ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 червня 2018 року

м. Київ

справа № 761/35552/14-ц

провадження № 61-10187св18

Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Карпенко С. О. (судді-доповідача), Кузнєцова В. О., Стрільчука В. А.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - Публічне акціонерне товариство «Всеукраїнський акціонерний банк»,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - ОСОБА_5,

розглянувши у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_4, подану його представником ОСОБА_6, на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 3 жовтня 2016 року, ухвалене у складі судді Піхур О. В., та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 30 листопада 2016 року, постановлену колегією у складі суддів: Шебуєвої В. А., Оніщука М. І., Українець Л. Д.,

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2014 року ОСОБА_4 звернувся з позовом до Публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський акціонерний банк» (далі - ПАТ «Всеукраїнський акціонерний банк»), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - ОСОБА_5, про стягнення банківського вкладу.

В обґрунтування позову зазначив, що 19 вересня 2013 року між ним і ПАТ «Всеукраїнський акціонерний банк» укладено договір банківського вкладу (депозиту) «Англійський «Постійний» Здорова добавка» у національній валюті № 650369/2013, на виконання умов якого він вніс на вкладний рахунок суму вкладу у розмірі 430 025,43 гривень. Строк розміщення вкладу встановлений до 19 жовтня 2014 року.

Позивач вказує, що 5 листопада 2014 року звернувся до ПАТ «Всеукраїнський акціонерний банк» із заявою про повернення вкладу і нарахованих процентів, так як не мав наміру пролонгувати дію договору, проте відповідач на його вимогу ніяких дій не вчинив і жодної відповіді не надав.

Оскільки такі дії банку порушують його права споживача фінансових послуг, ОСОБА_4 просив стягнути з ПАТ «Всеукраїнський акціонерний банк» залишок вкладу у розмірі 264 859,29 гривень, пеню за несвоєчасне виконання грошового зобов'язання у розмірі 6 716,83 гривень та 20 000 гривень у відшкодування моральної шкоди.

Суди розглядали справу неодноразово.

Останніми рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 3 жовтня 2016 року у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що з листопада 2014 року у ПАТ «Всеукраїнський акціонерний банк» запроваджено тимчасову адміністрацію, а у березні 2015 року розпочато процедуру ліквідації, у зв'язку з чим стягнення з відповідача коштів у будь-який інший спосіб, ніж це передбачено Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», є неможливим.

Ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 30 листопада 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 відхилено, рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 3 жовтня 2016 року залишено без змін.

Відхиляючи апеляційну скаргу, суд апеляційної інстанції погодився з висновками суду першої інстанції про неможливість стягнення з ПАТ «Всеукраїнський акціонерний банк» суми вкладу, пені і грошового відшкодування моральної шкоди у зв'язку з тим, що з моменту запровадження у банку тимчасової адміністрації і початку ліквідаційної процедури задоволення вимог вкладників здійснюється виключно у порядку, передбаченому Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

У грудні 2016 року ОСОБА_4, діючи через свого представника ОСОБА_6, звернувся до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ з касаційною скаргою, у якій просить рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 3 жовтня 2016 року і ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 30 листопада 2016 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій ухвалені з неправильним застосуванням норм матеріального права і порушенням норм процесуального права.

Заявник зазначає, що на момент його першого звернення до банку щодо повернення вкладу 5 листопада 2014 року у ПАТ «Всеукраїнський акціонерний банк» не було запроваджено тимчасову адміністрацію, тому положення Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» не поширюють свою дію на спірні правовідносини.

Вважає, що відповідно до пункту 1 частини шостої статті 36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» він має право на повернення всієї суми вкладу, оскільки строк дії договору «Англійський «Постійний» Здорова добавка» у національній валюті № 650369/2013 від 19 вересня 2013 року закінчився.

Послався на те, що тривале порушення банком його прав як власника на повернення грошових коштів є підставою для стягнення з відповідача пені за несвоєчасне виконання грошового зобов'язання і відшкодування моральної шкоди, на що суди попередніх інстанцій не звернули увагу.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 6 лютого 2017 року відкрито касаційне провадження у справі.

Відповідно до пункту 6 розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діяв в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», за якими судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 ЦПК України).

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIIІ «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Вивчивши матеріали цивільної справи та перевіривши доводи касаційної скарги, суд дійшов таких висновків.

Відповідно до статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставинами, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що 19 вересня 2013 року між ПАТ «Всеукраїнський акціонерний банк» та ОСОБА_4 укладено договір банківського вкладу (депозиту) «Англійський «Постійний» Здорова добавка» в національній валюті України №650369/2013.

На виконання договору банк відкрив на ім'я ОСОБА_4 вкладний рахунок НОМЕР_1, на який ОСОБА_4 вніс суму початкового вкладу в розмірі 430 025,43 гривень. Також відкрив рахунок за вкладом на вимогу «для виплат» НОМЕР_2, на який підлягали зарахуванню проценти за вкладом.

Пунктом 1.5 договору банківського вкладу передбачалося, що виплата процентів, нарахованих на вклад за ставкою 23,5% річних, здійснюється згідно з умовами договору та правилами. Зазначена в цьому пункті ставка стосується виключно протягом першого строку дії вкладу та може бути змінена для випадків переукладення договору на новий строк на умовах, зазначених в правилах.

Пунктом 1.7 договору банківського вкладу визначено дату вимоги вкладником вкладу - 19 жовтня 2014 року.

5 листопада 2014 року та 6 листопада 2014 року ОСОБА_4 звернувся до ПАТ «Всеукраїнський акціонерний банк» із заявами про повернення суми вкладу та нарахованих відсотків.

Відповіді на заяви ОСОБА_4 банк не надав, суму вкладу і нараховані проценти не повернув.

Судами також встановлено, що на підставі постанови Правління Національного банку України № 733 від 20 листопада 2014 року виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення № 123 від 20 листопада 2014 року «Про запровадження тимчасової адміністрації у ПАТ «Всеукраїнський акціонерний банк».

Згідно з цим рішенням з 21 листопада 2014 року в ПАТ «Всеукраїнський акціонерний банк» запроваджено тимчасову адміністрацію та призначено уповноважену особу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації.

20 березня 2015 року виконавчою дирекцією особу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення № 63 «Про початок процедури ліквідації ПАТ «Всеукраїнський акціонерний банк» та призначення уповноваженої особи Фонду на ліквідацію банку».

4 лютого 2015 року Фондом гарантування вкладів фізичних осіб виплачено ОСОБА_4 гарантоване відшкодування у розмірі 200 000 гривень

Згідно з довідкою №22/3-33342 від 15 червня 2016 року, виданою Уповноваженою особою Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «Всеукраїнський акціонерний банк», вимоги ОСОБА_4 на суму 268 582,77 гривень внесені до реєстру акцептованих вимог кредиторів ПАТ «Всеукраїнський акціонерний банк».

Процедура виведення неплатоспроможних банків з ринку визначена Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

Згідно з пунктом 8 Розділу Х «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» законодавчі та інші нормативно-правові акти, прийняті до набрання чинності цим Законом, застосовуються у частині, що не суперечить цьому Закону.

Відповідно до пункту 16 частини першої статті 2 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» тимчасовою адміністрацією є процедура виведення банку з ринку, що запроваджується Фондом стосовно неплатоспроможного банку в порядку, встановленому цим Законом.

Згідно з пунктом 6 статті 2 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб»ліквідація банку - це процедура припинення банку як юридичної особи відповідно до законодавства.

Таким чином, у спорах, пов'язаних з виконанням банком, у якому введена тимчасова адміністрація та/або запроваджена процедура ліквідації, своїх зобов'язань перед його кредиторами, норми Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб»є спеціальними, і цей Закон є пріоритетним відносно інших законодавчих актів України у цих правовідносинах.

Статтею 36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб»визначені наслідки запровадження тимчасової адміністрації.

Підпунктами 1 та 2 частини п'ятої статті 36Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» передбачено, що під час тимчасової адміністрації не здійснюється задоволення вимог вкладників та інших кредиторів банку, примусове стягнення коштів та майна банку, звернення стягнення на майно банку, накладення арешту на кошти та майно банку.

Положенням частини другої статті 46Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» встановлено, що з дня призначення уповноваженої особи Фонду банківська діяльність завершується закінченням технологічного циклу конкретних операцій у разі, якщо це сприятиме збереженню чи збільшенню ліквідаційної маси.

Таким чином, якщо на момент ухвалення рішення судом першої інстанції у банку введено тимчасову адміністрацію, це унеможливлює стягнення коштів у будь-який інший спосіб, ніж це передбачено Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

Відповідні висновки щодо застосування норм права висловлені Верховним Судом України у постанові від 13 червня 2016 року у справі № 6-1123цс16.

Встановивши, що на день звернення ОСОБА_4 до ПАТ «Всеукраїнський акціонерний банк» з цим позовом у банку запроваджено тимчасову адміністрацію, а на день ухвалення рішення - розпочато процедуру ліквідації, суд першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, дійшов правильного висновку про відмову у позові, оскільки стягнення з відповідача коштів у будь-який інший спосіб, ніж це передбачено Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», є неможливим.

Доводи заявника про те, що на момент його першого звернення за поверненням вкладу у ПАТ «Всеукраїнський акціонерний банк» не було запроваджено тимчасову адміністрацію, тому положення Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» не поширюють свою дію на спірні правовідносини, є помилковими, оскільки визначальне значення для застосування положень цього Закону при вирішенні справи є запровадження тимчасової адміністрації та/або початок процедури ліквідації на момент ухвалення рішення.

Твердження заявника про те, що відповідно до пункту 1 частини шостої статті 36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» він має право на повернення всієї суми вкладу, оскільки строк дії укладеного з банком договору закінчився, не спростовують правильності висновків судів попередніх інстанцій, так як відповідно до цієї статті виплата вкладу здійснюються в межах суми відшкодування, гарантованої Фондом, яку ОСОБА_4 отримав 4 лютого 2015 року.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що Фондом гарантування вкладів фізичних осіб виплачено ОСОБА_4 гарантоване відшкодування у розмірі 200 000 гривень, а вимоги на суму 268 582,77 гривень включено до реєстру акцептованих вимог кредиторів.

Таким чином, посилання заявника на те, що тривалим неповерненням коштів банк порушує його права споживача фінансових послуг, у зв'язку з чим повинен відшкодувати завдану моральну шкоду, є безпідставними.

За таких обставин суд касаційної інстанції дійшов висновку про відсутність підстав для скасування судових рішень, оскільки суди попередніх інстанцій, встановивши фактичні обставини справи, які мають значення для правильного її вирішення, ухвалили судові рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, що відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України є підставою для залишення касаційної скарги без задоволення, а судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій без змін.

Наявність обставин, за яких відповідно до частини першої статті 411 ЦПК України судові рішення підлягають обов'язковому скасуванню, касаційним судом не встановлено.

Оскільки касаційна скарга залишена без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв'язку з розглядом справи у судах першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв'язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ :

Касаційну скаргуОСОБА_4, подану його представником ОСОБА_6, залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 3 жовтня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 30 листопада 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: С. О. Карпенко В. О. Кузнєцов В. А. Стрільчук