Справа № 159/4113/17
Провадження № 2/159/110/18
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 червня 2018 року м. Ковель

Ковельський міськрайонний суд Волинської області

під головуванням судді Бойчука П.Ю.,

з участю:

секретаря

судового засідання ОСОБА_1,

позивачів ОСОБА_2,

ОСОБА_3,

представника позивача ОСОБА_4,

відповідача ОСОБА_5,

представника відповідача ОСОБА_6,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Ковелі справу за позовом ОСОБА_2, ОСОБА_3 до ОСОБА_5, з участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача Органу опіки та піклування виконавчого комітету Ковельської міської ради Волинської області, про поділ житлового будинку в натурі, як об'єкта права спільної часткової власності, -

в с т а н о в и в:

В жовтні 2017 року ОСОБА_2, ОСОБА_3 звернулись в суд з позовом до ОСОБА_5 про поділ житлового будинку в натурі.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що сторони є співвласниками житлового будинку та господарських споруд, що розташований по провулку Грибоєдова, 10 в м. Ковелі. Зокрема, позивачу ОСОБА_2 належить 4/6 вказаного будинку з відповідною частиною господарських споруд, позивачу ОСОБА_3 належить 1/6 вказаного будинку з відповідною частиною господарських споруд, відповідачу ОСОБА_5 1/6 вказаного будинку з відповідною частиною господарських споруд.

На даний час між сторонами не досягнуто домовленості про поділ (виділ) в натурі житлового будинку, а тому позивачі просять здійснити поділ житлового будинку в натурі відповідно до частки кожної із сторін у спільній власності з метою припинення права спільної часткової власності на це майно.

Покликаючись на норми чинного законодавства та вказуючи на те, що існує технічна можливість переобладнання спірного будинку в ізольовані квартири, позивачі просили суд поділити в натурі житловий будинок, площею 91,8 кв.м., з господарськими будівлями та спорудами, який знаходиться по провулку Грибоєдова, 10 в м. Ковелі Волинської області, передавши у спільну власність позивачам відокремлену частину цього житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, що відповідає розміру 5/6 частки у спільному майні.

Ухвалою суду від 14.05.2018 року до участі в даній справі було залучено Орган опіки та піклування виконавчого комітету Ковельської міської ради Волинської області в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача.

В судовому засіданні позивачі та представник позивача ОСОБА_4 заявлений позов підтримали повністю з підстав, викладених в позовній заяві. Позивач ОСОБА_2 додатково вказувала на те, що між сторонами на даний час склались неприязні відносини, а тому проживати спільно в одному будинку вони не мають можливості. Просили позов задовольнити повністю та провести розподіл будинку за варіантом, вказаним у висновку експерта.

Відповідач ОСОБА_5 та її представник ОСОБА_6 позовні вимоги не визнали повністю та вказували на те, що у разі реального поділу будинку за варіантом, вказаним у висновку експерта, будуть порушені законні права відповідача та її неповнолітнього сина, оскільки житлова площа не буде відповідати встановленим нормам. Здійснити запропоновану експертом добудову відповідач на даний час не має можливості через скрутне матеріальне становище.

Представник відповідача ОСОБА_6 додатково вказувала на те, що без проведення відповідної добудови поділ будинку в натурі технічно неможливий, а відповідний дозвіл органу місцевого самоврядування на проведення такої добудови на даний час відсутній.

За наведених обставин відповідач та її представник просили відмовити в позові.

Представник третьої особи - Органу опіки та піклування виконавчого комітету Ковельської міської ради в судове засідання двічі не з'явився, хоча належним чином був повідомлений про дату, час та місце розгляду справи. Причин неявки не повідомив.

Суд, заслухавши пояснення учасників справи, пояснення експерта, з'ясувавши обставини справи та дослідивши письмові докази, наявні серед матеріалів справи, прийшов до висновку про відсутність законних підстав для задоволення даного позову.

Так, судом встановлено, що позивачі та відповідач є співвласниками нерухомого майна (житлового будинку та господарських споруд), що розташоване по провулку Грибоєдова, 10 в м. Ковелі.

Зокрема, позивачу ОСОБА_2 належить 4/6 вказаного будинку з відповідною частиною господарських споруд, позивачу ОСОБА_3 належить 1/6 вказаного будинку з відповідною частиною господарських споруд, відповідачу ОСОБА_5 1/6 вказаного будинку з відповідною частиною господарських споруд.

Зазначені обставини сторонами не оспорюються та підтверджуються рішенням Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 05.11.2015 року та Інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно… від 02.02.2016 року /а.с. 15-17,18-20/.

Відповідно до ст. ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого права.

Згідно вимог ст. 364 ЦК України, кожен із співвласників спільної часткової власності має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (ч. 2 ст. 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою.

Статтями 363, 367 ЦК України передбачено, що поділ (виділ частки) майна, що є об'єктом спільної часткової власності, в натурі між співвласниками припиняє право спільної часткової власності щодо цих співвласників.

Виходячи зі змісту цих норм, поділ (виділ частки) є можливим, якщо кожній зі сторін може бути виділено відокремлену частину будинку самостійним виходом, що виключає можливість залишення у спільному користуванні співвласників будь-яких приміщень будинку.

Під час вирішення даного спору суд враховує роз'яснення, викладені в постанові Пленуму Верховного Суду України від 4 жовтня 1991 року № 7 "Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності на житловий будинок".

Зокрема, виходячи з положень ст. ст. 183, 367 ЦК України та роз'яснень, що містяться в п. 6 зазначеної вище постанови Пленуму Верховного Суду України, при вирішенні справ про виділ в натурі часток жилого будинку, що є спільною частковою власністю, судам належить мати на увазі те, якщо при цьому можливо кожній із сторін може бути виділено відокремлену частину будинку з самостійним виходом (квартиру). Виділ також може мати місце при наявності технічної можливості переобладнати приміщення в ізольовані квартири. Якщо виділ частки будинку в натурі неможливий, суд вправі за заявленим про це позовом встановити порядок користування відособленими приміщеннями (квартирами, кімнатами) такого будинку. У цьому разі окремі підсобні приміщення (кухня, коридор тощо) можуть бути залишені в загальному користуванні учасників спільної часткової власності. Порядок користування жилим будинком може бути встановлено також і між учасниками спільної сумісної власності.

Згідно з висновком судової будівельно-технічної від 30.03.2018 року № 117/5 експертизи, розподіл в натурі будинковолодіння по провулку Грибоєдова, 10 в м. Ковелі в частках 1/6 до 5/6 частин будинковолодіння з метою обладнання окремих ізольованих квартир можливий за умови добудови до житлового будинку та виконання запропонованих експертом перепланувань і переобладнань /а.с. 92-112/.

Зокрема, експертом запропоновано варіант поділу вказаного житлового будинку, при якому передбачається виконання наступних переобладнань і будівельних робіт по влаштуванню двох ізольованих квартир: двом співвласникам влаштувати автономні інженерні мережі; закласти дверний проріз між приміщеннями 1-6 і 1-7; першому співвласнику провести добудову до приміщення 6, загальною площею 9,8 кв.м. (коридор 2,8 кв.м., кухня 7,0 кв.м.) з розмірами, як показано на плані; влаштувати дверний проріз на місці віконного між добудовою і приміщенням 6; другому співвласнику переобладнання відсутні /а.с. 104/.

Проте суд не може взяти за основу судового рішення зазначений висновок судової будівельно-технічної експертизи, виходячи з наступних міркувань.

Суд звертає увагу на те, що здійснення переобладнання й перепланування в будинку потребує отримання дозволу виконавчого комітету місцевої ради та узгоджень із компетентними органами, передбачених ст. 152 ЖК УРСР.

Аналогічні роз'яснення містить п. 7 постанови Пленуму Верховного Суду України від 4 жовтня 1991 року № 7 "Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок", згідно якого у тих випадках, коли для поділу необхідне переобладнання та перепланування будинку, він проводиться при наявності дозволу на це виконкому місцевої Ради (ст. 152 ЖК УРСР). Якщо сторона оспорює рішення виконкому щодо дозволу на переобладнання та перепланування і воно є необґрунтованим, суд може не погодитись з ним, мотивуючи це в рішенні.

Згідно вимог ст. 152 ЖК УРСР, виконання власниками робіт з переобладнання та перепланування жилого будинку і жилого приміщення приватного житлового фонду, які

не передбачають втручання в несучі конструкції та/або інженерні системи загального користування, не потребує отримання документів, що дають право на їх виконання. Після завершення зазначених робіт введення обєкта в експлуатацію не потребується.

Зважаючи на зазначений вище висновок експерта та на викладені правові норми, суд вважає, що позивачами не доведено той факт, що в даному випадку запропоновані експертом перепланування і переобладнання не передбачають втручання в несучі конструкції та/або інженерні системи загального користування.

В той же час, на переконання суду, влаштування автономних інженерних мереж в спірному будинку та влаштування дверного прорізу на місці віконного між добудовою і приміщенням "6" неможливі без втручання в несучі конструкції та/або інженерні системи загального користування.

Цей же висновок суду підтвердив допитаний в судовому засіданні експерт ОСОБА_7, який вказував на те, що у висновку експерта вказано мінімальну добудову, що не перешкоджає відповідачу здійснити більшу добудову після отримання відповідних містобудівних умов.

В судовому засіданні представник позивача заявив, що не вважає за можливе і необхідне отримання згоди органу влади на переобладнання та перепланування в будинку до вирішення справи по суті, пославшись на ст. 152 ЖК України в новій редакції.

Проте, у відповідності до вимог ст. 100 ЖК України та з урахуванням Правил утримання жилих будинків та прибудинкових територій, затверджених наказом Державного комітету України з питань житлово-комунального господарства від 17 травня 2005 року №76, до перепланування відносяться ремонтно-будівельні роботи, що провадяться за відповідними проектами із зміною фізичних параметрів цих приміщень, знесенням або перенесенням внутрішніх легких некапітальних перегородок, улаштуванням нових елементів і деталей, прорізів без втручання у зовнішні стіни, міжповерхові перекриття та інші несучі конструкції жилого будинку з метою підвищення благоустрою та поліпшення умов проживання без обмеження інтересів інших громадян, які проживають у цьому будинку або приміщенні. Перепланування жилих будинків та жилих приміщень здійснюється без зміни їх геометричних розмірів та функціонального призначення, але змінює конфігурацію приміщень, що вимагає внесення змін до технічного паспорту будинку або приміщення. До переобладнання відносяться улаштування в індивідуальних жилих будинках, окремих квартирах багатоквартирних будинків індивідуального опалення та іншого інженерного обладнання; перенесення нагрівальних, сантехнічних і газових приладів; влаштування і переустаткування туалетів, ванних кімнат, вентиляційних каналів.

Статтею 9 Закону України "Про архітектурну діяльність" передбачено, що будівництво (нове будівництво, реконструкція, реставрація, капітальний ремонт) об'єкта архітектури здійснюється відповідно до затвердженої проектної документації, державних стандартів, норм і правил у порядку, визначеному Законом України "Про регулювання містобудівної діяльності".

Згідно з ч. 2 ст. 383 ЦК України власник квартири може на свій розсуд здійснювати ремонт і зміни у квартирі, наданій йому для використання як єдиного цілого, - за умови, що ці зміни не призведуть до порушень прав власників інших квартир у багатоквартирному житловому будинку та не порушать санітарно-технічних вимог і правил експлуатації будинку.

Крім того, до ухвалення рішення в матеріалах справи повинні бути надані відповідні висновки: технічний висновок про відповідність перепланування будівельним нормам і правилам, висновок про відповідність перепланування санітарно-епідеміологічним вимогам, пропонованим до будинків і приміщень, і правилам пожежної безпеки. Залежно від обставин справи підлягають поданню висновки й інших служб, зокрема погодження для встановлення відокремленого газо-, водо- та енергопостачання.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 16 грудня 2015 року в справі за №6-1109цс15, та в якій зазначено, що згода органу державної влади на заплановані переобладнання та перепланування згідно з висновком експертизи повинні бути отримані до ухвалення рішення суду, а не після його ухвалення, оскільки така згода є однією з умов для вирішення та задоволення позову.

Таким чином, в даному випадку згода органу державної влади на заплановані переобладнання та перепланування при реальному поділі спірного житлового будинку згідно з висновком експертизи повинна бути отримана до ухвалення рішення суду, оскільки така згода є однією з умов для вирішення та задоволення позову.

Відсутність такої згоди після задоволення позову стане перешкодою для відповідача у реалізації своїх законних прав, як власника нерухомого майна.

Позивачами такої згоди органу державної влади суду не надано.

При цьому, доводи представника позивача про те, що в даному випадку така згода не потрібна та не передбачена законодавством, суд вважає необґрунтованими і відхиляє їх з мотивів, викладених вище.

Аналізуючи все викладене вище в сукупності, суд прийшов до обґрунтованого висновку про те, що позивачами, всупереч вимог ст. 81 ЦПК України, не доведено ті обставини, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог, а тому суд не вбачає законних підстав для задоволення даного позову.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд на підставі ч.ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України, покладає на позивачів всі понесені ними судові витрати.

Керуючись ст.ст. 10, 12, 81, 82, 89, 141, 263, 264, 265 ЦПК України, на підставі ст.ст.15, 16, 363, 364, 367, ст. 152 ЖК УРСР, суд

У Х В А Л И В :

В задоволенні позову ОСОБА_2, ОСОБА_3 до ОСОБА_5 про поділ житлового будинку в натурі, як об'єкта права спільної часткової власності, - відмовити повністю.

Рішення суду може бути оскаржене безпосередньо до Апеляційного суду Волинської області шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Відповідно до підпункту 15.5 пункту 1 Розділу ХІІІ «Перехідні положення» Цивільного процесуального кодексу України до початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи через Ковельський міськрайонний суд Волинської області.

Повний текст складено та підписано 02 липня 2018 року.

Головуючий ОСОБА_8