Справа № 155/333/17 Головуючий у 1 інстанції: Філюк Т.М.
Провадження № 22-ц/773/724/18 Категорія: 53 Доповідач: Киця С. І.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
ПОСТАНОВА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 червня 2018 року місто Луцьк

Апеляційний суд Волинської області в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Киці С.І.,

суддів Грушицького А.І., Данилюк В.А.,

секретар судового засідання- Савчук О. В.

з участю:

позивача -ОСОБА_1,

представника позивача- ОСОБА_4,

представника відповідача- Мартинюка С.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Луцьку цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю "Агропродторг" про поновлення на роботі та виплату заробітної плати за час вимушеного прогулу, за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_1 на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 19 квітня 2018 року,

в с т а н о в и в:

ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до СГ ТзОВ « Агропродторг» про поновлення на роботі та виплату заробітної плати за час вимушеного прогулу. Позов мотивує тим, що наказом №15-к від 30.08.2016 року його було звільнено з роботи на підставі п. 4 ст. 40 КЗпП України і вважає звільнення незаконним. В червні 2016 року перебував у черговій відпустці, після її закінчення прибув на роботу за адресою: м. Луцьк, вул. Потебні, 71, однак охоронець його не допустив, пояснивши це розпорядженням директора Курача В.І. В липні 2016 року був присутній на підприємстві на переговорах з іншими засновниками, однак директор жодних претензій щодо його невиходу на роботу не повідомив та пояснень не вимагав. Про звільнення дізнався 02.02.2017 року, коли йому було вручено виписку з наказу № 15-к від 30.08.2016 року. Відповідач пропустив строк притягнення його до адміністративної відповідальності, порушив порядок накладення дисциплінарного стягнення. Причини його невиходу на роботу є поважними і не можуть вважатись прогулом, а звільнення є незаконним. Просив поновити його на посаді начальника сільськогосподарського підрозділу Сільськогосподарського товариства з обмежено відповідальністю» та стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 17 920 гривень.

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 19 квітня 2018 року в задоволенні позову відмовлено.

Позивач ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу на дане рішення суду. Покликається на порушення судом норм матеріального та процесуального права. Зазначає, що він працював на підприємстві з 1997 року і є засновником товариства - йому належить 35% капіталу товариства. В червні 2016 року перебував у відпустці, а після виходу з неї його не було допущено на територію підприємства. 2 лютого 2017 року йому було вручено копію наказу про звільнення та трудову книжку. За відсутності встановленого місця роботи та режиму неможливо встановити факт відсутності на робочому місці і в документах про облік робочого часу про його відсутність на робочому місці без поважних причин не зафіксовано. Дисциплінарне стягнення накладене пізніше одного місяця з дня його виявлення. Просить скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким позов задовольнити.

Відповідачем СГ ТзОВ «Агропродторг» подано відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначено, що суд ухвалив рішення із дотриманням всіх вимог цивільного судочинства, на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень. Рішення є законним та обгрунтованим, просить залишити його в силі.

Апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.

Відмовляючи в задоволені позову, суд першої інстанції виходив з того, що в ході розгляду справи встановлено вчинення позивачем прогулів, що є триваючим порушенням, доказів поважності причин з яких були допущені прогули суду не надано, а тому звільнення позивача відбулося з дотриманням вимог чинного законодавства.

Висновки суду є правильними та відповідають нормам матеріального права.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 працював в СГ ТзОВ «Агропродторг», наказом №26-к від 08.11.2011 року був переведений на посаду начальника сільськогосподарського підрозділу СГ ТзОВ «Агропродторг».

Згідно наказу № 12-о від 01.06.2016 року, в період з 01.06.2016 року по 25.06.2016 року ОСОБА_1 перебував у щорічній відпустці.

Позивач в період з 27.06.2016 року по 30.08.2016 року на роботу не виходив та не повідомив про причини невиходу.

19 липня 2016 року у зв'язку з доповідною запискою інспектора відділу кадрів Кашуби Т.П., наказом № 14-К на підприємстві створено комісію з питань встановлення термінів, причин та обставин відсутності ОСОБА_1 на роботі. Актом комісії від 20.07.2016 року встановлено, що позивач 27.06.2016 року, 29.06.2016 року, 30.06.2016 року, 01.07.2016 року, 04.07.2016 року, 05.07.2016 року, 06.07.2016 року, 07.07.2016 року, 08.07.2016 року, 11.07.2016 року, 12.07.2016 року, 13.07.2016 року, 14.07.2016 року, 15.07.2016 року, 18.07.2016 року та 19.07.2016 року був відсутній на роботі з невідомих причин.

20 липня 2016 року ОСОБА_1 товариством надіслано лист-вимогу про надання пояснень відсутності на роботі, який 30 серпня 2016 року повернувся з відміткою «За закінченням терміну зберігання».

30 серпня 2016 року комісією складено акт, яким встановлено, що начальник сільськогосподарського підрозділу товариства ОСОБА_1 пояснень з приводу відсутності на роботі в період з 27.06.2016 року по 19.07.2016 року не надав, також був відсутній на роботі з 20.07.2016 року по 30.08.2016 року.

Відповідно до наказу №15-к від 30.08.2016 року ОСОБА_1, начальника сільськогосподарського підрозділу товариства, звільнено з роботи з 30.08.2016 року на підставі п. 4 ст. 40 КЗпП України.

Пунктом 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України визначено, що трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності може бути розірваний власником або уповноваженим ним органом у випадку прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин .

Як роз'яснено в п. 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року N 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» при розгляді позовів про поновлення на роботі осіб, звільнених за п. 4 ст. 40 КЗпП України, суди повинні виходити з того, що передбаченим цією нормою закону прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин (наприклад, у зв'язку з поміщенням до медвитверезника, самовільне використання без погодження з власником або уповноваженим ним органом днів відгулів, чергової відпустки, залишення роботи до закінчення строку трудового договору чи строку, який працівник зобов'язаний пропрацювати за призначенням після закінчення вищого чи середнього спеціального учбового закладу).

Згідно із ст.147 КЗпП України дисциплінарне стягнення у вигляді звільнення застосовується власником до працівника за порушення трудової дисципліни.

Статтею 149 КЗпП України визначено, що на власника або уповноважений ним орган до застосування дисциплінарного стягнення покладено обов'язок зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення.

Матеріали даної справи містять докази того, що від ОСОБА_1 відповідачем вимагались письмові пояснення щодо прогулів, що підтверджується листом-вимогою від 20 липня 2016 року про надання пояснень і яка була надіслана відповідачем за зареєстрованим місцем проживання позивача, відповідачем проводилось дисциплінарне розслідування порушення трудової дисципліни, допущені позивачем, що підтверджено доповідною запискою, згаданими актами комісій, табелями виходу на роботу.

Відповідно до ст. 21 КЗпП України на працівника покладається обов'язок виконувати роботу, визначену угодою між ним і власником та дотримання внутрішнього трудового розпорядку, а статтею 139 Кодексу встановлено, що працівники зобов'язані працювати чесно і сумлінно, точно додержуватись трудової дисципліни.

Посилання позивача в апеляційній скарзі на те, що неможливо встановити його факт відсутності на робочому місці, так як не встановлено місця роботи і режиму не заслуговують на увагу. Так, позивач тривалий час працював в даному товаристві і ознайомлений з режимом роботи і місцем знаходження товариства. Фактична адреса місця знаходження товариства зазначена ним і в позовній заяві.

Пунктом 4 статті 40 КЗпП України встановлено право роботодавця обрати стягнення у вигляді звільнення як за скоєння одного прогулу, так і у разі, коли прогули мають тривалий характер. Для встановлення факту прогулу, тобто факту відсутності особи на робочому місці більше трьох годин протягом робочого дня без поважних причин, суду необхідно з'ясувати поважність причини такої відсутності. Поважними визнаються такі причини, які виключають вину працівника.

Позивач не надав суду доказів поважності причин, з яких він допустив прогули, і доказів, які б підтверджували його недопуск на підприємство в період з 27 червня 2016 року по 30 серпня 2016 року. Будь-якої іншої роботи позивач в товаристві в зазначений період не виконував.

Згідно зі ст. 148 КЗпП дисциплінарне стягнення застосовується власником або уповноваженим ним органом безпосередньо за виявленням проступку, але не пізніше одного місяця з дня його виявлення, не рахуючи часу звільнення працівника від роботи у зв'язку з тимчасовою непрацездатністю або перебування його у відпустці. Дисциплінарне стягнення не може бути накладене пізніше шести місяців з дня вчинення проступку.

Судом встановлено, що позивач вчинив прогули, що мали тривалий характер. В судовому засіданні апеляційної інстанції позивач підтвердив свою відсутність на роботі як до дати складання акту від 20 липня 2016 року, так і в період з 20 липня 2016 року до часу звільнення. А тому, підстав вважати, що відповідачем порушено строки застосування дисциплінарного стягнення немає.

Суд першої інстанції правильно виходив з того, що керівництвом товариства при звільненні позивача з роботи було враховано ступінь тяжкості вчиненого проступку, а саме нез'явлення на роботі протягом багатьох днів, не попередження про неможливість з'явлення на роботі, систематичне порушення правил трудового розпорядку, що також підтверджується матеріалами справи.

У позовній заяві позивач ставив питання про поновлення на роботі і стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Оскільки судом відмовлено в задоволенні позову про поновлення на роботі, то підстав для стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу немає.

Доводи апеляційної скарги щодо не перевірки судом обставин про виплату заробітної плати при звільненні, видачу трудової книжки, стягнення коштів на підставі ст. 117 КЗпП України не заслуговують на увагу, оскільки не були предметом розгляду даної справи і відповідно до ч.6 ст. 367 ЦПК України не розглядаються в суді апеляційної інстанції.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Рішення суду ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, підстав для його скасування немає.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд,

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 19 квітня 2018 року в даній справі залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий

Судді