Апеляційний суд Житомирської області
Справа №282/429/18 Головуючий у 1-й інст. Вальчук В. В.
Категорія 2 Доповідач Галацевич О. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 червня 2018 року Апеляційний суд Житомирської області у складі:

головуючого судді Галацевич О.М.,

суддів: Григорусь Н.Й., Микитюк О.Ю.,

з участю секретаря судового засідання Гарбузюк Ю.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Житомирі цивільну справу № 282/429/18 за позовом ОСОБА_1, яка діє в інтересах ОСОБА_2, до ОСОБА_3 про стягнення коштів,

за апеляційною скаргою ОСОБА_1, яка діє в інтересах ОСОБА_2,

на ухвалу судді Любарського районного суду Житомирської області, постановлену 15 березня 2018 року суддею Вальчуком В. В. у смт.Любарі,

в с т а н о в и в :

У березні 2018 року ОСОБА_1, діючи в інтересах ОСОБА_2, звернулась до суду із позовом, в обґрунтування якого зазначила, що 08 листопада 2016 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення грошової компенсації вартості ? частки автомобіля марки ВАЗ, реєстраційний номер НОМЕР_1, між сторонами укладена мирова угода, згідно якої ОСОБА_3 зобовязався сплатити на користь ОСОБА_2 26500 грн. компенсації за її частку у вказаному автомобілі відповідно до встановленого графіку платежів. За прострочення виконання зобовязання у мировій угоді передбачена відповідальність у вигляді штрафу в сумі 100 грн. за кожен день прострочення. Мирову угоду ухвалою Любарського районного суду Житомирської області від цього ж числа було затверджено. Проте обовязок з виконання умов мирової угоди ОСОБА_3 не виконав, тому просила стягнути з останнього на користь ОСОБА_2 26500 грн. основного боргу, 43500 грн. - штрафу.

Ухвалою судді Любарського районного суду Житомирської області від 15 березня 2018 року у відкритті провадження відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права, просить ухвалу судді суду першої інстанції скасувати та направити справу до суду для розгляду по суті.

Крім обставин, якими обґрунтовувались позовні вимоги, представник позивача послався на встановлену законодавством можливість звернення до суду з позовом про спонукання до виконання мирової угоди у разі невиконання її умов. Також зазначила, що на момент постановлення ухвали суду про визнання мирової угоди, остання не відносилась до рішень, що підлягають виконанню державною виконавчою службою. Крім цього, вважає безпідставним висновок суду про те, що є таке, що набрало законної сили рішення суду про закриття провадження у справі між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, оскільки предметом даного позову є стягнення коштів за зобовязанням в порядку виконання мирової угоди, а у справі, по якій затверджена мирова угода стягнення грошової компенсації за частку у майні.

Перевіривши законність та обґрунтованість ухвали судді суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що скарга підлягає задоволенню, враховуючи наступне.

Відмовляючи у відкритті провадження у справі з підстав, визначених п. 2 ч.1 ст.186 ЦПК України, суд виходив із того, що існує така, що набрала законної сили, ухвала суду про закриття провадження у справі між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав.

Зазначений висновок суду є помилковим з огляду на таке.

Із матеріалів справи вбачається, що 08 листопада 2016 року у справі за позовом ОСОБА_1, яка діє в інтересах ОСОБА_2, до ОСОБА_4, ОСОБА_3, ОСОБА_5 про витребування майна з чужого незаконного володіння затверджено мирову угоду, згідно якої ОСОБА_3 зобовязався сплатити на користь ОСОБА_2 26500 грн. компенсації за її частку у автомобілі марки ВАЗ, реєстраційний номер НОМЕР_1, відповідно до встановленого графіку платежів. За прострочення виконання зобовязання у мировій угоді передбачена відповідальність у вигляді штрафу в сумі 100 грн. за кожен день прострочення. Провадження у даній цивільній справі закрито (а.с. 8-9).

ОСОБА_1, діючи в інтересах ОСОБА_2, у березні 2018 року звернулась до суду із позовом, у якому просила стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 26500грн. основного боргу, 43500 грн. штрафу, посилаючись на невиконання відповідачем умов мирової угоди.

За правилами статті 175 ЦПК України (у редакції, що діяла на час постановлення ухвали про затвердження мирової угоди між сторонами) мирова угода укладається сторонами з метою врегулювання спору на основі взаємних поступок і може стосуватися лише прав та обов'язків сторін та предмета позову.

У разі укладення сторонами мирової угоди суд постановляє ухвалу про закриття провадження у справі.

Закриваючи провадження у справі, суд за клопотанням сторін може постановити ухвалу про визнання мирової угоди.

На момент постановлення судом ухвали про затвердження мирової угоди, остання не відносилась до рішень, що підлягають виконанню державною виконавчою службою, оскільки Законом України від 18 листопада 2003 року №1255 «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» положення пункту 5 статті 3 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції від 21 квітня 1999 року, втратив чинність 05 січня 2017 року), яка передбачала, що мирові угоди, які затверджені судом, відносяться до рішень, які підлягали виконанню державною виконавчою службою, виключено.

Системний аналіз зазначених норм показав, що у разі невиконання однією зі сторін зобов'язань за умовами мирової угоди, інша сторона угоди не позбавлена можливості звернутися до суду з позовом про спонукання до виконання мирової угоди (висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України від 23 вересня 2015 року, справа № 6-247цс15).

Крім того, відмовляючи у відкритті провадження у справі з підстав, визначених п.2 ч.1 ст.186 ЦПК України, суддя не звернув уваги, що предмет спору у справі, за наслідками розгляду якої затверджена мирова угода, стосувався витребування майна з чужого незаконного володіння, спір існував між іншими сторонами і не є тотожним з предметом спору у даній справі.

Посилання суду на норми ст. ст. 207, 208 ЦПК України є безпідставними з огляду на те, що мирова угода затверджена судом за правилами ЦПК України 2004 року.

Отже, суддя суду першої інстанції дійшов помилкового висновку про відмову у відкритті провадження у справі.

Враховуючи, що порушення судом першої інстанції норм процесуального права призвело до постановлення помилкової ухвали, суд апеляційної інстанції, у відповідності до п. 4 ч. 1 ст. 379 ЦПК України, скасовує таку ухвалу, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направляє справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 379, 381-384, 389-391 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1, яка діє в інтересах ОСОБА_2, задовольнити.

Ухвалу судді Любарського районного суду Житомирської області від 15 березня 2018 року скасувати, справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий Судді:

Повний текст постанови складений 22 червня 2018 року.