Постанова

Іменем України

13 червня 2018 року

м. Київ

справа № 2033/2-11/11

провадження № 61-8952св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є.,

суддів: Антоненко Н. О., Журавель В. І., Крата В. І. (суддя-доповідач), Курило В. П.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_2, правонаступником якої є ОСОБА_3

відповідач - ОСОБА_4,

треті особи: Харківська міська рада, ОСОБА_5,

розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 28 квітня 2016 року у складі судді Бондарєвої І. В. та ухвалу апеляційного суду Харківської області від 08 червня 2016 року у складі судді: Черкасова В. В., Бобровського В. В., Кокоші В. В.,

ВСТАНОВИВ:

У травні 2006 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_4 про виділ частки в натурі, визначення порядку користування земельною ділянкою, та знесення самочинної прибудови.

На обґрунтування позовної заяви вказувала, що вона є власником 3/5 частин житлового будинку АДРЕСА_1 з прибудовами та відповідною частиною надвірних будівель за вказаною адресою на земельній ділянці площею 648 кв. м. Власником 2/5 частин є ОСОБА_4 У 1957 році між її батьком як колишнім співвласником домоволодіння та іншими співвласниками була прийнята домовленість про розподіл земельної ділянки і збудовано паркан між ними, який стояв до 2005 року. ОСОБА_4 самовільно переставила паркан, чим порушила її права як співвласника нерухомості.

Тому, з урахуванням уточнених позовних вимог, просила суд визначити порядок користування земельною ділянкою між сторонами відповідно до ідеальних частин співвласників, а також провести поділ будинку та виділити їй в натурі на її частку: в житловому будинку літ. «А-1» приміщення літ. 1-3 площею 18,2 кв. м, літ. 1-4 площею 0,7 кв. м, літ. 1-5 площею 11,6 кв. м, в житловій прибудові літ. «А1-1» приміщення 1-1, 1-2, 1-8 загальною площею 22,8 кв. м, в прибудові літ. «а» приміщення 1-6 площею 1,1 кв. м, 1-7 площею 9,3 кв. м, а також тамбур літ. «а3», тамбур літ. «а7», ганок літ. «а8», 1/2 частини сараю літ. «Б», льох літ. «Ж», сарай літ. «Д», вбиральню літ. «Е», огорожу №1, 4,5, дворовий водопровід №3. Зобов'язати відповідача демонтувати самовільно збудовану прибудову літ. «а5» до прибудови літ. «а» житлового будинку літ. «А-1».

Рішенням Фрунзенського районного суду м. Харкова від 28 квітня 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Харківської області від 08 червня 2016 року, позовні вимоги задоволено частково. Проведено поділ житлового будинку з надвірними будівлями, розташованих за адресою: АДРЕСА_1, відповідно до варіанту №1 висновку судової будівельно-технічної експертизи від 25 січня 2011 року. Виділено в натурі ОСОБА_2 по житловим будівлям: в житловому будинку літ. «А-1» житлову кімнату літ. 1-3 площею 18,2 кв. м, комору літ. 1-4 площею 0,7 кв. м, житлову кімнату літ. 1-5 площею 11,6 кв. м, в житловій прибудові літ. «А1-1» житлову прибудову (приміщення 1-1, 1-2, 1-8) загальною площею 22,8 кв. м, в прибудові літ. «а» комору 1-6 площею 1,1 кв. м, кухню 1-7 площею 9,3 кв. м. По надвірним будівлям: тамбур літ. «а3», тамбур літ. «а7», ганок літ. «а8», 1/2 частини сараю літ. «Б», льох «Ж», сарай «Д», вбиральню «Е», огорожу №1, 4, ворота 5, дворовий водопровід №3. Усього ОСОБА_2 виділено майна на суму 61 668 грн, що відповідає 64/100 частинам усього домоволодіння.

Виділено в натурі ОСОБА_4, як спадкоємцю ОСОБА_6 по житловим будівлям: в житловому будинку літ. «А-1» житлову кімнату 2-2 площею 18,2 кв. м, житлову кімнату 2-3 площею 12,4 кв. м, в прибудові літ. «а» частину коридору 2-1 площею 7,2 кв. м. По надвірним будівлям: льох літ. «В», 1/2 частини сараю літ. «Б», огорожа № 2, хвіртка № 6. Усього відповідачці виділено майна на суму 34 543 грн, що відповідає 36/100 частинам усього домоволодіння. У задоволенні позовних вимог про визначення порядку користування земельною ділянкою та знесення самочинної прибудови відмовлено.

Рішення судів мотивовані тим, що наявні підстави для часткового задоволення позовних вимог в частині поділу житлового будинку з надвірними спорудами, а щодо поділу земельної ділянки, то позивачем не надано суду варіанту встановлення користування землею, тому у цій частині суди відмовили у задоволенні позову.

У червні 2016 року ОСОБА_2 подала касаційну скаргу, в якій просила скасувати оскаржені судові рішення та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції. Вказувала, що суди порушили норми процесуального права та неправильно застосували норми матеріального права. Акцентувала увагу на тому, що оскарженими рішеннями порушено її конституційне право на користування земельною ділянкою.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 серпня 2016 року відкрито касаційне провадження у справі.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01 грудня 2016 року справу призначено до судового розгляду.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 12 квітня 2017 року провадження у справі зупинено до залучення правонаступника ОСОБА_2, яка є позивачем у справі та яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1, що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1, виданого 27 квітня 2016 року Харківським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Харківській області.

У статті 388 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) в редакції Закону України № 2147-VІІІ від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», який набрав чинності 15 грудня 2017 року, передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII Перехідні положення ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

На підставі підпункту 6 пункту 1 розділу XIII Перехідні положення ЦПК України справа передана до Касаційного цивільного суду.

Ухвалою Верховного Суду від 08 травня 2018 року поновлено касаційне провадження та залучено правонаступника позивача ОСОБА_2 - ОСОБА_3 до участі у справі.

Колегія суддів частково приймає аргументи, які викладені в касаційній скарзі, з таких мотивів.

У постанові Верховного Суду України від 03 квітня 2013 року у справі № 6-12цс13, на підставі аналізу змісту норм статей 183, 358, 364, 379, 380, 382 ЦК України, зроблено висновок, що виділ часток (поділ) жилого будинку, що перебуває у спільній частковій власності, є можливим, якщо кожній зі сторін може бути виділено відокремлену частину будинку із самостійним виходом (квартиру) або у разі, коли є технічна можливість переобладнання будинку в ізольовані квартири, які за розміром відповідають розміру часток співвласників у праві власності. Якщо виділ (поділ) технічно можливий, але з відхиленням від розміру ідеальних часток співвласників з урахуванням конкретних обставин поділ (виділ) може бути проведений зі зміною ідеальних часток і присудженням грошової компенсації співвласнику, частка якого зменшилась. Відтак визначальним для виділу частки або поділу будинку в натурі, який перебуває у спільній частковій власності, є не порядок користування будинком, а розмір часток співвласників та технічна можливість виділу частки або поділу будинку відповідно до часток співвласників. Оскільки учасники спільної часткової власності мають рівні права стосовно спільного майна пропорційно своїй частці в ньому, суд, здійснюючи поділ майна в натурі (виділ частки), повинен передати співвласнику частки жилого будинку та нежилих будівель, яка відповідає розміру й вартості його частки, якщо це можливо без завдання неспівмірної шкоди господарському призначенню будівлі. Під неспівмірною шкодою господарського призначення слід розуміти суттєве погіршення технічного стану жилого будинку, перетворення в результаті переобладнання жилих приміщень у нежитлові, надання в рахунок частки приміщень, які не можуть бути використані як житлові через невеликий розмір площі або через неможливість їх використання (відсутність денного світла тощо).

Суди встановили, що ОСОБА_2 є належить 3/5 частки в праві спільної часткової власності на житловий будинку АДРЕСА_1. ОСОБА_4, як спадкоємцеві ОСОБА_6, належить 2/5 частки в праві спільної часткової власності на житловий будинку АДРЕСА_1.

Суди встановили, що згідно даних техпаспорту, виготовленого ХМБТІ на замовлення ОСОБА_2, на земельній ділянці площею 734 кв.м. розташовані житловий будинок А-1, житлова прибудова А1-1, прибудова а, тамбур а3 та а7, ганок а8, сарай Б та Д, льох В та Ж, вбиральня Е, огорожа №1, 2, 4, дворовий водопровід №3, ворота № 5, хвіртка № 6. Можливість поділу спірного будинку в натурі за варіантом, який фактично склався між сторонами, та про що просить позивач, підтверджується висновком судової будівельно-технічної експертизи № 5151 від 25.01.2011 р. (варіант №1).

Колегія суддів погоджується із висновками судів першої та апеляційної інстанцій, що можливість поділу спірного будинку в натурі за варіантом, який фактично склався між сторонами, підтверджується висновком судової будівельно-технічної експертизи від 25 січня 2011 року № 5151 (варіант № 1), оскільки для здійснення запропонованого варіанту розподілу проводити переобладнання житлового будинку не потрібно.

Згідно частини першої статті 15, частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно з частиною першою статті 60, частиною третьою статті 10 ЦПК України (в редакції, чинній на момент винесення рішення суду) кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

У постанові Верховного Суду України від 15 травня 2017 року у справі № 6-841цс16 зроблено висновок, що при вирішенні спору, визначаючи варіанти користування земельною ділянкою, суд повинен виходити з розміру часток кожного зі співвласників на нерухоме майно, наявності порядку користування земельною ділянкою, погодженого власниками або визначеного на підставі відповідного договору, оформленого у встановленому законом порядку. Якщо суд установить, що співвласники визначили порядок користування й розпорядження земельною ділянкою, для зміни якого підстав немає, він ухвалює рішення про встановлення саме такого порядку. Якщо ж погодженого або встановленого порядку користування земельною ділянкою немає, то суд установлює порядок користування земельною ділянкою з дотриманням часток кожного співвласника у нерухомому майні та забезпеченням вільного користування кожним зі співвласників належним йому майном.

Згідно з частинами першою та другою статті 303 ЦПК України (у редакції, чинній на час звернення до суду апеляційної інстанції) під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Апеляційний суд досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами.

Разом з тим, при розгляді апеляційної скарги в частині позовних вимог про визначення порядку користування земельною ділянкою апеляційний суд обмежився посиланнями на те, що судом першої інстанції роз'яснено позивачці її право на повторне звернення до суду з позовом про визначення порядку користування спірною земельною ділянкою з посиланням на конкретні варіанти встановлення користування землею. Проте, залишаючи без змін рішення суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову щодо встановлення порядку користування земельною ділянкою, апеляційний суд залишив поза увагою, що спір між сторонами у цій частині фактично не вирішено. З урахуванням наведених обставин, апеляційний суд не надав належної оцінки доводам апеляційної скарги та зробив передчасний висновок про законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в цій частині.

Суд касаційної інстанції позбавлений процесуальної можливості встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені судами попередніх інстанцій, з огляду на положення статті 400 ЦПК України.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Доводи касаційної скарги дають підстави для висновку, що оскаржена ухвала апеляційного суду Харківської області від 08 червня 2016 року в частині відмови в задоволенні позовних вимог про визначення порядку користування земельною ділянкою постановлена з порушенням норм матеріального та процесуального права.

У зв'язку з наведеним, колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід задовольнити частково. Ухвала апеляційного суду Харківської області від 08 червня 2016 року в частині відмови в задоволенні позовних вимог про визначення порядку користування земельною ділянкою скасувати та передати справу в цій частині на новий розгляд до апеляційного суду. В іншій частині оскаржені судові рішення залишити без змін.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2, правонаступником якої є ОСОБА_3, задовольнити частково.

Ухвалу апеляційного суду Харківської області від 08 червня 2016 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог про визначення порядку користування земельною ділянкою скасувати

Справу № 2033/2-11/11 в частині відмови у задоволенні позовних вимог про визначення порядку користування земельною ділянкою передати на новий розгляд до апеляційного суду.

У іншій частині рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 28 квітня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Харківської області від 08 червня 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий М. Є. Червинська

Судді: Н. О. Антоненко

В.І. Журавель

В.І. Крат

В.П. Курило