Постанова

Іменем України

20 червня 2018 року

м. Київ

справа № 308/11962/15-ц

провадження № 61-19062св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д. (суддя-доповідач),

суддів: Білоконь О. В., Гулька Б. І., Синельникова Є. В., Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивачі: ОСОБА_1, ОСОБА_2,

представник позивачів - ОСОБА_3,

відповідачі: ОСОБА_4, ОСОБА_5,

третя особа - приватний нотаріус Ужгородського міського нотаріального округу Гулянич ТетянаМихайлівна,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1, ОСОБА_2, подану їх представником - ОСОБА_3, на рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області у складі судді Бенца К. К. від 21 жовтня 2016 року та рішення апеляційного суду Закарпатської області у складі колегії суддів: Мацунича М. В., Куштана Б. П., Кондора Р. Ю., від 15 лютого 2017 року

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2015 року ОСОБА_1, ОСОБА_2 звернулись до суду з позовом до ОСОБА_4, ОСОБА_5, третя особа - приватний нотаріус Ужгородського міського нотаріального округу Гулянич Т. М., про визнання договору купівлі-продажу транспортного засобу недійсним та зобов'язання вчинити певні дії.

Позовна заява мотивована тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер їх батько - ОСОБА_7, після смерті якого відкрилась спадщина на належне йому майно, зокрема, на автомобіль марки GELLY, 2011 року випуску, номерний знак НОМЕР_1. За життя ОСОБА_7 заповіту не складав.

Вони прийняли спадщину та отримали свідоцтва про право на спадщину за законом, кожному в 1/2 частці спадкового майна, що складається з вищевказаного транспортного засобу.

При зверненні до органів Державтоінспекції для реєстрації автомобіля було виявлено, що належний спадкодавцю на праві власності автомобіль був відчужений після його смерті ОСОБА_4, яка діяла на підставі нотаріально посвідченої довіреності від 02 вересня 2014 року, за договором купівлі-продажу на користь ОСОБА_5 шляхом оформлення довідки-рахунку від 11 лютого 2015 року, з приводу цього ними подано заяву до правоохоронних органів.

Оскільки автомобіль відчужено фактично після смерті ОСОБА_7, то позивачі вважали порушеним своє право на спадкове майно.

Ураховуючи викладене, позивачі просили суд: визнати недійсним договір купівлі-продажу автомобіля, укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_5, оформлений довідкою-рахунком від 11 лютого 2015 року; визнати за ними право власності на автомобіль марки GELLY по 1/2 частці за кожним; зобов'язати ОСОБА_5 передати їм спірний автомобіль; стягнути з відповідачів понесені судові витрати.

Ухвалою Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 21 жовтня 2016 року позовні вимоги ОСОБА_1, ОСОБА_2 про визнання права власності на автомобіль залишено без розгляду на підставі пункту 5 частини першої статті 207 ЦПК України 2004 року.

Рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 21 жовтня 2016 року позов ОСОБА_1, ОСОБА_2 задоволено частково.

Визнано недійсним договір купівлі-продажу автомобіля марки GELLY, 2011 року випуску, номерний знак НОМЕР_1, номер кузова НОМЕР_2, оформлений довідкою-рахунком ААЕ № 043128 від 11 лютого 2015 року.

Урешті позову відмовлено.Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Частково задовольняючи позов ОСОБА_1 та ОСОБА_2, суд першої інстанції виходив із того, що ОСОБА_5 придбав автомобіль не безпосередньо у власника, а в особи, яка не мала права його відчужувати, проте позивачі не пред'являли вимогу про витребування майна від добросовісного набувача на підставі положень статті 388 ЦК України, а застосовувати норми ЦК України про реституцію є неналежним способом судового захисту.

Рішенням апеляційного суду Закарпатської області від 15 лютого 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_1, ОСОБА_2 задоволено частково.

Рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 21 жовтня 2016 року в частині відмови у задоволенні позовної вимоги про зобов'язання передати автомобіль скасовано, ухвалено в цій частині нове судове рішення про часткове задоволення даної вимоги.

Застосовано наслідки недійсності правочину у вигляді двосторонньої реституції, а саме ОСОБА_5 передати ОСОБА_1 та ОСОБА_2 легковий автомобіль марки GELLY, номер кузова НОМЕР_2, номерний знак НОМЕР_1, а ОСОБА_1 та ОСОБА_2 - повернути ОСОБА_5 отримані за цей автомобіль грошові кошти у розмірі 92 000,00 грн.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Апеляційний суд, скасовуючи рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позову та задовольняючи позовну вимогу про зобов'язання передати автомобіль, виходив із того, що спадкодавець ОСОБА_7 є стороною правочину, який судом визнано недійсним, тому підлягають застосуванню правила про реституцію, що полягають у поверненні кожною стороною недійсного правочину другій стороні у натурі все те, що вона одержала на виконання цього правочину. ОСОБА_4 не є продавцем, а на підставі доручення діяла від імені ОСОБА_7

У березні 2017 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в особі представника - ОСОБА_3, подали до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просили скасувати рішення суду першої інстанції в частині відмови в позові та рішення апеляційного суду в частині зобов'язання ОСОБА_1, ОСОБА_2 повернути ОСОБА_5 грошові кошти у розмірі 92 000,00 грн, ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог. У решті - судові рішення залишити без змін.

Отже, судові рішення в частині позовних вимог про визнання договору купівлі-продажу транспортного засобу недійсним не оскаржуються, тому у силу положень статті 400 ЦПК України не переглядаються.

Касаційна скарга мотивована тим, що довіреність, на підставі якої ОСОБА_4 відчужила спірний автомобіль, є підробленою та не видавалась їй власником автомобіля, ОСОБА_7

Висновки апеляційного суду щодо застосування реституції до осіб, які не були стороною недійсного договору, грошових коштів за відчужений автомобіль не отримували є необґрунтованими та такими, що порушують права позивачів, яких фактично зобов'язали придбати у ОСОБА_5 успадкований автомобіль, який пошкоджено новим власником у дорожньо-транспортній пригоді.

Також апеляційний суд помилково вважав, що відчуження спірного автомобіля відбулось від імені власника, оспорюваний договір укладено ОСОБА_5 саме з ОСОБА_4, оскільки на час його укладення власник, ОСОБА_7, помер, тому саме до останньої слід застосовувати наслідки недійсного правочину.

Крім того, застосувавши двосторонню реституцію, апеляційний суд не дослідив наявні в матеріалах справи документи про те, що після придбання ОСОБА_5 спірного автомобіля, він потрапив у дорожньо-транспортну пригоду, знаходиться у розібраному стані, тобто не в тому стані, в якому був на момент вчинення недійсного правочину.

У червні 2017 року ОСОБА_5подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ заперечення на касаційну скаргу, в яких зазначив, що правові підстави для задоволення позову в частині зобов'язання його передати автомобіль позивачам відсутні.

19 квітня 2018 року справа передана до Верховного Суду.

У пункті 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 3 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» зазначено, що касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною першою статті 402 ЦПК України встановлено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Відповідно до частин першої, другої та п'ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону судові рішення не відповідають.

Судами встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_7, якому за життя на праві власності належав транспортний засіб марки GELLY, 2011 року випуску, номерний знак НОМЕР_1.

Спадкоємцями ОСОБА_7 є його дочка - ОСОБА_2, та син - ОСОБА_1, які з метою оформлення спадкових прав звернулися з заявою до нотаріуса та отримали свідоцтва про право на спадщину за законом на 1/2 частку майна, кожному, а саме на транспортний засіб, легковий автомобіль марки GELLY, 2011 року випуску, номерний знак НОМЕР_1, номер кузова НОМЕР_2.

Згідно з відповіддю Ужгородського центру надання послуг, пов'язаних із використанням автотранспортних засобів м. Ужгород, Ужгородського, Перечинського та Великоберезнянського районів Управління Державтоінстпекції Управління Міністерства внутрішніх справ України в Закарпатській області - Центру Державтоінстпекції № 2101 від 15 вересня 2015 року № 8/Р - 899 станом на 15 вересня 2015 року транспортний засіб марки GELLY, 2011 року випуску, номер кузова НОМЕР_2 за ОСОБА_7 не зареєстрований, а власником автомобіля є ОСОБА_8 Повідомлено, що належний ОСОБА_7 транспортний засіб був перереєстрований 10 лютого 2015 року Центром Державтоінстпекції № 2101 на підставі доручення ВРІ № 571952, виданого приватним нотаріусом ЖиткоВ. І. на ім'я ОСОБА_4, у зв'язку з видачею дубліката технічного паспорту; 12 лютого 2015 року зазначений автомобіль перереєстровано Центром Державтоінстпекції № 2101 на нового власника на підставі довідки-рахунку серії ААЕ № 043128, виданої 11 лютого 2015 року товариством з обмеженою відповідальністю «П.О.С.Т.» (а.с. 20, 22 т. 1).

11 лютого 2015 року товариство з обмеженою відповідальністю «П.О.С.Т.» видало довідку-рахунок серії ААЕ № 043128, згідно з якою за грошові кошти у розмірі 92 000 грн ОСОБА_5 відчужений автомобіль марки «GELLY», номер кузова НОМЕР_2 (а.с. 61 т. 1).

Тобто перереєстрація транспортного засобу марки GELLY, 2011 року випуску, відбулась після смерті ОСОБА_7

За положеннями частин першої, третьої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Судом установлено, що договір купівлі-продажу автомобіля від 11 лютого 2015 року ОСОБА_4уклала на підставі нотаріально посвідченої 02 вересня 2014 року приватним нотаріусом Житко О. І. довіреностісерії ВРІ № 571952, якою власник автомобіля ОСОБА_7 уповноважив її керувати та розпоряджатись спірним транспортним засобом.

Разом з тим, ОСОБА_1, ОСОБА_2, пред'являючи позов, зазначали, що згідно з інформацією Єдиного реєстру спеціальних бланків нотаріальних документів бланк нотаріального документу серії ВРІ № 571952 було використано вказаним нотаріусом 14 березня 2011 року, а не 02 вересня 2014 року. Приватний нотаріус Житко О. І. листом від 04 листопада 2015 року підтвердила слідчому Ужгородського відділу поліції Закарпатського Головного управління Національної поліції України, що вказаний нотаріальний бланк нею витрачено на вчинення іншої нотаріальної дії - довіреність від імені ОСОБА_11 на ім'я ОСОБА_12 стосовно транспортного засобу ВАЗ, а не 02 вересня 2014 року.

Проте суди зазначені обставини не врахували і не перевірили, чи підписував ОСОБА_7 надану 02 вересня 2014 року на ім'я ОСОБА_13 довіреність, чи посвідчував її нотаріус, не з'ясували, чи була ОСОБА_13 уповноваженою особою власника спірного автомобіля на його відчуження ОСОБА_5, чи договір укладено останнім саме з ОСОБА_4, що є важливим для застосування наслідків недійсності правочину й відносно кого з осіб.

Статтею 216 ЦК України визначено особливі правові наслідки недійсності правочину.

Зокрема, кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування, якщо законом не встановлені особливі умови їх застосування або особливі правові наслідки окремих видів недійсних правочинів.

У пункті 10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними» судам роз'яснено, що реституція як спосіб захисту цивільного права (частина перша статті 216 ЦК України) застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним. У зв'язку з цим вимога про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, за правилами реституції може бути пред'явлена тільки стороні недійсного правочину.

Згідно з статтею 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Таким чином, на момент смерті ОСОБА_7 до складу спадщини входив спірний автомобіль, а його відчуження третьою особою вже після відкриття спадщини ні для померлої особи, ні для її спадкоємців не створило жодних правових наслідків, оскільки зі смертю ОСОБА_7 представництво за довіреністю, виданою на ім'я ОСОБА_4, припинилось (пункт 6 частини першої статті 248 ЦК України).

Крім того, спірний автомобіль відчужено ОСОБА_5 11 лютого 2015 року, тобто після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_7

При цьому про смерть ОСОБА_7 відповідач ОСОБА_4 знала, оскільки після його смерті за місяць до відчуження спірного автомобіля надала слідчому розписку про те, що автомобіль марки марки GELLY, 2011 року випуску, номерний знак НОМЕР_1, дійсно знаходиться у неї і вона зобов'язується його зберігати поки спір з ОСОБА_1 не буде вирішено у судовому порядку.

Отже, договір купівлі-продажу автомобіля було укладено вже після смерті ОСОБА_7, за відсутності у ОСОБА_4 відповідних повноважень.

Між тим, на угоду, укладену з порушенням вимог закону, не поширюється загальне правило про наслідки недійсності правочину (двостороння реституція), якщо сам закон передбачає інші наслідки такого порушення.

Відповідно до статті 330 ЦК України якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно діє може бути витребуване у нього.

Пунктом 3 частини першої статті 388 ЦК України передбачено, що якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Добросовісне придбання згідно зі статтею 388 ЦК України можливе тоді, коли майно придбане не безпосередньо у власника, а у особи, яка не мала права відчужувати це майно. Наслідком угоди, укладеної з таким порушенням, є не двостороння реституція, а повернення майна з чужого незаконного володіння (віндикація).

На зазначене апеляційний суд у порушення вимог закону уваги не звернув, вважаючи стороною оспорюваного правочину ОСОБА_7, який на момент відчуження автомобіля вже помер, тому не міг уповноважити ОСОБА_4 на його продаж, застосував з власної ініціативи до спірних правовідносин двосторонню реституцію та зобов'язав повернути ОСОБА_5 отримані за відчуження автомобіля грошові кошти саме спадкоємців померлого ОСОБА_7

Таким чином, у спірних правовідносинах повернення майна на користь його власників можливо шляхом передачі такого від покупця - добросовісного набувача, на підставі статті 388 ЦК України, саме з такою вимогою і звернулись позивачі до суду.

Згідно з частиною першою статті 11 ЦПК України 2004 року суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до частини першої статті 3 ЦПК України 2004 року кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно зі статтею 4 ЦПК України 2004 року здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

У частині четвертій статті 10 ЦПК України 2004 року визначено, що суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

Пунктом 1 частини шостої статті 130 ЦПК України 2004 року передбачено, якщо спір не врегульовано у порядку, визначеному частиною третьою цієї статті, суд уточнює позовні вимоги.

Отже, вирішуючи питання про призначення справи до судового розгляду, суд в обов'язковому порядку не вирішив питання про уточнення позовних вимог при наявності неточностей або розбіжностей в прохальній частині позову, при цьому усні пояснення представника позивачів зводились до того, що майно підлягає витребуванню (передачі, а не поверненню) від добросовісного набувача, тобто вимога містила віндикаційний характер.

У статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру.

Таким чином, у порушення статей 212 - 214, 303, 316 ЦПК України 2004 року суди: не з'ясували належним чином фактичних обставин справи щодо заявлених вимог, які правовідносини сторін випливають з установлених обставин та яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; не дослідили та не надали належної правової оцінки зібраним у справі доказам, що має суттєве значення для правильного вирішення спору.

Відповідно до пункту 1 частини третьої та четвертої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази.

Справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції.

За таких обставин оскаржувані судові рішення в частині вирішення позовних вимог про зобов'язання вчинити певні дії не відповідають вимогам статті 263 ЦПК України та ухвалені з порушенням норм процесуального права, що в силу пункту 1 частини третьої та четвертої статті 411 ЦПК України є підставою для його скасування з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись статтями 400, 409, 411, 416, 418, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палатиКасаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1, ОСОБА_2, подану їх представником - ОСОБА_3, задовольнити частково.

Рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 21 жовтня 2016 року та рішення апеляційного суду Закарпатської області від 15 лютого 2017 року в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1, ОСОБА_2 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, третя особа - приватний нотаріус Ужгородського міського нотаріального округу ГуляничТетяна Михайлівна, про зобов'язання вчинити певні дії скасувати, справу в цій частині передатина новий розгляд до суду першої інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: О. В. Білоконь

Б. І. Гулько

Є. В. Синельников

Ю. В. Черняк