Постанова

Іменем України

13 червня 2018 року

м. Київ

справа № 759/11060/15-ц

провадження № 61-10385св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А.,

суддів: Олійник А. С., Погрібного С. О.,

Ступак О. В. (суддя-доповідач), Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_3,

відповідач - ОСОБА_4,

третя особа - ОСОБА_5,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_3 - ОСОБА_6 на рішення Святошинського районного суду м. Києва від 02 червня 2016 року у складі судді Лук'яненко Л. М. та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 27 вересня 2016 року у складі колегії суддів: Головачова Я. В., Болотова Є. В., Поліщук Н. В.,

ВСТАНОВИВ:

У липні 2015 року ОСОБА_3 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_4, третя особа - ОСОБА_5, про застосування наслідків недійсності договору та стягнення матеріальних збитків.

Свої вимоги позивач обґрунтовував тим, що 19 квітня 1996 року між ним та ОСОБА_5 укладений договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1. Ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 15 березня 2005 року право власності на 61/100 частини вищезазначеної квартири було визнано за ОСОБА_4, на 39/100 частини квартири - за ОСОБА_5; визнано недійсним в частині покупця договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_5, та переведено право покупця на вищевказану квартиру на ОСОБА_4; стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_3 - вартість 61/100 частини квартири в розмірі 1 501,77 грн, а з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 вартість 39/100 частини квартири в розмірі 960,15 грн.

У судовому рішенні сума компенсації за 39/100 частини квартири визначена виходячи з вартості квартири на час укладення договору купівлі-продажу від 19 квітня 1996 року, яка становила 960,15 грн. Вважає, що його право власності суттєво порушується, оскільки йому не була виплачена компенсація за сплачені ним 39/100 частини спірної квартири.

Посилаючись на викладене, позивач просив застосувати наслідки недійсності договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 посвідчений 19 квітня 1996 року Дванадцятою Київською державною нотаріальною конторою і зареєстрований у Київському БТІ 23 квітня 1996 року, шляхом стягнення з ОСОБА_4 на його користь матеріальних збитків виходячи з дійсної вартості на цей час 39/100 частини квартири у розмірі 680 000,00 грн з підстав, передбачених статтями 22, 216 ЦК України та пункту 12 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності».

ОСОБА_4 позов не визнала та пояснила суду, що вона в жодні правовідносини із ОСОБА_3 не вступала, стороною договору з ОСОБА_3 не виступала, a тому підстав застосовувати статтю 216 ЦК України немає. Жодних обов'язків щодо ОСОБА_3 у результаті переведення прав покупця у неї не виникає, оскільки у договірні відносини за рішенням суду про переведення прав покупця вона вступала з ОСОБА_5, а не з ОСОБА_3 Вона не вчиняла жодної дії, яка б порушувала цивільні права ОСОБА_3 Навпаки, в суді вона захищала свої порушені права внаслідок незаконного відчуження квартири за договором, укладеним між ОСОБА_3 та ОСОБА_5 До суду ОСОБА_3 не звертався із заявою про роз'яснення рішення 15 березня 2005 року, тобто йому було все зрозуміло, у будь-якому випадку він мав таку можливість із 2005 року. Крім того, позивачем пропущено строк позовної давності.

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 02 червня 2016 року в задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що ОСОБА_4 у жодні правовідносини із ОСОБА_3 не вступала, стороною договору купівлі-продажу квартири не була, а тому відсутні підстави для застосування статті 216 ЦК України. Жодних обов'язків щодо ОСОБА_3 у результаті переведення прав покупця у ОСОБА_4 не виникає, оскільки у договірні відносини за рішенням суду про переведення прав покупця вона вступає з ОСОБА_5, а не з ОСОБА_3 Крім того, позивач пропустив строк позовної давності, оскільки ОСОБА_3 знав або ж міг довідатись про порушення своїх прав з 2005 року.

УхвалоюАпеляційного суду міста Києва від 27 вересня 2016 року рішення Святошинського районного суду м. Києва від 02 червня 2016 року залишено без змін.

Апеляційний суд, залишаючи рішення суду першої інстанції без змін, указав на те, що позивачем не доведено наявність у нього права на отримання дійсної вартості 39/100 частини квартири станом на 17 березня 2015 року в розмірі 680 000 грн.

У листопаді 2016 року представник ОСОБА_3 - ОСОБА_6 подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу на рішення Святошинського районного суду м. Києва від 02 червня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 27 вересня 2016 року, в якій просила скасувати зазначені судові рішення та ухвалити нове рішення про задоволення позову, обґрунтовуючи свої вимоги порушенням судами першої й апеляційної інстанції норм процесуального права та неправильним застосування норм матеріального права. Вказує на те, що ухвалюючи судове рішення від 15 березня 2005 року, Апеляційний суд міста Києва не застосував наслідки переведення прав покупця, передбачені чинним законодавством України на час винесення судового рішення. Відповідно до постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» при розгляді позову про переведення на підставі статті 114 ЦК України (в редакції від 1963 року) прав і обов'язків покупця за договором купівлі-продажу, укладеному з порушенням права привілеєвої купівлі частки у спільній частковій власності, необхідно виходити з дійсної вартості частки на час розгляду справи і з'ясувати, чи спроможний позивач її сплатити. Доказом цього може бути внесення позивачем на депозитний рахунок суду суми дійсної вартості частки. Невиконання позивачем цієї умови може бути підставою для відмови у позові. У зв'язку з тим, що відповідно до ухвали Апеляційного суду м. Києва від 05 листопада 2014 року ОСОБА_4 є власником квартири АДРЕСА_2 та на неї переведено право покупця на вказану квартиру, проте грошових коштів за 39/100 частини спірної квартири від ОСОБА_4 він не отримував, у остаточному судовому рішенні зазначена сума компенсації 39/100 часток спірної квартири, виходячи з вартості на час укладання договору купівлі-продажу від 19 квітня 1996 року, що становить 960,15 грн, вважає, що порушено право позивача та завдано матеріальної шкоди у розмірі 680 000,00 грн.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 10 січня 2017 року відкрито касаційне провадження в указаній справі.

У лютому 2017 року ОСОБА_4 подала до суду свої заперечення на касаційну скаргу, в яких вказала на те, що наслідки недійсності правочину між сторонами договору купівлі-продажу вже були застосовані судом. Згідно з рішенням суду апеляційної інстанції від 15 березня 2005 року з неї вже було стягнуто на користь ОСОБА_3 вартість 39/100 частини відповідної квартири. Фактично позивач звернувся вдруге з тими самими позовними вимогами. Крім того, ОСОБА_3 звернувся з позовом після закінчення строку позовної давності.

Ухвалою від 24 квітня 2017 року справу призначено до судового розгляду.

15 грудня 2017 року набув чинності Закон України від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», за яким судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 ЦПК України).

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У лютому 2018 року Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ зазначену справу передано до Верховного Суду.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400цього Кодексу.

Згідно з частиною першою статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, оскільки їх ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Судові рішення судів першої й апеляційної інстанцій відповідають вимогам статей 213, 214 ЦПК України 2004 року (у редакції станом на час ухвалення судових рішень у справі) щодо законності та обґрунтованості.

Судом установлено, що 19 квітня 1996 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_5 укладений договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1. Пунктом 4 договору встановлено вартість квартири в розмірі 246 192 000 карбованців.

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 25 жовтня 2004 року зазначений договір купівлі-продажу квартири визнаний недійсним. Визнано право власності за ОСОБА_4 на 61/100 частини квартири АДРЕСА_3. Визнано право власності за ОСОБА_5 на 39/100 частини квартири АДРЕСА_1. Переведено права та обов'язки покупця на вказану квартиру на ОСОБА_4 Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_4 67 393 грн 17 коп. У задоволенні позову ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні власністю та виселення відмовлено.

Додатковим рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 03 листопада 2004 року стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_3 вартість квартири АДРЕСА_3 в розмірі 246 192 000 карбованців.

Ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 15 березня 2005 року рішення Святошинського районного суду міста Києва від 25 жовтня 2004 року та додаткове рішення Святошинського районного суду від 03 листопада 2004 року в частині переведення на ОСОБА_4 прав та обов'язків покупця квартиру на скасовано та ухвалено в цій частині нове рішення. Визнано за ОСОБА_4 право власності на 61/100 частини квартири, за ОСОБА_5 - на 39/100 частини квартири. Визнано недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_5, та переведено на ОСОБА_4 право покупця на вищевказану квартиру. Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_3 1 501,77 грн. З ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 стягнуто 960,15 грн. Визнано право власності на квартиру АДРЕСА_1 за ОСОБА_4, вирішено питання судових витрат. В іншій частині рішення залишено без змін.

Ухвалою Апеляційного суду Донецької області від 30 липня 2007 року, як судом касаційної інстанції, ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 15 березня 2005 року залишено без змін.

Звертаючись до суду із позовом, ОСОБА_3 указав на те, що апеляційний суд, постановляючи ухвалу від 15 березня 2005 року, не застосував наслідки переведення прав покупця, передбачені чинним законодавством України на час винесення судового рішення, а тому відповідач як власник квартири має сплатити йому реальну вартість 39/100 частини квартири у розмірі 680 000,00 грн.

Проте такі вимоги позивача є безпідставними.

Статтею 9 Конституції Українипередбачено, що чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

На розширення цього положення Основного Закону в статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»зазначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Пунктом першим статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод(далі - Конвенція) гарантовано, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру.

Частиною першою статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику суду як джерело права. У преамбулі та статті 6 параграфу 1 Конвенції, рішенні Європейського суду з прав людини від 25 липня 2002 року у справі за заявою № 48553/99 «Совтрансавто-Холдінг» проти України», а також рішенні Європейського суду з прав людини від 28 жовтня 1999 року у справі за заявою № 28342/95 «Брумареску проти Румунії» встановлено, що існує усталена судова практика конвенційних органів щодо визначення основним елементом верховенства права принципу правової певності, який передбачає серед іншого і те, що у будь-якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів.

Порушення пункту першого статті 6 Конвенціїконстатував Європейський суд з прав людини у справі «Устименко проти України», заява № 32053/13.

Зокрема, Європейський суд з прав людини вказав, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване пунктом 1 статті 6 Конвенції, повинно тлумачитися у світлі Преамбули Конвенції, відповідна частина якої проголошує верховенство права спільною спадщиною Високих Договірних Сторін. Одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, яка передбачає дотримання принципу res judicata, тобто принципу остаточності рішення, згідно з яким жодна зі сторін не має права домагатися перегляду остаточного і обов'язкового рішення лише з метою повторного слухання справи і постановлення нового рішення. Відхід від цього принципу можливий лише коли він зумовлений особливими і непереборними обставинами (див. рішення у справі «Рябих проти Росії» (Ryabykh v. Russia), заява № 52854/99, пп. 51 і 52, ECHR 2003-X) (п. 46 рішення).

Отже, оскільки ухвала Апеляційного суду міста Києва від 15 березня 2005 року набрала законної сили, жоден суд не має права оговорювати правильність цього судового рішення, а тому доводи позивача про те, що суд апеляційної інстанції не застосував наслідки переведення прав покупця, як це було передбачено ЦК Української РСР, а саме: виходити з дійсної вартості частки на час розгляду справи, є безпідставними та необґрунтованими, оскільки фактично спрямовані на перегляд цього рішення чи надання йому оцінки.

Твердження позивача про те, що лише після постановлення ухвали Апеляційним судом міста Києва від 05 листопада 2014 року про роз'яснення ухвали Апеляційного суду міста Києва від 15 березня 2005 року він дізнався про те, що ОСОБА_4 власник всієї квартири, є безпідставними, оскільки ОСОБА_3 не оскаржував вказану ухвалу до суду касаційної інстанції, тим самим погоджуючись із висновками суду про переведення прав покупця на ОСОБА_4 та із правильністю застосування судом статті 114 ЦК Української РСР, а саме: стягнення на його користь із ОСОБА_4 960,15 грн вартості 39/100 частини квартири.

Крім того, вимоги позивача не узгоджуються з матеріалами справи. Так, відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 04 жовтня 2013 року право власності на 39/100 частини квартири зареєстровано за ОСОБА_5 на підставі ухвали Апеляційного суду міста Києва від 15 березня 2005 року.

Лише після того, як Апеляційний суд міста Києва 05 листопада 2014 року роз'яснив ухвалу від 15 березня 2005 року про те, що ОСОБА_4 є власником всієї квартири АДРЕСА_1, ОСОБА_3 вирішив, що його права порушено, а суд неправильно застосував норму матеріального права.

Не є підставою для скасування рішення суду першої інстанції помилкове застосування ним строку позовної давності, оскільки суд апеляційної інстанції, залишаючи рішення суду першої інстанції без змін, вказав на те, що вимоги позивача є необґрунтованими.

Розглядаючи зазначений позов, суд повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку згідно зі статтями 57-60, 212 ЦПК України 2004 року, правильно встановив обставини справи, у результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Наведені в касаційній скарзі доводи не спростовують висновків судів попередніх інстанцій по суті вирішення указаного позову та не дають підстав вважати, що судами порушено норми матеріального та процесуального права, про що зазначає у касаційній скарзі заявник.

Інші доводи касаційної скарги зводяться до переоцінки доказів та незгоди заявника з виносками судів попередніх інстанцій щодо встановлених обставин справи. Однак згідно з частиною першою статті 400 ЦПК Українипід час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Викладене дає підстави для висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін із підстав, передбачених статтею 410 ЦПК України.

Керуючись статтями 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_3 - ОСОБА_6 залишити без задоволення.

Рішення Святошинського районного суду м. Києва від 02 червня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 27 вересня 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. А. Стрільчук

Судді: А. С. Олійник

С.О. Погрібний

О.В. Ступак

Г. І.Усик