Ухвала

24 травня 2018 року

м. Київ

справа № 632/1432/17

провадження № 61-26095ск18

Верховний Суд у складі судді Касаційного цивільного суду Карпенко С. О., вирішуючи питання про відкриття касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Первомайського міськрайонного суду Харківської області від 6 грудня 2017 року та постанову апеляційного суду Харківської області від 14 березня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору,- ОСОБА_3, про зменшення розміру стягнених аліментів на малолітню дитину,

ВСТАНОВИВ:

12 квітня 2018 року подана касаційна скарга ОСОБА_1 на рішення Первомайського міськрайонного суду Харківської області від 6 грудня

2017 року та постанову апеляційного суду Харківської області від 14 березня 2018 року.

15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів».

Згідно з частиною третьою статті 3 Цивільного процесуального кодексу (далі - ЦПК) України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Вирішуючи питання про відкриття касаційного провадження, суд дійшов наступних висновків.

У жовтні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, у якому просив зменшити розмір аліментів, які стягуються з нього на користь ОСОБА_2 на неповнолітнього сина ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Позовні вимоги ОСОБА_1 мотивував тим, що з нього на користьОСОБА_2 стягуються аліменти на їх спільного сина - ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, у розмірі 1/4 частини його щомісячного доходу, але не менше

30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, на підставі рішення Первомайського міськрайонного суду Харківської області від 20 лютого

2012 року. Проте на даний час його матеріальне становище змінилося, оскільки з 12 серпня 2016 року він перебуває у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_3

На підставі судового наказу Первомайського міськрайонного суду Харківської області від 23 серпня 2017 року з нього на користь ОСОБА_3 стягуються аліменти на їх спільних дітей: синів - ОСОБА_5 та ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2, у розмірі 1/3 частини усіх видів його заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дітей відповідного

віку та не більше 10 прожиткових мінімумів для дітей відповідного віку

при щомісячному нарахуванні, починаючи з 7 серпня 2017 року і до досягнення дітьми повноліття.

Посилаючись на зміну матеріального становища, позивач просив зменшити розмір аліментів, які підлягають стягненню з нього на користь ОСОБА_2 на неповнолітнього сина ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, з

1/4 частини його щомісячного доходу, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, до 1/6 частини його щомісячного доходу, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Рішенням від 6 грудня 2017 року Первомайський міськрайонний суд Харківської області в задоволенні позову відмовив.

Апеляційний суд Харківської області постановою від 14 березня 2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишив без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Ухвалюючи судові рішення, що оскаржуються, суди попередніх інстанцій виходили з того, що позивачем не доведено погіршення його матеріального становища, а зміна його сімейного стану не є безумовною підставою для зменшення розміру стягнених аліментів; заробітна плата ОСОБА_1 не зменшувалася та після відповідних відрахувань за аліментними платежами перевищує розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановлений Законом України «Про Державний бюджет України на 2017 рік»; розмір відрахувань із заробітної плати позивача не перевищує 70%, що відповідає вимогам статті 128 Кодексу законів про працю України та статті 70 Закону України «Про виконавче провадження».

Відповідно до пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах, крім випадків, якщо: касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Згідно з частиною шостою статті 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є: справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує п'ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Предметом позову в даній справі є зменшення розміру стягнених аліментів на дитину.

Зазначена справа є справою незначної складності та не належить до виключень із цієї категорії, передбачених пунктом 2 частини шостої статті 19 ЦПК України.

Малозначна справа є такою в силу своїх властивостей, тому незалежно від того визнавав її такою суд першої чи апеляційної інстанції, ураховуючи, що частина шоста статті 19 ЦПК України належить до Загальних положень цього Кодексу, які поширюються й на касаційне провадження, Верховний Суд вважає за можливе визнати цю справу малозначною. При цьому Верховним Судом досліджено

та взято до уваги: ціну позову, предмет позову, складність справи, а також значення справи для сторін і суспільства.

Касаційна скарга та додані до неї матеріали не містять обґрунтувань випадків, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, за наявності яких судове рішення у малозначній справі підлягає касаційному оскарженню.

Відповідно до вимог пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК Українисуддя-доповідач відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

Правила, запроваджені законодавцем щодо обмеження права на касаційне оскарження, відповідають Конституції України, відповідно до статті 129 якої основними засадами судочинства є, серед інших, забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення (пункт 8).

Зазначене відповідає і Рекомендаціям № R (95) 5 Комітету Міністрів Ради Європи від 7 лютого 1995 року, згідно з якими державам-членам рекомендовано вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини «с» статті 7 цієї Рекомендації скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу. Від особи, яка подає скаргу, слід вимагати обґрунтування причин, з яких її справа сприятиме досягненню таких цілей.

Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції) від 23 жовтня 1996 року; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії) від 19 грудня 1997 року.

Оскільки заявником подано касаційну скаргу на судові рішення, прийняті у малозначній справі, і випадків, передбачених пунктом 2 частини третьої

статті 389 ЦПК України, ним не обґрунтовано, а судом не встановлено, відповідно до пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суддя-доповідач відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі.

Керуючись статтями 19, 389, 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі судді Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Первомайського міськрайонного суду Харківської області від 6 грудня 2017 року та постанову апеляційного суду Харківської області від 14 березня 2018 року.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя С. О. Карпенко