справа № 633/21/18
провадження № 2-к/633/1/2018
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 червня 2018 року Печенізький районний суд Харківської області

у складі: головуючого судді Тимченка А.М.,

за участю: секретаря судового засідання Меденець Т.С.,

представника стягувача адвоката ОСОБА_1,

представника стягувача адвоката ОСОБА_2,

представника боржника за довіреністю ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у смт. Печеніги, Харківської області клопотання ОСОБА_4 про визнання та надання дозволу на примусове виконання на території України рішення Наманганського міжрайонного суду по цивільним справам Республіки Узбекістан від 21 лютого 2002 року про стягнення аліментів, -

ВСТАНОВИВ:

09.01.2018 року до Печенізького районного суду Харківської області надійшло клопотання ОСОБА_4 про визнання та надання дозволу на примусове виконання та території України рішення Наманганського міжрайонного суду по цивільним справам Республіки Узбекістан від 21.02.2012 року в частині стягнення аліментів з ОСОБА_5, який працює на підприємстві «FIPROFILE (вулиця Незалежності, 3, смт. Печеніги, Харківська область).

Того ж дня інформацію щодо клопотання ОСОБА_4 було внесено до системи автоматизованого розподілу, присвоєно єдиний унікальний номер судової справи 633/21/18 (номер провадження 2-к/633/1/2018) та згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями головуючим суддею (суддею-доповідачем) обрано ОСОБА_6

Відповідно до ч.1 ст. 464 Цивільного процесуального кодексу України питання про надання дозволу на примусове виконання рішення іноземного суду розглядається за місцем проживання (перебування) або місцем знаходження боржника.

З метою встановлення зареєстрованого місця проживання або знаходження боржника, а також визначення підсудності розгляду даного клопотання, 11.01.2018 року судом направлений запити до Відділу обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання (вих. № 633/21/18/98/2018) та виконавчого комітету Печенізької селищної ради Печенізького району Харківської області (вих. № 633/21/18/101/2018) щодо надання до суду відомостей про реєстрацію місця проживання (перебування) та інших персональних даних відносно боржника - ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, уродженця ІНФОРМАЦІЯ_2, Узбекістан.

Крім того, 11.01.2018 року на адресу ПрАТ «Фінпрофіль» надіслано лист (вих. № 633/21/18/100/2018) щодо надання інформації: чи працює в ПрАТ «Фінпрофіль» та на якій посаді ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_3, уродженець ІНФОРМАЦІЯ_4, якщо так, зазначити місце проживання (перебування) останнього. Даний лист отримано під розписку помічником генерального директора ПрАТ «Фінпрофіль» ОСОБА_7 18.01.2018 року, однак, відповідь у встановлені законом строки до суду не надійшла.

25.01.2018 року на адресу суду надійшов лист-відповідь на запит від Печенізької селищної ради Харківської області № 02-25/50, згідно якого ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_3, зареєстрованим на території селищної ради не значиться.

05.02.2018 року на адресу суду надійшов лист-відповідь на запит від Відділу обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання ГУДМС України в Харківській області від 24.01.2018 року, згідно якого за відомостями відділу ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_3, не значиться зареєстрованим по місту Харкову та території Харківської області.

05.02.2018 року на адресу ПрАТ «Фінпрофіль» направлено лист вих. № 633/21/18/368/2018 щодо доручення директору ПрАТ «Фінпрофіль» повідомити та вручити ОСОБА_5 клопотання ОСОБА_4 про визнання та надання дозволу на примусове виконання на території України рішення Наманганського міжрайонного суду по цивільним справам Республіки Узбекістан від 21.02.2012 року в частині стягнення аліментів. Крім того, відповідно до ч. 1 ст. 467 Цивільного процесуального кодексу України, судом розяснено ОСОБА_5 право подати у місячний строк заперечення проти цього клопотання. Даний лист отримано під розписку помічником генерального директора ПрАТ «Фінпрофіль» ОСОБА_7 20.02.2018 року.

13.03.2018 року через канцелярію суду надійшла заява від ОСОБА_5 з проханням надати йому для ознайомлення клопотання ОСОБА_4 та додані до нього документи. Того ж дня ОСОБА_5 було ознайомлено з матеріалами клопотання.

Оскільки у встановлений ст. 467 Цивільного процесуального кодексу України строк заперечення боржником до суду подані не були, ОСОБА_5 не спростував інформацію про те, що він працює в ПрАТ «Фінпрофіль», ухвалою суду від 21 березня 2018 року прийнято до розгляду клопотання ОСОБА_4 про визнання та надання дозволу на примусове виконання на території України рішення іноземного суду, визначено дату, час і місце судового розгляду.

27.04.2018 року на адресу суду боржником подано заперечення на клопотання ОСОБА_4 про визнання та звернення до виконання рішення іноземного суду, що підлягає примусовому виконанню. В обґрунтування яких боржник зазначив, що він не ухилявся від сплати аліментів на утримання сина, протягом 14 років щомісячно їх сплачував до досягнення сина повноліття, тобто до 01.01.2016 року. Дійсно, з 01.10.2004 року по 01.04.2008 рік він сплачував аліменти від свого доходу, що отримував від заробітної плати. В період з 2008 року по 01.01.2016 рік він ніде не працював, однак платив аліменти щомісяця. На даний час за ним не має заборгованості по аліментам на утримання сина. У звязку з чим, прохав у задоволені клопотання відмовити.

Представники ОСОБА_4- адвокати ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в судовому засіданні заявлене клопотання ОСОБА_4 підтримали в повному обсязі, просили його задовольнити, посилаючись на підстави зазначені в ньому та на положення ч.2 ст. 194 Сімейного кодексу України відповідно до яких, з боржника підлягає стягненню 1/4 частина від всіх його реальних доходів, отриманих на території України, за вирахуванням вже сплачених сум, які боржник сплачував в розмірі 1/4 частини від умовного середнього заробітку особи по Узбекістану для безробітних осіб.

Представник ОСОБА_5- ОСОБА_3 в судовому засіданні прохала суд у задоволенні клопотанні відмовити, посилаючись на підстави, зазначені в письмових заперечення наданих суду боржником.

Суд, заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши клопотання та додані до нього документи, в їх сукупності, вважає за необхідне в його задоволені відмовити з наступних підстав.

Згідно ч.1, 2 ст. 3 Цивільного процесуального України, цивільне судочинство здійснюється відповідно до Конституції України, Цивільного процесуального кодексу України та Закону України "Про міжнародне приватне право", законів України, що визначають особливості розгляду окремих категорій справ, а також міжнародних договорів, згода на обовязковість яких надана Верховною Радою України. Якщо міжнародним договором, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України, передбачено інші правила, ніж встановлені цим Кодексом, застосовуються правила міжнародного договору.

Положенням ст. 462 Цивільного процесуального кодексу України встановлено, що рішення іноземного суду (суду іноземної держави, інших компетентних органів іноземних держав, до компетенції яких належить розгляд цивільних справ) визнаються та виконуються в Україні, якщо їх визнання та виконання передбачено міжнародним договором, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності. У разі якщо визнання та виконання рішення іноземного суду залежить від принципу взаємності, вважається, що він існує, оскільки не доведено інше.

Право на звернення до суду України із зазначеним клопотанням ОСОБА_4, передбачено Конвенцією про правову допомогу та правові відносини у цивільних, сімейних і кримінальних справах, яку було підписано 22 січня 1993 у м. Мінську (набула чинності 8 серпня 1993 року, ратифікована Верховною Радою України 10 листопада 1994 року і набула чинності 14 квітня 1995 року) ( далі Конвенція).

Відповідно до cт. 54 Конвенції клопотання про визнання і дозвіл примусового виконання рішень розглядаються судами Договірної Сторони, на території якої повинне бути здійснене примусове виконання. Суд, що розглядає клопотання про визнання і дозвіл примусового виконання рішення, обмежується встановленням того, що умови, передбачені цією Конвенцією, дотримані. У випадку, якщо умови дотримані, суд виносить рішення про примусове виконання. Порядок примусового виконання визначається за законодавством Договірної Сторони, на території якої повинне бути здійснене примусове виконання.

Згідно до ст. 466 Цивільного процесуального кодексу України клопотання про надання дозволу на примусове виконання рішення іноземного суду подається у письмовій формі і повинно містити: імя (найменування) особи, що подає клопотання, зазначення її місця проживання (перебування) або місцезнаходження;) імя (найменування) боржника, зазначення його місця проживання (перебування), його місцезнаходження чи місцезнаходження його майна в Україні; мотиви подання клопотання.

До клопотання про надання дозволу на примусове виконання рішення іноземного суду додаються документи, передбачені міжнародними договорами, згода на обовязковість яких надана Верховною Радою України. Якщо міжнародними договорами, згода на обовязковість яких надана Верховною Радою України, не визначено перелік документів, що мають додаватися до клопотання, або за відсутності такого договору, до клопотання додаються такі документи: засвідчена в установленому порядку копія рішення іноземного суду, про примусове виконання якого подається клопотання; офіційний документ про те, що рішення іноземного суду набрало законної сили (якщо це не зазначено в самому рішенні); документ, який засвідчує, що сторона, стосовно якої постановлено рішення іноземного суду і яка не брала участі в судовому процесі, була належним чином повідомлена про дату, час і місце розгляду справи; документ, що визначає, в якій частині чи з якого часу рішення іноземного суду підлягає виконанню (якщо воно вже виконувалося раніше); документ, що посвідчує повноваження представника (якщо клопотання подається представником); засвідчений відповідно до законодавства переклад перелічених документів українською мовою або мовою, передбаченою міжнародними договорами України.

Вимоги зазначеної статті цивільного процесуального закону щодо переліку документів, що мають додаватися до клопотання, є ідентичні вимогам, передбаченим статтею 53 Конвенції.

Рішення Намаганського міжрайонного суду по цивільним справам від 21.02.2002 року № 432 стягнуто з ОСОБА_8 аліменти на утримання сина ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_5 у розмірі ? частини с щомісячного доходу до досягнення ним повноліття на користь ОСОБА_4 Нигори починаючи з 20.02.2002 року. (а.с. 28,29,30).

Зазначене рішення набрало законної сили 13.03.2002 року (а.с. 6).

Ухвалою Намаганського міжрайонного суду по цивільним справам від 22.03.2017 року виправлена описка, допущена судом в рішенні Намаганського міжрайонного суду по цивільним справам від 21.02.2002 року № 432, а саме: «фамілія відповідача ОСОБА_8 імя ОСОБА_8 і імя дитини ОСОБА_6» вважати вірним та читати як « фамілія відповідача ОСОБА_5 імя Ахмадхон та імя дитини ОСОБА_6». Даних шодо набрання ухвали законної сили в ній не зазначено (а.с. 26,27).

В порушення п.2 ч.3 ст. 466 Цивільного процесуального кодексу України та ст. 53 Конвенції, офіційного документу про те, що вказана ухвалою Намаганського міжрайонного суду по цивільним справам від 22.03.2017 року набрало законної сили, суду не надано.

Як було встановлено в судовому засіданні рішення Намаганського міжрайонного суду по цивільним справам від 21.02.2002 року № 432 перебувало на виконанні в Намаганському міському відділі бюро примусових виконань (а.с. 100,101-102).

Однак, в порушення п.4 ч.3 ст. 466 ЦПК України та ст. 53 Конвенції суду не надано документ, що визначає, в якій частині чи з якого часу рішення іноземного суду підлягає виконанню (якщо воно вже виконувалося раніше).

Представник ОСОБА_10 в судовому засіданні пояснив, що рішення Намаганського міжрайонного суду по цивільним справам від 21.02.2002 року №432 повинно виконуватись з моменту проживання боржника на території України, а в якій частині - державний виконавець самостійно визначає відповідно до ст. 194 СК України.

Клопотань щодо витребування доказів в частині надання інформації з якого часу боржник проживає на території України та чи є він громадянином України представниками стягувача ОСОБА_4 не заявлялось.

Представник ОСОБА_5 в судовому засідання пояснив, що боржник є громадянином України, з якого часу він не може зазначити. З 01.11.2016 року займає посаду генерального директора ПрАТ «Фінпрофіль», що підтверджується наказом № 17 від 23.05.2018 року про відрядження представників ПрАТ «Фінпрофіль», який був долучений до заяви від 24.05.2018 року (а.с. 89).

Відповідно до роздруківки з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, ОСОБА_11 займає посаду керівника ПрАТ «Фінпрофіль» з 02.11.2016 року ( а.с.155-160).

Згідно зі ст. 463 ЦПК України рішення іноземного суду може бути предявлено до примусового виконання в Україні протягом трьох років з дня набрання ним законної сили, за винятком рішення про стягнення періодичних платежів, яке може бути предявлено до примусового виконання протягом усього строку проведення стягнення з погашенням заборгованості за останні три роки.

Строк предявлення рішення іноземного суду до примусового виконання в Україні положенням Конвенції не передбачений.

Відповідно до рішення, постановленого 18.01.2016 року судовим виконавцем Намаганського міського відділу судових виконавців ОСОБА_12, виконавча справа № 31109, що перебувала в проваджені Намаганського міського відділу судових виконавців, по виконавчому документу, відповідно до виконавчого листа Намаганського міжрайонного суду по цивільним справам від 21.02.2002 року про стягнення в розмірі 1/4 частини аліментів з боржника ОСОБА_5 для матеріального забезпечення дитини на користь стягувача ОСОБА_4 Нігори закінчена у звязку з досягненням дитини - Хамідхановим Азізхон 01.01.2016 року повноліття. Скасовано всі заборони, що були застосовані до боржника по даним виконавчим документам. Розяснено сторонам право на оскарження даного рішення ( а.с. 101,102).

Доказів оскарження зазначеного рішення судового виконавця представниками ОСОБА_10 суду не надано.

Як вбачається з довідки Намагагського міського відділу бюро примусового виконання від 31.05.2018 року № 1983/18, станом на 01.01.2016 рік за ОСОБА_5 відсутня заборгованість по сплаті аліментів на утримання сина, відповідно до виконавчого листа Намаганського міжрайонного суду по цивільним справам від 21.02.2002 року. (а.с. 138-142).

Представники ОСОБА_10 в судовому засіданні пояснили, що стягувачка не згодна з нарахуванням розміру аліментів за виконавчим листом Намаганського міжрайонного суду по цивільним справам від 21.02.2002 року. Однак, доказів щодо оскарження дій державного виконавця в частині нарахування розміру аліментів, суду не надали.

Відповідно до довідки Намаганського міжрайонного суду по цивільним справам від 22.03.2017 № 3401, на підставі довідки відділу судових виконавців міста Намагана від 19.2016 року зясовано, що з 01.02.2004 року по 01.04.2008 рік з відповідача ОСОБА_13 стягувалось на користь ОСОБА_10 аліменти в розмірі 1/4 частини від щомісячних доходів з місця роботи СП «Амантайтау Глодфилде». З 01.04. 2008 року по 01.01.2016 рік стягнення аліментів в розмірі 1/4 частини доходів здійснювалось виходячи з середньомісячної заробітної плати в Республіці Узбекистан, як безробітний. (а.с. 35).

Згідно до ч.2 ст. 468 ЦПК України клопотання про надання дозволу на примусове виконання рішення іноземного суду не задовольняється у випадках, передбачених міжнародними договорами, згода на обовязковість яких надана Верховною Радою України. Якщо міжнародними договорами, згода на обовязковість яких надана Верховною Радою України, такі випадки не передбачено, у задоволенні клопотання може бути відмовлено якщо пропущено встановлений міжнародними договорами, згода на обовязковість яких надана Верховною Радою України, та цим Кодексом строк предявлення рішення іноземного суду до примусового виконання в Україні. В інших випадках, встановлених законами України.

Відповідно до ст. 55 Конвенції у визнанні передбачених статтею 52 рішень і у видачі дозволу на примусове виконання може бути відмовлено у випадках, якщо: відповідно до законодавства Договірної Сторони, на території якої винесене рішення, воно не набуло законної сили або не підлягає виконанню, за винятком випадків, коли рішення підлягає виконанню до набуття законної сили;відповідач не прийняв участі в процесі внаслідок того, що йому або його уповноваженому не був вчасно і належно вручений виклик до суду;у справі між тими ж сторонами, про той же предмет і по тій же підставі на території Договірної Сторони, де повинно бути визнане і виконане рішення, було вже раніше винесене рішення, що вступило в законну силу, або мається визнане рішення суду третьої держави, або якщо установою цієї Договірної Сторони було раніше порушено провадження по даній справі; відповідно до положень цієї Конвенції, а у випадках, не передбачених нею, відповідно до законодавства Договірної Сторони, на території якої рішення повинно бути визнане і виконане, справа відноситься до виняткової компетенції її установи; відсутній документ, що підтверджує угоду сторін у справі договірної підсудності; минув термін давності примусового виконання, передбачений законодавством Договірної Сторони, суд якої виконує доручення

Враховуючи зазначене, те, що на час розгляду клопотання про визнання та надання дозволу на примусове виконання на території України рішення Намаганського міжрайонного суду по цивільним справам від 21.02.2002 року №432 про стягнення аліментів до досягнення дитиною повноліття, строк виконання зазначеного рішення закінчився, у звязку з досягненням дитиною повноліття 01.01.2016 року, те, що представниками стягувачки не надано доказів щодо наявності за ОСОБА_5 заборгованість по сплаті аліментів на утримання сина, відповідно до виконавчого листа Намаганського міжрайонного суду по цивільним справам від 21.02.2002 року, а також те, що боржник працює на території України з 02.11.2016 року , тобто після закриття виконавчого провадження з примусового виконання рішення суду щодо стягнення аліментів, суд вважає за необхідне відмовити ОСОБА_4 у задоволенні клопотання про надання дозволу на примусове виконання рішення іноземного суду.

Керуючись ст.468 ЦПК України, ст. 55 Конвенцієї про правову допомогу та правові відносини у цивільних, сімейних і кримінальних справах, суд-

ПОСТАНОВИВ:

В задоволенні клопотання ОСОБА_4 про визнання та надання дозволу на примусове виконання на території України рішення Наманганського міжрайонного суду по цивільним справам Республіки Узбекістан від 21 лютого 2002 року про стягнення аліментів - відмовити.

Ухвала суду може бути оскаржена в загальному порядку шляхом подачі апеляційної скарги до Апеляційного суду Харківської області протягом пятнадцяти днів з дня складання повного тексту. Учасник справи, якому повний текст ухвали не було вручено у день її складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом пятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду або з інших поважних причин.

Повний текст ухвали складений 22.06.2018 року.

Суддя: А.М. Тимченко