонаступником якого є ПАТ «Сведбанк», та

ОСОБА_4 укладено договір іпотеки від 05 березня 2008 року, предметом якого є нерухоме майно - квартира АДРЕСА_1.

Відповідно до умов кредитного договору погашення кредиту відбувається згідно додатку № 1 - графіку погашення заборгованості до кредитного договору. Сума щомісячного погашення заборгованості відповідно до цього графіку становить 194 долара США.

25 травня 2012 року між ПАТ «Сведбанк» та ПАТ «Дельта Банк» укладено договір купівлі-продажу прав вимоги, внаслідок чого ПАТ «Дельта Банк» набуло права вимоги до відповідача.

Відповідно до висновку судово-економічної експертизи від 14 грудня

2015 року № 1520 кредитний договір не містить в собі в повному обсязі необхідні (істотні) умови для договорів даного типу, в тому числі: загальної (сукупної) вартості кредиту для споживача та її детального розпису (в тому числі реальної процентної ставки, абсолютного значення подорожчання кредиту (у грошовому виразі). Зокрема, графік погашення заборгованості, який наведений в додатку № 1 до кредитного договору не містить в собі (згідно зі строковістю, зазначеною у договорі, - щомісяця, щокварталу тощо) у розрізі суми погашення основного боргу, сплати процентів за користування кредитом, вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобов'язань споживача за кожним платіжним періодом), що є недотриманням вимог Закону України «Про захист прав споживачів», Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою Правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168.

Згідно зі статтею 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

За положеннями статей 626-628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Сторони є вільними в укладенні договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

За змістом статей 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема про встановлення обов'язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; передбачення зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договори зі споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінене або визнане недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

Закон України «Про захист прав споживачів» застосовується до спорів, які виникли з кредитних правовідносин, лише в тому разі, якщо підставою позову є порушення порядку надання споживачеві інформації про умови отримання кредиту, типові процентні ставки, валютні знижки тощо, які передують укладенню договору.

Вказана правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду України від 02 грудня 2015 року № 6-1341цс15.

За змістом Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, вони зобов'язують банки надавати детальний розпис сукупної вартості кредиту або в кредитному договорі, або додатку до нього. Тобто, детальний розпис сукупної вартості кредиту не обов'язково повинен бути викладений лише як окремий документ.

У справі, яка переглядається, оспорюваний договір споживчого кредиту підписаний сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов договору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі; ОСОБА_4 на момент укладення договору не заявляв додаткових вимог щодо умов спірного договору та в подальшому виконував його умови; кредитний договір містить повну інформацію щодо умов кредитування: періоду надання кредиту, розміру процентної ставки, порядку її нарахування, переліку, розміру й бази розрахунку неустойки; періоду внесення платежів.

Пунктом 10.1. кредитного договору ОСОБА_4 підтвердив, що, укладаючи цей договір, він усвідомлює та підтверджує, що умови договору для нього зрозумілі, відповідають його інтересам, є розумними та справедливими. Підписанням цього договору ОСОБА_4 свідчить, що він до підписання цього договору ознайомився з усіма умовами, на яких ВАТ «Сведбанк» здійснює кредитування фізичних осіб на цілі, не пов'язані з підприємницькою діяльністю, (у тому числі з умовами типових кредитних договорів банку), та загальною сукупною вартістю всіх витрат, пов'язаних з отриманням кредиту в ВАТ «Сведбанк», та свідомо обрав умови кредитування, викладені в цьому договорі.

В пункті 10.2. кредитного договору сторони підтвердили, що текст договору відображає дійсні наміри сторін.

Наведеного суд апеляційної інстанції не врахував та у порушення

статей 212-214, 303, 315 ЦПК України не перевірив тверджень банку про те, що на момент укладення договору позичальник не заявляв додаткових вимог щодо умов спірного договору та в подальшому виконував його умови; банк надав позичальнику документи, які передували укладенню кредитного договору, у тому числі й щодо сукупної вартості кредиту та процентної ставки; розмір кредитних платежів є фіксованим на кожен місяць сплати.

За змістом частини першої статті 143 ЦПК України 2004 рокудля з'ясування обставин, що мають значення для справи і потребують спеціальних знань у галузі науки, мистецтва, техніки, ремесла тощо, суд призначає експертизу за заявою осіб, які беруть участь у справі.

За загальним правилом експертиза призначається коли необхідність експертного висновку випливає з обставин справи та поданих доказів, при цьому особа, яка заявляє клопотання про призначення експертизи, повинна обґрунтувати та довести необхідність її призначення.

Підставою для призначення судової експертизи є необхідність з'ясування обставин, які потребують спеціальних знань, тобто тих, які виходять за межі знань осіб, які беруть участь у справі, та судді, який розглядає справу.

Проте, суд апеляційної інстанції не перевірив, чи доведено заявником необхідність призначення такої експертизи, чи наявні обставини, які б свідчили про необхідність її проведення.

При цьому апеляційний суд не врахував, що за змістом частини шостої статті 147 ЦПК України 2004 року висновок експерта для суду не є обов'язковим та оцінюється судом за правилами, встановленими статтею 212 цього Кодексу.

Крім того, за положеннями абзацу 3 частини четвертої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» кредитодавцю забороняється встановлювати в договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною.

Погоджуючись із висновком суду першої інстанції про визнання несправедливою умову кредитного договору щодо встановлення банком платежів, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які він здійснює на власну користь, суд апеляційної інстанції не звернув уваги на те, що невідповідність окремих умов договору вимогам чинного законодавства не є підставою для визнання договору недійсним у цілому.

Крім того, вказуючи про порушення ПАТ «Омега Банк» прав ОСОБА_4, суд залишив поза увагою те, що з ПАТ «Омега Банк» кредитний договір не укладався.

Отже, суд апеляційної інстанції не встановив фактичних обставин, від яких залежить правильне вирішення справи, та норми права, які регулюють ці правовідносини, не визначився із суб'єктним складом спірних правовідносин, не перевірив доводів та наданих сторонами доказів, а свої рішення обґрунтував на припущеннях, що заборонено частиною четвертою статті 60 ЦПК України 2004 року.

Ураховуючи викладене, оскаржувана ухвала суду апеляційної інстанції не може вважатися законною й підлягає скасуванню, а справа - направленню на новий розгляд до суду апеляційної інстанції з підстав, встановлених статтею 411 ЦПК України.

Керуючись статтями 400, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» задовольнити частково.

Ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 15 листопада 2016 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: О. В. Білоконь

Є. В. Синельников

С. Ф. Хопта

Ю. В. Черняк