Постанова

Іменем України

20 червня 2018 року

м. Київ

справа № 571/588/17

провадження № 61-12066св18

Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Кузнєцова В. О. (суддя-доповідач), Олійник А. С., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - Камя'нська сільська рада Рокитнівського району Рівненської області,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на постанову апеляційного суду Рівненської області від 05 січня 2018 року у складі суддів: Хилевич С. В., Ковальчук Н. М., Шеремет А. М.,

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2017 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до Камя'нської сільської ради Рокитнівського району Рівненської області про встановлення факту прийняття спадщини.

На обґрунтування позовних вимог посилався на те, що після смерті своєї матері ОСОБА_5, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_3 року, він фактично прийняв спадщину у вигляді жилого будинку АДРЕСА_1 вступивши в управління та володіння спадковим майном.

Рішенням Рокитнівського районного суду Рівненської області від 13 листопада 2017 року у складі судді Комзюк А. Ф. позов задоволено. Встановлено факт прийняття спадщини протягом шести місяців з дня відкриття спадщини ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 після смерті матері ОСОБА_5, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_3 року в селі Кам'яне Рокитнівського району Рівненської області.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивач прийняв спадщину після смерті своєї матері у 1983 році у порядку, передбаченому Цивільним кодексом Української РСР (1963 року) (далі - ЦК Української РСР (1963 року), а саме вступивши протягом шести місяців з моменту відкриття спадщини в управління та володіння спадковим майном.

Постановою Апеляційного суду Рівненської області від 05 січня 2018 року задоволено апеляційну скаргу ОСОБА_6, рішення Рокитнівського районного суду Рівненської області від 13 листопада 2017 року скасовано, у задоволенні позову відмовлено.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що судом вирішено питання про права та обов'язки ОСОБА_6, який є власником спірного спадкового майна щодо якого заявлені позовні вимоги та якого не було залучено до участі у справі, що є порушенням норм процесуального права та підставою для скасування оскаржуваного рішення.

27 лютого 2018 року ОСОБА_4 подав до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить постанову апеляційного суду скасувати і залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована доведеністю факту прийняття позивачем спадщини у законодавчо визначений строк після смерті матері, а також тим, що позивачу не було достеменно відомо про договір дарування будинку.

Ухвалою Верховного Суду у складі судді Касаційного цивільного суду від 12 березня 2018 року відкрито касаційне провадження у вказаній справі.

10 квітня 2018 року ОСОБА_6 подав відзив на касаційну скаргу, вказуючи на те, що оскаржуване судове рішення апеляційної інстанції є законним і обґрунтованим, всі висновки суду відповідають встановленим обставинам справи, а тому підстав для його скасування немає.

Згідно з частиною третьою статті 3 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно з частиною першою статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Відповідно до статті 524 Української РСР (1963 року) спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом.

Згідно статей 525, 526 Української РСР (1963 року) часом відкриття спадщини визнається день смерті спадкодавця, а при оголошенні його померлим - день, зазначений в статті 21 цього Кодексу. Місцем відкриття спадщини визнається останнє постійне місце проживання спадкодавця (стаття 17 цього Кодексу.

За правилами статті 548 Української РСР (1963 року) для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями.

Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини.

Статтею 549 Української РСР (1963 року) визначено дії, що свідчать про прийняття спадщини. Визнається, що спадкоємець прийняв спадщину якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини.

Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини.

Установлено, що ІНФОРМАЦІЯ_3 року померла ОСОБА_5, спадкоємцями якої були ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Згідно погосподарських книг за 1971-1983 роки ОСОБА_7 разом із дружиною ОСОБА_8 та ОСОБА_5 проживали в одному господарстві, але мали окремі особові рахунки.

ІНФОРМАЦІЯ_4 року померла ОСОБА_9, спадкоємцем цілої частки майна після смерті якої, є її племінник ОСОБА_6, що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину від 14 грудня 2007 року.

Відповідно до договору дарування від 13 січня 2006 року, ОСОБА_10., діючи в інтересах ОСОБА_9 подарував, а обдарований ОСОБА_6 прийняв в дар одноповерховий дерев'яний жилий будинок АДРЕСА_1

Таким чином, ОСОБА_4 заявлено вимоги про визнання факту прийняття спадщини, яка складається з жилого будинку АДРЕСА_1 власником якого згідно договору дарування від 12 січня 2006 року є ОСОБА_6, якого не було залучено до участі у справі.

Відповідно до статей 4, 263-265 ЦПК Україникожна сторона має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються, чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження, які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин. В мотивувальній частині рішення зазначаються фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин, з посиланням на докази, на підставі яких встановлені відповідні обставини, чи були і ким порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси, за захистом яких мало місце звернення до суду.

Згідно з частиною першою та пунктом 4 частини третьої статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права. Порушення норм процесуального права є обов'язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо суд прийняв судове рішення про права, свободи, інтереси та (або) обов'язки осіб, що не були залучені до участі у справі.

Апеляційним судом встановлено, що рішення у справі прямо стосується прав і законних інтересів ОСОБА_6, який не брав участі у справі.

Виходячи з викладеного, давши правильну оцінку обставинам справи та доказам, якими вони підтверджуються, суд апеляційної інстанції обґрунтовано скасував рішення місцевого суду у зв'язку з порушенням вищезазначених норм процесуального права та відмовив у задоволенні позову.

Доводи касаційної скарги ОСОБА_4 про необізнаність щодо наявності договору дарування на користь ОСОБА_6 не спростовують правильного висновку суду апеляційної інстанції.

Інші наведені у касаційній скарзі доводи зводяться до незгоди з висновками суду апеляційної інстанції стосовно установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом, який їх обґрунтовано спростував. В силу вимог вищенаведеної статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не вправі встановлювати нові обставини та переоцінювати докази.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу залишити без задоволення, а постанову суду апеляційної інстанції без змін.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Постанову Апеляційного суду Рівненської області від 05 січня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: В. О. Кузнєцов
А. С. Олійник
Г. І. Усик