АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 635/6962/16-ц

Провадження № 22-ц/790/1268/18

22 червня 2018 року

м.Харків

Апеляційний суд Харківської області в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого - Овсяннікової А.І.

суддів - Коваленко І.П., Тичкової О.Ю.

розглянув у порядку спрощеного провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу ОСОБА_1 в особі її представника ОСОБА_2 на рішення Харківського районного суду Харківської області від 27 жовтня 2017 року(суддя Токарєва Н.М.) по справі № 635/6962/16-ц за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, третя особа: Служба у справах дітей Харківської районної державної адміністрації Харківської області, Управління ведення Реєстру територіальної громади Департаменту реєстрації Харківської міської ради про усунення перешкод у реалізації права власності шляхом виселення без надання іншого житлового приміщення та зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3, треті особи: ОСОБА_4, Служба у справах дітей Харківської районної державної адміністрації Харківської області про визнання договору іпотеки недійсним та повернення квартири у власність, -

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2016 року ОСОБА_3 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_1, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, третя особа: Служба у справах дітей Харківської районної державної адміністрації Харківської області про усунення перешкод у реалізації права власності шляхом виселення без надання іншого житлового приміщення.

В обґрунтування позову зазначає, що 18 лютого 2014 року між нею та ОСОБА_1 укладено договір позики, який посвідчено нотаріально.

В забезпечення виконання зобов'язань за договором позики 18 лютого 2014 року ОСОБА_1 передала в іпотеку квартиру АДРЕСА_4

У зв'язку з невиконанням ОСОБА_1 зобов'язань, 02 серпня 2016 року вона набула права власності на предмет іпотеки.

На підтвердження відсутності реєстрації місця проживання неповнолітніх дітей та третіх осіб в квартирі при складенні та підписанні договору іпотеки надана нотаріусу довідка ОСББ «Бджілка» про склад сім'ї, згідно якої за адресою: АДРЕСА_1, зареєстрована тільки ОСОБА_1.

Відповідно до договору іпотеки ОСОБА_1 не має права реєструвати без її письмової згоди неповнолітніх та будь-яких осіб.

Однак, згідно довідки виконавчого комітету Мереф'янської міської ради від 26 травня 2016 року в спірній квартирі проживають та зареєстровані ОСОБА_4, ОСОБА_1, ОСОБА_5 та ОСОБА_5

18 серпня 2016 року її представником направлено відповідачам вимоги про виселення з квартири, зняття з реєстраційного обліку та усунення перешкод в реалізації права власності та надано строк для добровільного виселення до 20 вересня 2016 року.

Вимоги повернулися у зв'язку з їх неотриманням відповідачами.

У відповідачів відсутні правові підстави для проживання у квартирі, вони перешкоджають їй користуватися належним їй майном, відмовляються добровільно звільнити жиле приміщення; вони не є власниками квартири, не є членами її родини, у зв'язку з чим не мають права користування квартирою.

Просить усунути перешкоди у реалізації права власності на квартиру АДРЕСА_2 та виселити ОСОБА_4, ОСОБА_1, ОСОБА_5 та ОСОБА_5 із спірної квартири без надання іншого житлового приміщення.

Відповідач ОСОБА_1 позов не визнала та вернулась до суду із зустрічним позовом.

Зазначає, що 18 лютого 2014 року між нею та ОСОБА_3 укладено договір позики.

Взяті на себе зобов'язання нею виконані частково.

Договір позики вона підписувала у нотаріуса в присутності ОСОБА_3 та ріелтора ОСОБА_7, у якої вона колись вже позичала кошти.

Вона є азербайджанкою за національністю і не розуміє українську мову. Тексти договору, які були нею підписані, читала ОСОБА_7, і ознайомившись, сказала, що це можна підписувати.

ОСОБА_7 вона довіряла тому підписала аркуші, надані нотаріусом, в тих місцях, де їй вказала нотаріус. Вона, не розуміючи природу та зміст договору іпотеки, підписала його під впливом помилки.

Вона не мала намір передавати в іпотеку квартиру, бо в ній зареєстровані донька разом із її малолітніми дітьми. Вона знала, що на укладання правочинів щодо нерухомого майна, в якому зареєстровані неповнолітні діти, необхідний дозвіл органу опіки та піклування, але вона до цих органів із відповідною заявою не зверталась.

З урахуванням уточнень просила визнати договір іпотеки, укладений 18 лютого 2014 року між нею та ОСОБА_3. недійсним та повернути їй у власність квартиру АДРЕСА_3.

ОСОБА_3 зустрічний позов не визнала. Права ОСОБА_1 при укладанні договору позики та договору іпотеки не були порушені, договори укладені добровільно, власноруч підписані, сторони усвідомлювали значення своїх дій, договір відповідав вільному волевиявленню сторін.

Відповідачі ОСОБА_1, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 в судове засідання не з'явились.

Представник третьої особи Служби у справах дітей Харківської районної державної адміністрації Харківської області надала суду заяву, в якій просить суд слухати справу без участі представника.

Представник третьої особи Управління ведення Реєстру територіальної громади Департаменту реєстрації Харківської міської ради надав до суду повідомлення, що в силу приписів Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо розширення повноважень органів місцевого самоврядування та оптимізації надання адміністративних послуг» не може приймати участь у якості третьої особи по даній справі.

Рішенням Харківського районного суду Харківської області від 27 жовтня 2017 року позовні вимоги ОСОБА_3 задоволено.

Усунуто перешкоди ОСОБА_3 у користуванні квартирою, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 шляхом виселення ОСОБА_1, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_5 без надання іншого житлового приміщення.

Стягнуто з ОСОБА_1 судовий збір на користь ОСОБА_3 в сумі 551,20 грн. .

В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 відмовлено у повному обсязі.

Стягнуто з ОСОБА_1 судовий збір на користь держави в сумі 640,00 грн.

Рішення мотивовано тим, що ОСОБА_1 факт отримання коштів в борг не оспорювала, умови договору позики не оскаржувала, свій підпис у договорах позики та іпотеки підтвердила. Оскільки умови договорів ОСОБА_1 не виконано, то ОСОБА_3 правомірно набула право власності на спірне майно.

Припинення права власності ОСОБА_1 на квартиру припиняє право членів її сім'ї на користування цим житлом, домовленості між сторонами про право користування спірним житловим приміщенням відсутні, а тому позов ОСОБА_3 підлягає задоволенню.

Договір іпотеки містить відомості про те, що сторони з його змістом ознайомлені, при його підписанні діяли свідомо і добровільно, на власний розсуд та без збігу тяжких обставин, діяли без впливу, примусу, обману, ознайомлені з приписами цивільного законодавства, що регулюють взаємовідносини сторін за даним договором, про що сторони поставили свої підписи у договорі іпотеки.

Позовні вимоги ОСОБА_1 про повернення у власність спірної квартири є неналежним способом захисту права, а тому задоволенню не підлягають.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 в особі свого представника ОСОБА_2 просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити її вимоги та відмовити у задоволенні позову ОСОБА_3

Квартира придбана не за кошти, отриманні за договором позики, а тому підстав для виселення немає.

Відсутнє волевиявлення на укладання договору іпотеки, оскільки правочин укладено під впливом помилки; відсутня згода органу опіки та піклування на укладання договору іпотеки.

Колегія суддів, вислухав суддю - доповідача, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що скарга підлягає задоволенню частково.

Як встановлено судом і підтверджується матеріалами справи 18 лютого 2014 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 укладено договір позики, згідно умов якого ОСОБА_1 отримала грошові кошти у сумі 157500 грн., що є еквівалентом 17860 доларів США зі строком повернення до 18 лютого 2015 року. (а.с.99-100).

Договір посвідчено нотаріально.

В забезпечення виконання зобов'язань за договором позики 18 лютого 2014 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 укладено договір іпотеки, згідно умов якого в іпотеку передано квартиру АДРЕСА_1 Харківської області.

Пунктом 13 договору іпотеки визначено, що іпотекодержатель у випадку невиконання іпотекодавцем своїх зобов'язань за договором позики має право набути право власності на предмет іпотеки за власним одноосібним письмовим рішенням.

02 серпня 2016 року на підставі ст. 70 Закону України «Про іпотеку» приватним нотаріусом ХМНО Вахрушевою О.О. зареєстровано право власності на спірну квартиру за ОСОБА_3

Згідно зі статтею 16 ЦК України визнання правочину недійсним є одним з передбачених законом способів захисту цивільних прав та інтересів осіб, а загальні вимоги щодо недійсності правочину передбачені статтею 215 цього Кодексу.

Відповідно до частини першої статті 215 ЦК підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

При вирішенні позову про визнання недійсним оспорюваного правочину підлягають застосуванню загальні приписи статей 3, 15, 16 ЦК України, які передбачають право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину й має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, передбачених законом, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене, в чому полягає його порушення, оскільки залежно від цього визначається необхідний спосіб захисту порушеного права, якщо таке порушення відбулось.

Статтею 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян та безпритульних дітей» передбачено, що держава охороняє і захищає права та інтереси дітей під час вчинення правочинів щодо нерухомого майна. Неприпустиме зменшення або обмеження прав та інтересів дітей під час вчинення будь-яких правочинів щодо жилих приміщень. Органи опіки та піклування здійснюють контроль за дотриманням батьками та особами, які їх замінюють, житлових прав і охоронюваних законом інтересів дітей відповідно до закону. Для вчинення будь-яких правочинів щодо нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, необхідний попередній дозвіл органів опіки та піклування, що надається відповідно до закону.

За змістом цієї норми закону, а також статей 17, 18 Закону України «Про охорону дитинства», статті 177 СК України дбати про збереження та використання майна дитини в її інтересах - обов'язок батьків. З метою гарантування декларованого державою пріоритету інтересів дитини закон передбачає додаткові засоби контролю з боку держави за належним виконанням батьками своїх обов'язків, установлюючи заборону для батьків малолітньої дитини вчиняти певні правочини щодо її майнових прав без попереднього дозволу органу опіки та піклування.

Згідно частин четвертої та п'ятої статті 177 СК України орган опіки та піклування проводить перевірку заяви про вчинення правочину щодо нерухомого майна дитини та надає відповідний дозвіл, якщо в результаті вчинення правочину буде гарантоване збереження права дитини на житло.

За змістом частини шостої статті 203, частини першої статті 215 ЦК України правочин, що вчинений батьками (усиновлювачами) і суперечить правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей, може бути визнаний судом недійсним. Такий правочин є оскаржуваним.

За таких обставин вчинення батьками малолітньої/неповнолітньої дитини певного правочину за відсутності попереднього дозволу органу опіки та піклування порушує установлену статтею 177 СК України заборону. Проте сам по собі цей факт не є безумовним підтвердженням наявності підстав для визнання правочину недійсним. Правочин може бути визнаний недійсним, якщо його вчинення батьками без попереднього дозволу органу опіки та піклування призвело до порушення права особи, в інтересах якої пред'явлений позов, тобто до звуження обсягу існуючих майнових прав дитини та/або порушення охоронюваних законом інтересів дитини щодо житлового приміщення.

Системний аналіз наведених норм свідчить про те, що: 1) дбати про збереження та використання майна дитини в її інтересах - обов'язок батьків; 2) сама по собі відсутність попереднього дозволу органу опіки та піклування не є беззаперечною підставою для визнання договору іпотеки недійсним.

Відповідно до частин другої та третьої статті 18 Закону України «Про охорону дитинства» (у редакції, чинній на момент укладення договору іпотеки) діти - члени сім'ї власника житлового приміщення мають право користування займаним приміщенням на рівні з власником. Органи опіки та піклування зобов'язані здійснювати контроль за додержанням батьками або особами, які їх замінюють, майнових та житлових прав дітей при відчуженні жилих приміщень та купівлі нового житла.

Згідно зі статтею 9 Закону України «Про іпотеку» іпотекодавець обмежується в розпорядженні предметом іпотеки, однак має право володіти та користуватись предметом іпотеки відповідно до його цільового призначення, якщо інше не встановлено цим Законом. При цьому ЦК України, як і спеціальний Закон України «Про іпотеку», не містять норм, які б зменшували або обмежували право членів сім'ї власника житла на користування жилим приміщенням у разі передання його в іпотеку.

При вирішенні справ за позовом в інтересах дітей про визнання недійсними договорів іпотеки, підставами яких позивач визначає порушення статті 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей», статтю 177 СК України, необхідно у кожному конкретному випадку:

1) перевіряти наявність у дитини права користування житловим приміщенням на момент укладення оспорюваного договору, а також місце її фактичного проживання.

2) Враховувати добросовісність поведінки іпотекодавців щодо надання документів про право дітей на житло, яке є предметом іпотеки, при укладенні оспорюваного договору,

3) з'ясовувати, чи існує фактичне порушення законних прав дитини внаслідок укладення договору іпотеки.

Відмовляючи у задоволенні зустрічного позову, суд першої інстанції обґрунтовано виходив з тих обставин, що оспорюваний договір іпотеки не зменшив і не обмежив права дитини, яка продовжує користуватися житловим будинком, що є предметом іпотеки.

При цьому нотаріусу була надана довідка, що в квартирі зареєстрована тільки ОСОБА_1.

Що стосується посилання ОСОБА_1 щодо наявності помилки, то суд виходить с наступного.

Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (частина перша статті 229 ЦК України).

Згідно статей 229-233 ЦК України правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК України), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно була і має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не може бути підставою для визнання правочину недійсним.

Доказів щодо укладення договору під впливом помилки апелянтом не надано. Посилання ОСОБА_1, що вона є азербайджанкою за національністю, а тому не розуміє української мови не свідчить про наявність помилки. Відповідачка є громадянкою України, не заперечує, що з текстом договору вона ознайомилась та підписаний він нею добровільно. При наявності сумнівів у юридичній природі правочину не позбавлена була можливості скористатись правовою допомогою чи послугами перекладача.

Що стосується питання виселення відповідачів, то суд виходить з наступного.

Матеріали справи свідчать, що станом на час укладання договорів позики та іпотеки в спірній квартирі зареєстровані та проживають ОСОБА_1 - з 30 березня 2013 року, її донька ОСОБА_4 та її онуки ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_2 - з 29 травня 2013 року, тобто, ще до оформлення договору позики та іпотеки.

Згідно довідки від 10 серпня 2017 року у квартирі проживає ще й ОСОБА_10, ІНФОРМАЦІЯ_3.

Як вбачається з матеріалів справи, предмет іпотеки належить ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу квартири від 28 вересня 2012 року. Договори позики та іпотеки укладено 18 лютого 2014 року, тобто спірна квартира придбана не за кошти, отримані за договором позики.Частиною першою статті 40 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку жилий будинок чи жиле приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом.

Нормою, яка встановлює порядок виселення із займаного жилого приміщення, є стаття 109 ЖК УРСР, у частині першій якої передбачені підстави виселення.

Частина третя цієї статті регулює порядок виселення громадян.

За змістом частини другої статті 40 Закону України «Про іпотеку» та частини третьої статті 109 ЖК УРСР після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку жилий будинок чи жиле приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити жилий будинок чи жиле приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють жилий будинок або жиле приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Відповідно до частини другої статті 109 ЖК УРСР громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

Отже, частина друга статті 109 ЖК УРСР установлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення.

Аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців на підставі частини другої статті 39 Закону України «Про іпотеку» підлягають застосуванню як положення статті 40 цього Закону, так і положення статті 109 ЖК УРСР.

Отже, за змістом зазначених норм особам, яких виселяють із жилого будинку (жилого приміщення), що є предметом іпотеки і придбаний не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла, при зверненні стягнення на предмет іпотеки в судовому порядку одночасно надається інше постійне житло. При цьому за положенням частини другої статті 109 ЖК УРСР постійне житло вказується в рішенні суду.

При виселенні в судовому порядку з іпотечного майна, придбаного не за рахунок кредиту і забезпеченого іпотекою цього житла, відсутність постійного жилого приміщення, яке має бути надане особі одночасно з виселенням, є підставою для відмови в задоволенні позову про виселення.

За таких обставин рішення в частині задоволення позову ОСОБА_3 про виселення відповідачів підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374 ч.1 п.2,376, 381-384 ЦПК України, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в особі її представника ОСОБА_2 - задовольнити частково.

Рішення Харківського районного суду Харківської області від 27 жовтня 2017 року у частині задоволення позову ОСОБА_3 -скасувати.

Ухвалити в цій частині нове рішення.

У задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_1, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, третя особа: Служба у справах дітей Харківської районної державної адміністрації Харківської області, Управління ведення Реєстру територіальної громади Департаменту реєстрації Харківської міської ради про усунення перешкод у реалізації права власності шляхом виселення без надання іншого житлового приміщення - відмовити.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_1 (ІНФОРМАЦІЯ_4, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1, виданий 09 червня 1998 року Свердловським МВ УМВС України в Луганській області, зареєстрована за адресою АДРЕСА_4) на користь ОСОБА_3( ІНФОРМАЦІЯ_6, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2, НОМЕР_3, виданий 29 жовтня 1998 року Голованівським РВ УМВС України в Кіровоградський області, 29 травня 1998 року, місце проживання АДРЕСА_5) судовий збір у сумі 826 грн 80 коп.( вісімсот двадцять шість гривень вісімдесят копійок).

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 22 червня 2018 року.

Головуючий А.І. Овсяннікова

Судді: І.П. Коваленко

О.Ю. Тичкова