Постанова

Іменем України

06 червня 2018 року

м. Київ

справа № 127/14242/15-ц

провадження № 61-5103св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Гулька Б. І., Синельникова Є. В., Хопти С. Ф., Черняк Ю. В. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1,

відповідачі: ОСОБА_2, Публічне акціонерне товариство «Альфа-Банк»,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк» на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 28 жовтня 2015 року у складі судді Волошина С. В. та ухвалу Апеляційного суду Вінницької області від 09 вересня 2016 року у складі колегії суддів: Оніщука В. В., Медвецького С. К., Панасюка О. С.,

ВСТАНОВИВ:

У червні 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2, Публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк» (далі - ПАТ «Альфа-Банк») про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні майном шляхом припинення обтяження нерухомого майна іпотекою та скасування заборони його відчуження.

Позовну заяву мотивовано тим, що квартира АДРЕСА_1 на праві приватної власності належала в рівних частках, по 1/3: йому, його батьку ОСОБА_3, та його брату - ОСОБА_4

ОСОБА_3 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 року. Брат позивача ОСОБА_4 набув право власності у порядку спадкування на 1/3 частки вказаної квартири, що належала ОСОБА_3

03 вересня 2003 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 укладений договір купівлі-продажу 2/3 частки квартири АДРЕСА_1.

Відповідно до договору міни, укладеного 27 квітня 2004 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_6, остання передала ОСОБА_5 в обмін на 2/3 частки квартири АДРЕСА_1 ноутбук «Samsung».

08 липня 2004 року на підставі договору дарування, укладеного між ОСОБА_6 та ОСОБА_7, останній набув право власності на 2/3 частки вказаної квартири.

Згідно з договором дарування частини квартири від 29 червня 2006 року ОСОБА_7 подарував ОСОБА_8 2/3 частки квартири АДРЕСА_1.

09 червня 2008 року між ОСОБА_8, яка діяла від свого імені та на підставі нотаріально посвідченої довіреності, виданої 07 травня 2008 року, від імені ОСОБА_1, з однієї сторони, та ОСОБА_2 - з другої сторони, укладено договір купівлі-продажу, згідно з умовами якого останній набув право власності на квартиру АДРЕСА_1.

Відповідно до договору іпотеки, укладеного 20 червня 2008 року між Відкритим акціонерним товариством «Сведбанк» (далі - ВАТ «Сведбанк»), правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «Альфа-Банк» (далі - ПАТ «Альфа-Банк»), та ОСОБА_2, останній з метою забезпечення виконання умов кредитного договору від 20 червня 2008 року передав в іпотеку квартиру АДРЕСА_1.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 14 листопада 2014 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Вінницької області від 02 березня 2015 року, визнано недійсною довіреність, видану 07 травня 2008 року ОСОБА_1 на ім'я ОСОБА_8, про надання їй повноважень продати належну йому на праві приватної власності 1/3 частки квартири АДРЕСА_1; визнано недійсним договір купівлі-продажу квартири від 09 червня 2008 року, укладений між ОСОБА_8 від свого імені та на підставі довіреності від 07 травня 2008 року від імені ОСОБА_1 і ОСОБА_2, у частині передачі від імені ОСОБА_1 у власність ОСОБА_2 1/3 частини квартири АДРЕСА_1; визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/3 частки квартири АДРЕСА_1.

З витягу з Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна позивачу стало відомо про те, що квартира АДРЕСА_1 обтяжена іпотекою та на неї накладено заборону відчуження, про що до реєстру внесено відповідні відомості за № 7424158.

Оскільки обтяження іпотекою накладено на належну ОСОБА_1 на праві приватної власності 1/3 частки квартири на підставі договору іпотеки, який між ним та банком не укладався, ОСОБА_1 просив суд припинити обтяження нерухомого майна - квартири АДРЕСА_1 та скасувати заборону її відчуження.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 28 жовтня 2015 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Припинено обтяження нерухомого майна - 1/3 частини квартири АДРЕСА_1 іпотекою, реєстраційний номер обтяження 7424158, зареєстроване 23 липня 2012 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_9, на підставі договору купівлі-продажу прав вимоги № 937, залишивши обтяження на 2/3 частки квартири АДРЕСА_1, що належить ОСОБА_2

Скасовано заборону відчуження нерухомого майна - 1/3 частки квартири АДРЕСА_1, реєстраційний номер обтяження 7424228, зареєстроване 20 червня 2008 року приватним нотаріусом Вінницького нотаріального округу ОСОБА_10 на підставі договору іпотеки, залишивши заборону відчуження на 2/3 часток квартири АДРЕСА_1, що належить ОСОБА_2

В іншій частині заявлених позовних вимог відмовлено. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що на підставі рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 14 листопада 2014 року за ОСОБА_1 визнано право власності на 1/3 частки квартири АДРЕСА_1, що належить ОСОБА_2 Укладенням договору іпотеки між ВАТ «Сведбанк» та ОСОБА_2 порушено право позивача щодо володіння, користування та розпорядження належною йому 1/3 частки спірної квартири, а тому заявлені позовні вимоги підлягають задоволенню в частині припинення обтяження нерухомого майна іпотекою та скасування заборони відчуження 1/3 частки квартири АДРЕСА_1.

Ухвалою Апеляційного суду Вінницької області від 09 вересня 2016 року апеляційну скаргу ПАТ «Альфа-Банк» відхилено, рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 28 жовтня 2015 року залишено без змін.

Ухвалу суду апеляційної інстанції мотивовано тим, що ОСОБА_2 основне зобов'язання за кредитним договором від 20 червня 2008 року, забезпечене іпотекою квартири АДРЕСА_1, станом на час розгляду цієї справи, не виконав, договір іпотеки від 20 червня 2008 року є дійсним, доказів щодо визнання недійсним вказаного договору іпотеки, втрати ним чинності з будь-яких інших визначених законом підстав суду не надано. Крім того, право ОСОБА_1 на 1/3 частку квартири АДРЕСА_1 встановлено рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 14 листопада 2014 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Вінницької області від 02 березня 2015 року. Інша частина квартири належить на праві приватної власності ОСОБА_2, який на підставі договору іпотеки від 20 червня 2008 року передав її в іпотеку ВАТ «Сведбанк» для забезпечення виконання кредитного договору від 20 червня 2008 року. А тому апеляційний суд погодився із висновком суду першої інстанції про наявність підстав для часткового задоволення позовних вимог ОСОБА_1, припинення обтяження нерухомого майна іпотекою та скасування заборони відчуження належної йому 1/3 частки спірної квартири.

ПАТ «Альфа-Банк» у касаційній скарзі, поданій до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у вересні 2016 року, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права й порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове рішення, яким відмовити у позові ОСОБА_1

Касаційну скаргу мотивовано тим, що іпотека має похідний характер від основного зобов'язання і є дійсною до припинення основного зобов'язання або до закінчення строку дії іпотечного договору. Припинення обтяження нерухомого майна та скасування заборони відчуження 1/3 частки квартири АДРЕСА_1 можливе у разі припинення іпотеки відповідно до підстав, визначених у статті 17 Закону України «Про іпотеку».

Відзив на касаційну скаргу не подано.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У січні 2018 року справу передано до Верховного Суду.

Згідно із частиною третьою статті 3 ЦПК України, провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час виникнення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду вважає, що касаційна скарга підлягає задоволенню.

Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК України, підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частини першої статті 400 ЦПК України, під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що ОСОБА_1, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на праві спільної часткової власності належала квартира АДРЕСА_1, по 1/3 частини кожному.

ІНФОРМАЦІЯ_1 року помер батько позивача - ОСОБА_3

Брат позивача ОСОБА_4 набув право власності у порядку спадкування на 1/3 частки квартири АДРЕСА_1, що належала ОСОБА_3, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 року.

03 вересня 2003 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 укладено договір купівлі-продажу 2/3 частки квартири АДРЕСА_1.

Відповідно до договору міни, укладеного 27 квітня 2004 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_6, остання передала ОСОБА_5 в обмін на 2/3 частки квартири АДРЕСА_1 ноутбук «Samsung».

08 липня 2004 року на підставі договору дарування, укладеного між ОСОБА_6 та ОСОБА_7, останній набув право власності на 2/3 частини вказаної квартири.

Згідно з договором дарування частини квартири від 29 червня 2006 року ОСОБА_7 подарував ОСОБА_8 2/3 частки квартири АДРЕСА_1.

09 червня 2008 року між ОСОБА_8, яка діяла від свого імені, та, на підставі нотаріально посвідченої довіреності, виданої 07 травня 2008 року, від імені ОСОБА_1, з однієї сторони, та ОСОБА_2 - з другої, укладений договір купівлі-продажу, за умовами якого останній набув право власності на квартиру АДРЕСА_1.

20 червня 2008 року між ВАТ «Сведбанк» та ОСОБА_2 укладений кредитний договір, згідно з яким ОСОБА_2 надано кредит у розмірі 50 000 доларів США із кінцевим терміном повернення - 19 червня 2018 року.

З метою забезпечення виконання умов кредитного договору 20 червня 2008 року між ВАТ «Сведбанк» та ОСОБА_2 укладений іпотечний договір, згідно з яким в іпотеку передано квартиру АДРЕСА_1.

23 липня 2012 року між ВАТ «Сведбанк» та ПАТ «Альфа-Банк» укладений договір про відступлення права вимоги за кредитним та іпотечним договорами, укладеними 20 червня 2008 року між ВАТ «Сведбанк» та ОСОБА_2

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 14 листопада 2014 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Вінницької області від 02 березня 2015 року, визнано недійсною довіреність, видану 07 травня 2008 року ОСОБА_1 на ім'я ОСОБА_8 про надання їй повноважень продати належну йому на праві приватної власності 1/3 частки квартири АДРЕСА_1; визнано недійсним договір купівлі-продажу квартири від 09 червня 2008 року, укладений між ОСОБА_8 від свого імені та на підставі довіреності від 07 травня 2008 року від імені ОСОБА_1 і ОСОБА_2, в частині передачі від імені ОСОБА_1 у власність ОСОБА_2 1/3 частку квартири АДРЕСА_1; визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/3 частки квартири АДРЕСА_1.

З витягу з Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна вбачається, що квартира АДРЕСА_1 обтяжена іпотекою та на неї накладено заборону відчуження, про що до реєстру внесено відповідні відомості за № 7424158.

Згідно із статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична та юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальним принципами міжнародного права.

Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Згідно із статтею 599 ЦК України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Стаття 1 Закону України «Про іпотеку» визначає іпотеку як вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника в порядку, встановленому цим Законом.

Іпотека виникає на підставі договору, закону або рішення суду.

Відповідно до частини другої статті 3 Закону України «Про іпотеку» взаємні права й обов'язки іпотекодавця та іпотекодержателя виникають з моменту державної реєстрації іпотеки відповідно до закону.

Частиною п'ятою статті 3 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що іпотека має похідний характер від основного зобов'язання і є дійсною до припинення основного зобов'язання або до закінчення строку дії іпотечного договору.

Згідно із частиною першою статті 4 Закону України «Про іпотеку» обтяження нерухомого майна іпотекою підлягає державній реєстрації в порядку, встановленому законодавством.

Підстави припинення іпотеки окремо визначені в статті 17 зазначеного Закону. Конструкція цієї статті дає підстави для висновку, що припинення іпотеки можливе виключно з тих підстав, які передбачені цим Законом.

Відповідно до статті 17 Закону України «Про іпотеку» іпотека припиняється у разі: припинення основного зобов'язання або закінчення строку дії іпотечного договору; реалізації предмета іпотеки відповідно до цього Закону; набуття іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки; визнання іпотечного договору недійсним; знищення (втрати) переданої в іпотеку будівлі (споруди), якщо іпотекодавець не відновив її. Якщо предметом іпотечного договору є земельна ділянка і розташована на ній будівля (споруда), в разі знищення (втрати) будівлі (споруди) іпотека земельної ділянки не припиняється; з інших підстав, передбачених цим Законом.

Відомості про припинення іпотеки підлягають державній реєстрації у встановленому законодавством порядку.

Державна реєстрація іпотек та їх припинення на час дії обтяження регулюється Тимчасовим порядком державної реєстрації іпотек, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 31 березня 2004 року № 410 (утратив чинність 31 січня 2013 року), Порядком державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 17 жовтня 2013 року № 868 та Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Відповідно до частин першої, другої статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» записи до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (далі - Державний реєстр прав) вносяться на підставі прийнятого рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень.

У разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав до Державного реєстру прав вноситься відповідний запис.

Пунктами 74, 75 Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень передбачено, що рішення суду щодо обтяження прав на нерухоме майно, яке набрало законної сили, є документом, що підтверджує виникнення, перехід та припинення обтяжень речових прав на нерухоме майно.

Згідно із частинами першою та другою статтею 23 Закону України «Про іпотеку» у разі переходу права власності (права господарського відання) на предмет іпотеки від іпотекодавця до іншої особи, у тому числі в порядку спадкування чи правонаступництва, іпотека є дійсною для набувача відповідного нерухомого майна, навіть у тому випадку, якщо до його відома не доведена інформація про обтяження майна іпотекою. Особа, до якої перейшло право власності на предмет іпотеки, набуває статус іпотекодавця і має всі його права і несе всі його обов'язки за іпотечним договором у тому обсязі і на тих умовах, що існували до набуття ним права власності на предмет іпотеки.

Відповідно до статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов'язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що строк дії договору іпотеки від 20 червня 2008 року, укладеного між ВАТ «Сведбанк» та ОСОБА_2, на час звернення ОСОБА_1 до суду з цим позовом не сплинув. Вказаний договір недійсним у судовому порядку не визнавався та є чинним. Основне зобов'язання ОСОБА_2 за кредитним договором від 20 червня 2008 року не виконане.

Враховуючи вищевикладене, відсутність судового рішення про недійсність договору іпотеки вказує на його правомірність. Договір іпотеки є чинним з моменту його реєстрації в Державному реєстрі іпотек та діє до внесення відомостей про припинення його дії.

Сам по собі факт того, що частка нерухомого майна, переданого в іпотеку, належить іншій особі, яка не укладала кредитного договору та договору іпотеки, не є підставою для припинення іпотеки без визнання договору або його частини недійсним.

Суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, не встановив характер спірних правовідносин, неправильно визначив норми права, які підлягали застосуванню до цих правовідносин, не звернув увагу на те, що договір іпотеки від 20 червня 2008 року є чинним та недійсним у судовому порядку в частині накладення обтяження на 1/3 частки квартири, що належить на праві приватної власності ОСОБА_1, не визнавався. Суди дійшли передчасного висновку про наявність підстав для припинення обтяження нерухомого майна іпотекою та скасування заборони його відчуження.

Частиною першою статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення визначено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Згідно з частинами другою та третьою статті 412 ЦПК України порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення лише за умови, якщо це порушення призвело до ухвалення незаконного рішення; неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягає застосуванню.

Оскільки фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, повно і всебічно встановлені судами на підставі доказів, досліджених у судовому засіданні, але під час вирішення справи допущено неправильне тлумачення норм матеріального права, що призвело до помилкового висновку про наявність підстав для часткового задоволення позову, касаційний суд дійшов висновку про скасування рішень судів першої та апеляційної інстанцій і ухвалення нового рішення про відмову у позові.

Керуючись статтями 400, 409, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк» задовольнити.

Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 28 жовтня 2015 року та ухвалу Апеляційного суду Вінницької області від 09 вересня 2016 року скасувати.

У позові ОСОБА_1 до ОСОБА_2, Публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк» про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні майном шляхом припинення обтяження нерухомого майна іпотекою та скасування заборони його відчуження відмовити.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: Б. І. Гулько

Є. В. Синельников

С. Ф. Хопта

Ю. В. Черняк