Справа № 453/1482/16-ц
№ провадження 2/453/36/18
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
22.05.2018 року Сколівський районний суд Львівської області в складі:
головуючого-судді Ясінського Ю.Є
при секретарі Гринюк Л.Я.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Сколе Львівської області в залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Плав?янської сільської ради Сколівського району Львівської області, ОСОБА_2 про визнання недійсним державного акту на право приватної власності на землю,-
Позивач ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом, в якому просить визнати недійсним державний акт на право приватної власності на землю серії ЛВ 1309 виданий Плав»янською сільською радою Сколівського району Львівської області 16.01.2001 року на ім»я ОСОБА_2. Свої вимоги мотивує тим, що 30.11.1999 року ОСОБА_2 подарувала їй житловий будинок з господарськими будівлями, що в с. Плав»я, вул. Бринівка, 42, Сколівського району Львівської області. 07.12.1999 року проведена державна реєстрація договору дарування від 30.11.1999 року. Під час укладення договору дарування від 30.11.1999 року в неї із ОСОБА_2 була домовленість про те, що земельна ділянка на якій розміщений житловий будинок площею 0,6 га після укладення договору буде належати їй. З кінця 1999 року вона проживає в даному будинку, користується земельною ділянкою площею 0,6 га та сплачує за неї земельний податок. В липні 2016 року на земельній ділянці за адресою вуд. Бринівка, 42, с. Плав»я, Сколівського району Львівської області, з»явилась невідома їй людина, яка повідомила, що буде проводити винос меж земельної ділянки ОСОБА_3 З метою з»ясування правового статусу земельної ділянки її адвокатом було направлено до Плав»янської сільської ради адвокатський запит. У відповіді зазначено, що власником земельної ділянки площею 0,6 га згідно державного акту старого зразка ЛВ 1309 від 16.01.2001 року площею 0,16 га для обслуговування житлового будинку та площею 0,44 га для ведення підсобного господарства виданого на підставі рішення сесії Плав»янської сільської ради від 29.05.1996 року є ОСОБА_2, а на даний час користується та проживає сім»я ОСОБА_1. Вважає, що оскаржуваний державний акт видано ОСОБА_2 з порушенням, оскільки при переході до неї права власності на будинок з господарськими будівлями до неї перейшло і право користування земельною ділянкою на яких вони розташовані у відповідності до ст. 30 Земельного кодексу України (в редакції 06.04.1999 року). Житловий будинок на час видачі державного акту не належав ОСОБА_2, тому не було правової підстави передбаченої ст. 17 ЗК України (ред.1999 року) для передачі у власність земельної ділянки. Згідно довідки виконкому Плав»янської сільської ради від 04.07.2016 року №636, згідно по господарської книги №1 за нею з 2000 року закріплена земельна ділянка площею 0,6 га за яку вона сплачує земельний податок. З врахуванням наведеного вважає, що має право звернутись до суду за захистом своїх порушених прав.
В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_1 ОСОБА_4 позов підтримав, просив задоволити з підстав викладених у позовній заяві та відповіді на відзив. У поданій відповіді на відзив представник позивача ОСОБА_1 ОСОБА_4 зазначає, що у своєму відзиві сторона відповідача зазначає, що оскаржуваний державний акт виданий на земельну ділянку загальною площею 0,60 га, з яких 0,44 га для обслуговування житлового будинку; 0,16 га для ведення підсобного господарства. Однак, згідно державного акту земельна ділянка є цілісною, її площа складає 0,60 га, призначена для обслуговування житлового будинку та ведення підсобного господарства. Розподіл земельної ділянки на дві є умовним та довільним трактуванням зі сторони відповідача. Оскаржуваний державний акт підлягає скасуванню в цілому, оскільки його видача порушує право власності позивачки на земельну ділянку, яке перейшло до неї при набутті права власності на житловий будинок. У договорі дарування від 30.11.1999 року не зазначено, що земельна ділянка, яка відноситься до будинку, залишається у власності відповідачки. Вважає, що сільська рада не вправі була передавати вказану земельну ділянку у власність відповідачки, оскільки вилучення чи викупу земельної ділянки у позивачки не було. Крім того, на момент видачі оскаржуваного акту, з позивачкою не узгоджувались межі земельної ділянки, переданої у власність відповідачки. Покликається на правову позицію Верховного Суду у постанові від 07.02.2018 року у справі №205/6291/13-ц, згідно якої особа, яка набула право власності на частину будівлі чи споруди, стає власником або користувачем відповідної частини земельної ділянки на тих самих умовах, на яких вона належала попередньому власнику, якщо інше не передбачено у договорі відчуження нерухомості. Не погоджується і з твердженням відповідача про пропуск строку позовної давності, так як позивач дізналась про існування державного акту лише у 2016 році. Покликання відповідача на правові позиції Колегії в цивільних справах Верховного суду України від 01.12.1997 року вважає безпідставним, так як такі втратили свою актуальність та суперечать ст. 263 ЦПК України. Просить заперечення відповідача відхилити як безпідставні та необґрунтовані.
Представник відповідача ОСОБА_2 ОСОБА_5 в судовому засіданні просив відмовити у позові з підстав викладених у відзиві на позов та поданих запереченнях. Згідно поданого відзиву зазначає, що оскаржуваний державний акт виданий на земельну ділянку площею 0.60 га, яка складається з земельної ділянки площею 0,44 га для обслуговування житлового будинку та земельної ділянки площею 0,16 га для ведення підсобного господарства. Позивач посилається на ст. 30 ЗК України (в редакції 06.04.1999 року) та вказує, що при переході права власності на будівлі і споруди разом з цими об»єктами переходить у розмірах передбачених ст. 67 цього кодексу і право користування земельною ділянкою без зміни її цільового призначення. Однак дана стаття стосується лише земельної ділянки для обслуговування житлового будинку, однак не стосується земельної ділянки для ведення підсобного господарства. До позивача могла перейти земельна ділянка для обслуговування житлового будинку у розмірі, якому за такими ж умовами надавались земельні ділянки іншим особам у даній місцевості, але не більше 0,25 га, а відповідач має у власності земельну ділянку більшої площі 0,44 га. Оспорюваний державний акт виданий відповідачці 16.01.2001 року тобто 16 років тому. Вважає, що позивачем пропущено строк позовної давності, що є підставою для відмови у позові.
Крім того представником відповідача подано заперечення на подані представником позивача пояснення на відзив, в яких вказує, що позивач зазначає, що згідно державного акту земельна ділянка є цілісною, її площа складає 0,60 га, призначена для обслуговування житлового будинку та ведення підсобного господарства, розподіл земельної ділянки на дві є умовним та довільним трактуванням зі сторони відповідача. Це твердження не відповідає обставинам справи, так як обидві земельні ділянки площею 0,44 га для обслуговування житлового будинку та площею 0,16 га для ведення підсобного господарства мають цільове призначення, межі та конфігурацію. Позивач зазначає, що оскаржуваний державний акт підлягає скасуванню в цілому, оскільки його видача порушує її право власності на земельну ділянку, яке перейшло до неї при набутті права власності на житловий будинок. Однак, чинним законодавство не передбачено, що при набутті права власності на житловий будинок до набувача переходить право власності на земельну ділянку для ведення підсобного господарства. Позивач зазначає, що згідно договору дарування будинку від 30.11.1999 року про те, що земельна ділянка, яка відноситься до будинку, залишається у власності відповідачки, в договорі дарування не зазначено. Навпаки те, що позивач набула право власності на будинок, не спричиняє набуття нею права власності на земельну ділянку, так як відчужував не передавала позивачці право власності на землю. Щодо передачі сільською радою спірної земельної ділянки у власність відповідачки то така відбулась ще у 1996 році задовго до набуття права власності на позивачкою на будинок відповідно до договору дарування будинку від 30.11.1999 року. Відносно узгодження меж земельної ділянки, яка передається у власність із земель комунальної власності, здійснюється до прийняття місцевою радою про передачу у власність земельної ділянки, а не до видачі Державного акту про право власності на земельну ділянку. Вважає, що позивач могла довідатись про ніби-то порушення свого права і до липня 2016 року, адже з моменту укладення договору дарування будинку минуло понад 10 років.
Суд, заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, вважає, що у позові слід відмовити з наступних підстав.
30.11.1999 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 укладено договір дарування житлового будинку, згідно якого ОСОБА_2 подарувала, а ОСОБА_1 прийняла в дар цілий дерев»яний житловий будинок з двох кімнат житловою площею 40,9 кв.м. та однієї кухні зазначений в плані під літерою «А» та господарські будівлі: сарай під літерою «В», погріб під літерою «Б», вбиральня під літерою «Г», які знаходяться в с. Плав»я, Сколівського району Львівської області, вул. Бринівка, 42. Даний договір посвідчений державним нотаріусом Сколівської державної нотаріальної контори ОСОБА_6, зареєстровано в реєстрі за №1514.
10.01.2001 року ОСОБА_2 видано державний акт серія ЛВ 1309 на земельну ділянку площею 0,60 га, що в с. Плав»я, цільове призначення обслуговування житлового будинку та ведення підсобного господарства.
В поданому позові позивач ОСОБА_7 вказує, що у зв»язку із укладеним договором дарування на житловий будинок, до неї в порядку ст. 30 ЗК України (в редакції, яка діяла на час укладення договору) перейшло право на земельну ділянку, на якій він розташований, тому підстав для видачі відповідачу оскаржуваного Державного акту не було. З даним твердженням суд не погоджується виходячи з наступного.
Згідно ст. 30 ЗК України (в редакції від 06.04.1999 року) при переході права власності на будівлю і споруду разом з цими об'єктами переходить у розмірах, передбачених статтею 67 цього Кодексу, і право власності або право користування земельною ділянкою без зміни її цільового призначення і, якщо інше не передбачено у договорі відчуження - будівлі та споруди. У разі зміни цільового призначення надання земельної ділянки у власність або користування здійснюється в порядку відведення.
У відповідності до ст. 243 Цивільного кодексу УРСР за договором дарування одна сторона передає безоплатно другій стороні майно у власність. Договір дарування вважається укладеним з моменту передачі майна обдарованому.
Як встановлено в судовому засіданні та вбачається із договору дарування житлового будинку від 30.11.1999 року відповідачкою ОСОБА_3 позивачу ОСОБА_1 було подаровано лише житловий будинок, що в с. Плав»я, Сколівського району Львівської області, вул. Бринівка, 42, відомості про дарування земельної ділянки площею 0,60 га про яку позивач вказує у позові та зазначає про домовленість із відповідачкою щодо передачі їй земельної ділянки, у матеріалах справи відсутні і про це у договорі не зазначено.
З оскаржуваного державного акту вбачається, що такий виданий на земельну ділянку площею 0,60 га, що в с. Плав»я, цільове призначення обслуговування житлового будинку та ведення підсобного господарства на підставі рішення Плав»янської сільської ради Сколівського району Львівської області від 29.05.1996 року.
Із зазначеного на державному акті плану меж земельної ділянки вбачається, що на ньому вказано дві земельні ділянки площею 0,44 га та площею 0,16 га, які мають цільове призначення, встановлені та погоджені межі та конфігурацію, а відтак твердження позивачки та її представника, що земельна ділянка є цілісною не відповідає фактичним обставинам справи.
Крім того, позивач зазначає, що вона користується земельною ділянкою площею 0,06 га і сплачує за неї земельний податок.
В матеріалах справи наявна довідка, видана виконкомом Плав»янської сільської ради за №636 від 04.07.2016 року, згідно якої за ОСОБА_1 закріплено земельна ділянка площею 0,06 га за яку вона сплачує земельний податок. Однак, позивачкою не надано рішення органу місцевого самоврядування для підтвердження правомірності користування такою земельною ділянкою.
Відповідно до положень пункту 1.7. Інструкції про порядок складання, видачі, реєстрації і зберігання державних актів на право власності на землю і право постійного користування землею, договорів на право тимчасового користування землею (в тому числі на умовах оренди), затвердженої наказом Державного комітету України по земельних ресурсах від 15 квітня 1993 року № 28 (що діяла станом на 20 серпня 1998 року), на земельні ділянки, якими користуються громадяни, підприємства, установи, організації та садівницькі товариства, державні акти виготовляються після визначення меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) і складання плану земельної ділянки.
За змістом пункту 1.10. вказаної Інструкції технічна документація при складанні державних актів включає: при складанні державних актів на право приватної власності на землю і право постійного користування землею, що видаються громадянам на земельні ділянки, якими вони користуються: виписку з рішення місцевої Ради народних депутатів про передачу земельної ділянки у власність або надання її у користування; абриси обміруземельної ділянки; план земельної ділянки, складений за результатами обміру; збірний план землевласників і землекористувачів; відомість обчислення площ; матеріали погодження меж земельної ділянки з суміжними власниками землі і землекористувачами.
Згідно вимог пункту 2.2. Інструкції межі наданих (переданих) земельних ділянок переносяться у натуру (на місцевість) і закріплюються межовими знаками, а межі ділянок, що знаходяться у власності та користуванні і проходять по визначених в натурі контурах, звіряються з наявними планами ділянок. При відсутності плану проводиться зйомка зовнішніх меж земельної ділянки, встановлюються суміжні власники землі і землекористувачі, за участю останніх складається протокол, в якому докладно описується розташування меж на місцевості.
Аналогічні положення закріплено у пунктах 1.12., 2.1., 2.6. Інструкції про порядок складання, видачі, реєстрації і зберігання державних актів на право приватної власності на землю, право колективної власності на землю, право власності на землю і право постійного користування землею, договорів на право тимчасового користування землею (в тому числі на умовах оренди) та договорів оренди землі, затвердженої наказом Державного Комітету України по земельних ресурсах від 04 травня 1999 року № 43.
Таким чином, доказом погодження розміру земельної ділянки за адресою с. Плав»я вул. Бринівка, 42, Сколівського району Львівської області суміжними землекористувачами (землевласниками) є відповідні матеріали технічної документації, що мають містити план земельних ділянок з визначенням на ньому її меж і розмірів, описом меж суміжних власників землі і землекористувачів, та особистий підпис власників і користувачів земельних ділянок про згоду із такими розмірами земельної ділянки.
Як вбачається, з оскаржуваного державного акту такий містить план зовнішніх меж земельної ділянки з описом меж із суміжними власниками землі і землекористувачами.
Натомість позивач ОСОБА_1 не надала суду вищезгаданий підтверджуючих документів про закріплення за нею земельної ділянки площею 0,60 га. в с. Плав»я по вул. Бринівка, 42, Сколівського району Львівської області, а саме рішення органу місцевого самоврядування про виділення земельної ділянки, технічну документацію на земельну ділянку, яка б містила матеріали погодження меж земельної ділянки з суміжними власниками землі і землекористувачами та інше, що дає суду підстави зробити висновок про відсутність порушення прав позивача відповідачем ОСОБА_3
Суд вважає, що до позивачки ОСОБА_1 на підставі договору дарування житлового будинку не могла перейти земельна ділянка площею 0,60 га для обслуговування житлового будинку та ведення підсобного господарства, оскільки про її передачу не зазначено у договорі дарування, про відсутність домовленості про її передачу між позивачкою та відповідачкою, свідчить виготовлення в подальшому ОСОБА_3 оскаржуваного державного акту. Крім того, у відповідності до ст. 30 ЗК України (в ред. 1999 року) при переході права власності на будівлі не передбачено перехід земельної ділянки для ведення підсобного господарства.
Щодо твердження представником відповідача ОСОБА_3 ОСОБА_5 про пропуск позивачем строку позовної давності суд, зазначає наступне.
Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, викладеної в ухвалі від 18.07.200 року, у випадку, коли суд на підставі досліджених у судовому засіданні доказів установить, що право позивача, про захист якого він просить, не порушене, ухвалюється рішення про відмову у задоволенні позову з цих підстав, а не через пропуск строку позовної давності.
Враховуючи, вищевикладене та беручи до уваги те, що на підставі договору дарування від 30.11.1999 року позивачу ОСОБА_1 подаровано лише житловий будинок і такий згідно договору їй передано, будь-яких доказів про домовленість між сторонами договору щодо передання земельної ділянки позивачкою не надано і про такі не зазначено у договорі, про відсутність наміру у відповідачки ОСОБА_3 дарувати земельну ділянку свідчить виготовлення в подальшому нею оскаржуваного державного акту, відтак суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позову.
Керуючись ст.ст. 12, 81, 141, 259, 263, 265, 268, 273 ЦПК України, суд, -
в и р і ш и в:
У задоволенні позову ОСОБА_1 до Плав?янської сільської ради Сколівського району Львівської області, ОСОБА_2 про визнання недійсним державного акту на право приватної власності на землю, відмовити.
Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Львівської області шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до суду апеляційної інстанції в 30-ти денний строк з дня проголошення рішення.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Сколівського районного

суду Львівської області ОСОБА_8

Повний текст рішення складено 29.05.2018 року