Справа № 697/2529/16-ц
Провадження № 2/697/10/2018
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 червня 2018 року Канівський міськрайонний суд Черкаської області в складі:

головуючого судді Льон О.М.

за участю секретаря с/з ОСОБА_1

представника позивача ОСОБА_2

відповідача ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Каневі Черкаської області цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Хмільнянська сільська рада Канівського району Черкаської області про визнання заповіту недійсним,

ВСТАНОВИВ:

До Канівського міськрайонного суду звернулася ОСОБА_4 з уточненим в подальшому позовом до ОСОБА_3, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Хмільнянська сільська рада Канівського району Черкаської області про визнання заповіту недійсним. Свій позов мотивує тим, що після смерті її батька ОСОБА_5, який помер 10.05.2016 в с. Хмільна Канівського району відкрилася спадщина. 14.11.2005 ОСОБА_5 було складено заповіт, відповідно до якого останній заповів житловий будинок із спорудами (сарай, погріб, гараж) та присадибну ділянку (28 соток) своїй дочці, ОСОБА_4. Мотоцикл «Урал», земельні і майнові паї, грошові заощадження на книжках заповів особі, яка доглядане його до смерті та поховає. Даний заповіт було посвідчено секретарем Хмільнянської сільської ради ОСОБА_6. Проте після смерті батька, позивачу стало відомо про те, що існує ще один заповіт від 08.05.2015, посвідчений головою Хмільнянської сільської ради ОСОБА_7, згідно якого ОСОБА_5 заповідає усе своє майно, де б воно не було і з чого б воно не складалося, і взагалі все те, що йому буде належати на випадок його смерті і на що за законом матиме право відповідачу ОСОБА_3. Вважає заповіт недійсним та таким, що не відповідає вимогам чинного законодавства, оскільки заповіт посвідчено особою, яка не мала на це повноважень, так як відсутнє будь-яке рішення Хмільнянської сільської ради, згідно з яким, останньому надавалося б таке право. Її батьком, нібито, надано доручення громадянину ОСОБА_8, на підписання від його імені тексту заповіту, але жодного підтверджуючого документа, який би підтверджував чи спростовував дану інформацію немає. Крім того, відсутні ідентифікуючі дані ОСОБА_8, які мають бути зазначені в заповіті (дата народження, паспортні дані, ідентифікаційний код, місце проживання). При посвідченні заповіту від 08.05.2015 мали бути присутні не менше ніж двоє свідків, проте дана умова була проігнорована. Крім того, вважає, що волевиявлення її батька при складанні оскаржуваного заповіту не було вільним та не відповідало його внутрішній волі, оскільки за життя батько в приватних розмовах та листах до неї неодноразово висловлював наміри передати саме їй, належний йому на праві власності, будинок, що підтверджується його ж заповітом від 14..11.2005. Батько з квітня 2014 року неодноразово проходив лікування в Канівській ЦРЛ від алкогольної залежності, де згодом йому були поставлені діагнози, що супроводжуються порушенням фізіологічних процесів, порушенням пам'яті, виникненням дезорієнтації і галюцинації, руховими, мовними і вестибулярними порушеннями, а також порушенням пізнавальних функцій. Внаслідок зловживання алкогольними напоями у її батька було відсутнє мовлення, провали в пам'яті, стан його здоров'я тільки погіршувався з кожним днем, а отже батько аж ніяк не міг розуміти значення своїх дій та не міг керувати ними на час складання заповіту від 08.05.2015. Також у заповіті, що посвідчений головою Хмільнянської сільської ради ОСОБА_7 зазначено, що текст заповіту був повністю прочитаний вголос заповідачем до його підписання, хоча батько, внаслідок хвороби, ледве міг вимовити декілька слів. Просить суд визнати недійсним заповіт ОСОБА_5 від 08.05.2015, посвідчений головою Хмільнянської сільської ради ОСОБА_7, згідно якого ОСОБА_5 заповідає усе своє майно, де б воно не було і з чого б воно не складалося, і взагалі все те, що йому буде належати на випадок його смерті і на що він за законом матиме право - ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1. Стягнути з відповідача усі понесені судові витрати по справі.

В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_4 ОСОБА_2, який діє на підставі договору про надання правової допомоги №1127/ц від 17.02.2017 (а.с.99-101 т.1) та ордеру серії ЧК №80320 від 19.06.2018 (а.с.12 т.2) позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просить їх задовольнити.

Відповідач ОСОБА_3 в судовому засіданні позовні вимоги не визнала, надала письмові пояснення на позов відповідно до яких пояснила, що вона та померлий ОСОБА_5 з 1994 року проживали разом однією сімєю без реєстрації шлюбу та вели спільне господарство. ОСОБА_5 залишався зареєстрований за адресою свого будинковолодіння в с. Хутір-Хмільна, вул. Шевченка, 360, Канівського р-ну Черкаської області, але фактично вони разом проживали за її адресою в с. Хмільна, вул. Перемоги, 14, Канівського р-ну, Черкаської області. Разом вони обробляли земельні ділянки як в с. Хмільна, так і в с. Хутір-Хмільна Канівського р-ну. Будинок померлого був не придатний для проживання, оскільки не опалювався. Позивач ОСОБА_4 тісно зі своїм батьком не спілкувалася, вона приїздила його провідувати лише раз на півроку. Його провідували сусіди та друзі, з яким він розмовляв, ОСОБА_5 до самої смерті був при памяті, все усвідомлював та розумів. Під час складання заповіту вдома її не було, а тому не могла вплинути на рішення померлого. Доглядати за ОСОБА_5 був її обовязок, так як він був її цивільним чоловіком, поховала вона його за власні кошти. У задоволенні позову просить відмовити повністю.

Представник третьої особи, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору: Хмільнянської сільської ради Канівського р-ну Черкаської області ОСОБА_7 в судове засідання не зявився, надав до суду телефонограму про розгляд справи за його відсутності за наявними у справі матеріалами (а.с.11,11а т.2).

З'ясувавши обставини справи в межах заявлених позовних вимог, вислухавши пояснення сторін, свідків, дослідивши матеріали справи, суд встановив наступне.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч.1 ст.16 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

За клопотанням сторін у судовому засіданні були допитані ряд свідків.

Допитаний в суді свідок ОСОБА_9, показала, що знає позивача ОСОБА_4, яка доглядала за хворим батьком, купувала одяг, коли останній хворів. На початку травня 2015 року позивач попросила її поїхати разом до батька в с. Хмільна Канівського р-ну, і вони поїхали на автомобілі. Коли зайшли в будинок, там нікого не було, лише батько ОСОБА_5, який хворів, був лежачий, розмовляти не міг, та не впізнав свою доньку. Вона особисто не могла довго перебувати в будинку, а тому повернулася до автомобіля, коли була вже в автомобілі, то бачила, як відповідач ОСОБА_3 заходила в будинок.

Допитаний в суді свідок ОСОБА_10, показала, що вона є знайомою позивача, знає, що у неї хворів батько, за якого вона хвилювалася. Підтверджує, що у квітні 2015 року разом з ОСОБА_4 приїздили до батька в с. Хмільна Канівського р-ну. На той час батько позивача був лежачий, у безпорадному стані, спочатку не впізнав доньку. Коли зрозумів, що це його донька слів не промовляв, лише звуки. Вона повернулася до автомобіля, де чекала на подругу. В хаті інших осіб не було, але видно було, що за батьком ОСОБА_4 ведеться догляд.

Допитаний в суді свідок ОСОБА_11, показала, що померлий ОСОБА_5 був цивільним чоловіком її матері, відповідача ОСОБА_3 Проживали вони разом близько 22 років. Вона приїздила до матері дуже часто, з померлим у мами та і у неї самої були добрі стосунки, взаєморозуміння. Інсульт у ОСОБА_5 стався в кінці квітня 2014 року, викликали швидку допомогу, яка забрала його до лікарні. Донька померлого також у цей день була у них в с. Хмільна Канівського р-ну. Згідно медичної документації в лікарню він був доставлений після 10 днів з моменту інсульту. На той час ніхто не знав, коли у ОСОБА_5 перший раз стався криз інсульту, у нього почала боліти нога, але так як він сам встав, ходив, то ніхто не міг подумати, що це був саме інсульт. Від алкогольної залежності ОСОБА_5 не лікувався, чому лікар зробив такий висновок в медичних документах померлого їй не відомо. У 2015 році коли ОСОБА_5 складав заповіт на її матір, вона була присутня у них дома в с. Хмільна Канівського р-ну, самої матері в цей час дома не було. Під час посвідчення заповіту вона перебувала в іншій кімнаті, їй було чути про що йшла розмова. Знає, що оскільки у ОСОБА_5 не працювала права рука, він дав доручення підписати заповіт його сусідові ОСОБА_8 Заповіт посвідчувався головою села Хмільна ОСОБА_7 у присутності двох свідків: ОСОБА_8 та його дружини ОСОБА_12 Під час складання заповіту ОСОБА_5 був при розумі, розмовляв та ходив. Перестав ходити ОСОБА_5 вже вкінці грудня 2015 року та був лежачим з того часу до смерті.

Допитаний в суді свідок ОСОБА_13 показав, що знав померлого ОСОБА_5 оскільки разом працювали в колгоспі, за рік до смерті ОСОБА_5 ще ходив, а останнім часом вже був лежачим. На момент хвороби, коли він приходив до хати, то ОСОБА_5 вітався, розмовляв і був у свідомості, алкоголь вживав, як усі люди. Доглядала померлого відповідач ОСОБА_14 до самої його смерті, вона ж несла витрати на поховання.

Допитаний в суді свідок ОСОБА_8 показав, що він жив по сусідству з ОСОБА_3 Підтвердив, що ОСОБА_5 та ОСОБА_3 проживали разом більше 20 років у с. Хмільна Канівського р-ну. Памятає, що весною 2016 року ОСОБА_5 вже не ходив, на момент посвідчення заповіту він сидів в кімнаті. Під час складання та посвідчення головою села Хмільна Канівського р-ну ОСОБА_7 заповіту ОСОБА_5, він та його дружина були присутніми, як свідки. ОСОБА_7 прочитав заповіт, померлий з ним погодився. Крім того, покійний доручив йому підписати заповіт за нього, оскільки у ОСОБА_5 не працювала права рука після інсульту. В будинку у момент посвідчення заповіту перебувала дочка відповідача ОСОБА_11, яка була в іншій кімнаті будинку. Під час складання заповіту ОСОБА_5 спілкувався, жартував, розумів, що заповідає майно на користь ОСОБА_3, про що сам він повторив. Донька померлого ОСОБА_7 приїздила до свого батька не часто, він особисто бачив її лише один раз.

Допитаний в суді свідок ОСОБА_12 показала, що вона проживає по сусідству з будинком відповідача ОСОБА_3 вже 20 років. Позивача ОСОБА_4 вперше побачила на похороні, та зясувалося, що це донька померлого. За життя ОСОБА_5 любив випити горілку, але залежності у нього не було. Коли ОСОБА_5 захворів, то взимку та весною 2016 року вже не ходив, інколи вона заходила в цей період по-сусідські до ОСОБА_3, то бачила як остання доглядала за чоловіком, постійно прала білизну. Вона віталася до ОСОБА_5 і він їй також відповідав. В період хвороби ОСОБА_5 позивача не бачила взагалі. Коли підписували заповіт, вона також була присутня в хаті, бачила, що її чоловік підписував, читали заповіт і ОСОБА_7 і її чоловік ОСОБА_8 Крім них у хаті буда донька відповідача ОСОБА_15.

Допитаний в судовому засіданні представник третьої особи, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору: Хмільнянської сільської ради Канівського р-ну Черкаської області ОСОБА_7 в якості свідка показав, що у 2015 році ОСОБА_5 часто сидів біля хати відповідача на вулиці в с. Хмільна Канівського р-ну, і коли він проходив повз нього, то ОСОБА_5 неодноразово говорив про бажання написати заповіт. 08.05.2015 він розвозив подарунки до Дня Перемоги і знову побачив ОСОБА_5, який сидів на порозі будинку та попросив його оформити заповіт на користь ОСОБА_3 Знаючи, що у ОСОБА_5 не працює права рука, він попросив ОСОБА_8 з дружиною прийти до ОСОБА_5 додому та бути присутніми під час посвідчення заповіту. Він роздрукував у сільській раді заповіт і в будинку, де проживав ОСОБА_5 у його присутності прочитав його вголос та у присутності свідків ОСОБА_12 та ОСОБА_8, останній за дорученням ОСОБА_5 поставив підпис на заповіті, де зазначено, що заповідач хворіє. В момент підписання заповіту ОСОБА_5 лежав на ліжку. ОСОБА_3 в цей час вдома не було. Дієздатність ОСОБА_5 перевіряв, у нього була чітка мова, розумів свої слова та дії, про попередній заповіт вони не говорили.

Судом встановлено та вбачається з матеріалів справи, що спадкодавець ОСОБА_5 помер 10.05.2016, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії 1-СР № 291122 (а.с.5 т.1).

З свідоцтва про народження серії І-СР №142961 та з свідоцтва про укладення шлюбу серії І-СР №279818 (а.с.6,7 т.1) вбачається, що батьком позивача ОСОБА_8 (дошлюбне прізвище «Плахута») ОСОБА_16, ІНФОРМАЦІЯ_2 є ОСОБА_5.

З заповіту посвідченого 14.11.2005 секретарем Хмільнянської сільської ради ОСОБА_6 (а.с.9 т.1) вбачається, що ОСОБА_5 заповів житловий будинок із спорудами (сарай, погріб, гараж) та присадибну ділянку (28 соток) своїй дочці - ОСОБА_16. Мотоцикл «Урал», земельні і майнові паї, грошові заощадження на книжках заповів особі, яка доглядане його до смерті та поховає.

Згідно з заповітом, посвідченим 08.05.2015 Хмільнянським сільським головою Канівського р-ну Черкаської області ОСОБА_7, зареєстрованим в реєстрі за №10 (а.с.59 т.1) ОСОБА_5 заповідав усе своє майно, де б воно не було і з чого б воно не складалося, і взагалі все те, що йому буде належати на випадок його смерті і на що за законом матиме право ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1.

У звязку з хворобою заповідача ОСОБА_17 за його дорученням у його присутності та в присутності ОСОБА_7, Хмільнянського сільського голови, текст заповіту підписано громадянином ОСОБА_8, за місцем фактичного проживання заповідача в с. Хмільна, вул. Перемоги, 14, Канівського р-ну. Заповіт повністю прочитаний вголос заповідачем до його підписання.

З довідки виконавчого комітету Хмільнянської сільської ради №1450 від 20.12.2016 (а.с.38 т.1) вбачається, що ОСОБА_5, який помер 10.05.2016, проживав в ІНФОРМАЦІЯ_3 разом з ОСОБА_3 в її будинковолодінні. Остання проводила догляд та похоронила за власні кошти.

З довідки виконавчого комітету Хмільнянської сільської ради №1449 від 20.12.2016 (а.с.39 т.1) вбачається, що ОСОБА_5 проживав в ІНФОРМАЦІЯ_3, разом з ОСОБА_3 в цивільному шлюбі з 1994 року.

З довідки Канівської ЦРЛ від 07.04.2017 №867/01-03 (а.с.150 т.1) вбачається, що ОСОБА_5 на обліку у лікаря-нарколога не перебував.

Згідно інформації завідувача Канівської державної нотаріальної контори від 24.01.2017 № 9/02-14 щодо спадкової справи, вбачається що після смерті ОСОБА_5, який помер 10.05.2016, спадщину за заповітом прийняла ОСОБА_3, що мешкає та зареєстрована в ІНФОРМАЦІЯ_4, та громадянка ОСОБА_4, що мешкає та зареєстрована в ІНФОРМАЦІЯ_5 (а.с.56-62 т.1).

Відповідно до ст.ст. 1233-1236 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Право на заповіт здійснюється особисто. Вчинення заповіту через представника не допускається. Заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин. Заповідач має право охопити заповітом права та обов'язки, які йому належать на момент складення заповіту, а також ті права та обов'язки, які можуть йому належати у майбутньому. Заповідач має право скласти заповіт щодо усієї спадщини або її частини. Чинність заповіту щодо складу спадщини встановлюється на момент відкриття спадщини.

Згідно з нормами ст. 1247 ЦК України загальними вимогами до форми заповіту є: складання заповіту у письмовій формі із зазначенням місця та часу його складання, заповіт має бути особисто підписаний заповідачем та посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у ст.ст. 1251-1252 ЦК України.

У відповідності до ч.1 ст.202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно ч.ч. 3, 4, 5 ст.203 ЦК України, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, правочин має вчинятися у формі, встановленій законом, правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно ст.204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Згідно вимог ч.1 ст.215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 1 ст. 225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.

ВССУ в узагальненій судовій практиці розгляду цивільних справ про спадкування №24-753/0/4-13 від 16.05.2013 року вказав, що системний аналіз норм ЦК свідчить, що відповідно до ч. 2 ст. 1257 ЦК виключно підстави недійсності правочину, визначені у ст. 225, ст. 231 ЦК, зумовлюють те, що волевиявлення заповідача не було вільним та не відповідало його внутрішній волі.

Для встановлення психічного стану заповідача в момент складання заповіту, який давав би підстави припустити, що особа не розуміла значення своїх дій і (або) не могла керувати ними на момент складання заповіту, суд призначає посмертну судово-психіатричну експертизу (ст. 105 ЦПК). Суд не має права давати оцінку медичним документам, які потребують спеціальних знань.

Ухвалюючи рішення про визнання недійсним заповіту з підстав, передбачених ч. 1 ст. 225 ЦК, суди повинні враховувати, що для визнання такого правочину недійсним предметом доказування є та обставина, що особа-заповідач у момент складання заповіту не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними (ухвала колегії суддів ВССУ від 02.11.2011 в справі № 36-29047св11). Висновок судово-психіатричної експертизи у такій категорії справ є лише одним із доказів, якому слід давати належну оцінку в сукупності з іншими доказами.

Так, ухвалою Канівського міськрайонного суду від 30.03.2017 по даній справі було призначено посмертну судово-психіатричну експертизу, на вирішення якої поставлено питання: - Чи страждав ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_6, який помер 10.05.2016, психічними розладами під час складання заповіту від 08.05.2015? Якщо так, то з якого часу і чи була ця хвороба тимчасовою? - Чи вплинуло вживання алкоголю на фізичний і психічний стан особи при наявності такого захворювання в момент складання заповіту від 08.05.2015? - Чи здатний був ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_6, зважаючи на стан здоровя, вікові особливості, прийом ліків при мозковому ішемічному інсульті та алкогольній полінейропатії) в момент складання заповіту від 08.05.2015 розуміти значення своїх дій та керувати ними? Після надходження висновку експерта, ухвалою Канівського міськрайонного суду Черкаської області від 04.09.2017 провадження у справі було відновлено.

Як вбачається з висновку судово-психіатричного експерта КЗ «Черкаська обласна психіатрична лікарня» №234 від 31.05.2017 (а.с.161-166 т.1) на час складання заповіту від 08.05.2015 ОСОБА_5, 1938р.н., який помер 10.05.2016, згідно наданих судом та дослідженим експертизою матеріалам, ознак будь-якого хронічного психічного захворювання, тимчасового важкого розладу психічної діяльності не виявляв і був здатен розуміти значення своїх дій та керувати ними. В наданих на дослідження матеріалах відсутні системні, цілісні, відповідні до діагностичних стандартів Міжнародної класифікації хвороб 10-го перегляду данні, які могли б свідчити про наявність у ОСОБА_5 на момент складання заповіту постінсультних стійких глибоких некомпенсованих психічних розладів.

16.11.2017 представником позивача поставлено під сумнів висновок вище вказаної експертизи та заявлено клопотання про призначення повторної посмертної судово-психологічної експертизи.

Ухвалою Канівського міськрайонного суду від 16.11.2017 по даній справі було призначено повторну посмертну судово-психіатричну експертизу, на вирішення експертів поставлено наступні питання: Чи спроможний був ОСОБА_5 з урахуванням його вікових особливостей, емоційного стану, індивідуально-психологічних властивостей, рівня розумового розвитку та умов мікросоціального середовища (залежність, погроза, омана тощо) усвідомлювати реальний зміст власних дій та повною мірою свідомо керувати ними і передбачати їх наслідки? Після надходженням висновку експерта, 23.05.2018 ухвалою Канівського міськрайонного суду Черкаської області провадження у справі було відновлено.

Відповідно до висновку експерта Черкаського відділення КНДІСЕ за результатами проведення судово-психологічної експертизи №86/18-23 від 05.05.2018 (а.с.212-218 т.1) вбачається, що ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_6 з урахуванням його вікових особливостей (77 років), індивідуально-психологічних властивостей, рівня розумового розвитку, на той момент, та умов мікросоціального середовища, що довелося йому прийняти на себе після перенесеної хвороби (ішемічного інсульту), яка в подальшому прогресувала, були залежність, підлеглість, вразливість, неможливість та невпевненість самому приймати рішення, які він раніше робив сам. Тому ОСОБА_5 був не спроможний усвідомлювати реальний зміст власних дій та повною мірою свідомо керувати ними і передбачати їх наслідки.

Відповідно до вимог статей 110, 112, 113 ЦПК України висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом з іншими доказами за правилами, встановленими статтею 89 цього Кодексу. Відхилення судом висновку експерта має бути мотивоване в судовому рішенні. Якщо висновок експерта буде визнано неповним або таким, що суперечить іншим матеріалам справи або викликає сумніви в його правильності, судом може бути призначена повторна експертиза, яка доручається іншому експертові (експертам).

Судом встановлено, що в матеріалах справи містяться два висновки експерта, результати яких є протилежними.

Відповідно до п. 17 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову експертизу в кримінальних і цивільних справах» № 8 від 30.05.1997, при перевірці й оцінці експертного висновку суд повинен з'ясувати: чи було додержано вимоги законодавства при призначенні та проведенні експертизи; чи не було обставин, які виключали участь експерта у справі; компетентність експерта і чи не вийшов він за межі своїх повноважень; достатність поданих експертові об'єктів дослідження; повноту відповідей на порушені питання та їх відповідність іншим фактичним даним; узгодженість між дослідницькою частиною та підсумковим висновком експертизи; обґрунтованість експертного висновку та його узгодженість з іншими матеріалами справи.

Суд, вивчивши матеріали справи та висновки судово-психіатричного експерта та судово-психологічної експертизи, приходить до висновку, що дані експертизи не є належними та допустимими доказами по справі, оскільки вони є неповними, викликають сумніви в їх правильності, виходячи з наступного.

Так, висновок судово-психіатричного експерта КЗ «Черкаська обласна психіатрична лікарня» №234 від 31.05.2017 (а.с.161-166 т.1) відповідно до якого ОСОБА_5 визнано таким, що здатен розуміти значення своїх дій та керувати ними, не відповідає п.35 Порядку проведення судово-психіатричної експертизи, затвердженого наказом №397 МОЗ України від 08.10.2001, оскільки експертною комісією не надано суду відповіді на кожне окремо поставлене запитання. Крім того, у висновку зазначено, що в наданих на дослідження матеріалах відсутні системні, цілісні, відповідні до діагностичних стандартів Міжнародної класифікації хвороб 10-го перегляду данні, які могли б свідчити про наявність у ОСОБА_5 на момент складання заповіту постінсультних стійких глибоких некомпенсованих психічних розладів, натомість в медичній картці стаціонарного хворого №1746 (а.с.55 т.1) поряд з встановленим діагнозом хворого ОСОБА_5 в графі Код за МКХ-10 зазначено I63.9, що відповідає діагнозу Інфаркт мозку, неуточнений.

Висновком експерта ЧВ КНДІСЕ за результатами проведення судово-психологічної експертизи №86/18-23 від 05.05.2018 (а.с.212-218 т.1) встановлено, що ОСОБА_5 був не спроможний усвідомлювати реальний зміст власних дій та повною мірою свідомо керувати ними і передбачати їх наслідки. З матеріалів експертизи вбачається, що для її проведення необхідно було провести психологічне дослідження підекспертної ОСОБА_4 (а.с.210 т.1). Так, зі слів останньої, зазначено, що ОСОБА_3 доглядала за ОСОБА_5, але коли ОСОБА_5 стан різко погіршився, вона не повідомила доньку про це. Скориставшись безпорадним станом здоровя батька, відсутністю доньки ОСОБА_4, вона викликала голову Хмільнянської сільської ради Канівського р-ну Черкаської області за місцем його перебування і було оформлено заповіт на її користь.

Дані пояснення підекспертної ОСОБА_4 не відповідають матеріалам справи та показам свідків, так, зокрема, з наданих пояснень позивача ОСОБА_4 даних нею в судовому засіданні 18.01.2017 останньою було вказано, що після погіршення здоровя її батька їй зателефонувала ОСОБА_3 та повідомила про це. Коли ОСОБА_5 забирала швидка до Канівської ЦРЛ, то вона сама особисто була присутня при цьому, що також підтверджено показами свідка ОСОБА_11 З показів свідка ОСОБА_7 вбачається, що заповіт було посвідчено на прохання самого померлого ОСОБА_5, а не ОСОБА_3

Крім того, суду не зрозуміло чому експертом для проведення судово-психологічної експертизи було проведено психологічне дослідження тільки підекспертної ОСОБА_4 та не запрошено відповідача ОСОБА_3 в якості підекспертної, яка більше 20 років проживала з померлим у цивільному шлюбі.

Поряд з цим, при розгляді справи, оцінивши надані сторонами пояснення та покази свідків, а також дослідивши матеріали справи, суд прийшов до висновку, що заповіт, вчинений ОСОБА_5 та посвідчений Хмільнянським сільським головою Канівського р-ну Черкаської області ОСОБА_7С, є нікчемним, виходячи з наступного.

Згідно зі ст. 1257 ЦК України заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. Недійсність окремого розпорядження, що міститься у заповіті, не має наслідком недійсності іншої його частини. У разі недійсності заповіту спадкоємець, який за цим заповітом був позбавлений права на спадкування, одержує право на спадкування за законом на загальних підставах.

Правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. У разі якщо під час розгляду спору про визнання правочину недійсним як оспорюваного та застосування наслідків його недійсності буде встановлено наявність підстав, передбачених законодавством, вважати такий правочин нікчемним, суд, вказуючи про нікчемність такого правочину, одночасно застосовує наслідки недійсності нікчемного правочину (п. 7 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними»).

Згідно ст.1251 ЦК України та ст.37 Закону України "Про нотаріат" посадові особи органу місцевого самоврядування посвідчують заповіти, якщо у населеному пункті немає нотаріуса.

Відповідно до ч.2 ст.1247 ЦК України заповіт має бути особисто підписаний заповідачем. Згідно до ч.3 даної статті заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у статтях 1251-1252 цього Кодексу.

Ч.4 ст.207 ЦК України передбачає, що якщо фізична особа у звязку з хворобою або фізичною вадою не може підписати власноручно, за її дорученням текст правочину у її присутності підписує інша особа.

У відповідності до абз. 3 ч.2 ст.1248 ЦК України якщо заповідач через свої фізичні вади не може сам прочитати заповіт, посвідчення заповіту має відбуватися при свідках, а відповідно до ч.2 ст.1252 ЦК України у випадках, встановлених абзацом третім частини другої статті 1248 і статтею 1252 цього Кодексу, присутність не менш як двох свідків при посвідченні заповіту є обовязковою.

В ч.5 ст.1253 ЦК України передбачено, що свідки, при яких посвідчено заповіт, зачитують його вголос та ставлять свої підписи в ньому. У тексті заповіту заносяться відомості про особу свідків.

Аналогічна вимога дотримання вимог цивільного законодавства вказана в «Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України», згідно п.158 якої на бажання заповідача, а також у випадках, якщо заповідач через фізичні вади не може сам прочитати заповіт, посвідчення заповіту має відбуватися при свідках і присутність не менш як двох свідків при посвідченні заповіту є обовязковою. Текст заповіту має містити відомості про особу свідків, а саме: прізвище, ім'я, по батькові кожного з них, дату народження, місце проживання, реквізити паспорта чи іншого документа, на підставі якого було встановлено особу свідка.

Свідки, при яких посвідчено заповіт, зачитують його вголос та ставлять свої підписи на ньому.

Та ж вимога мається у п.1.11 гл.3 «Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України».

Судом встановлено, що посвідчення вказаного заповіту 08.05.2015 відбувалося з участю свідків ОСОБА_8 та ОСОБА_12, які не підтвердили в суді факт прочитання особисто заповідачем ОСОБА_5 тексту заповіту, що не заперечував і голова Хмільнянської сільської ради ОСОБА_7

Так з матеріалів справи вбачається, не оспорюється сторонами та підтверджується показами свідків, що 08.05.2015 під час посвідчення головою Хмільнянської сільської ради Канівського р-ну оспорюваного заповіту у звязку з хворобою заповідача ОСОБА_5 за його дорученням у його та в присутності Хмільнянського сільського голови ОСОБА_7, текст заповіту підписано громадянином ОСОБА_8, за місцем фактичного проживання заповідача в с. Хмільна, вул. Перемоги, 14, Канівського р-ну, але без зазначення у самому тексті заповіту інформації про осіб свідків та їх участь при посвідченні оскаржуваного заповіту.

Частина 4 статті 207 ЦК України зазначає, якщо фізична особа у зв'язку з хворобою або фізичною вадою не може підписатися власноручно, за її дорученням текст правочину у її присутності підписує інша особа. Підпис іншої особи на тексті правочину, що посвідчується нотаріально, засвідчується нотаріусом або посадовою особою, яка має право на вчинення такої нотаріальної дії, із зазначенням причин, з яких текст правочину не може бути підписаний особою, яка його вчиняє.

Згідно пункту 6 листа ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.05.2013р. №24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» нікчемність заповіту, встановлена в рішенні суду, має наслідком позбавлення права спадкування за заповітом осіб, визначених розпорядженням заповідача в якості спадкоємців за заповітом, незалежно від того, чи предявлялися позовні вимоги про застосування наслідків нікчемності заповіту.

У відповідності до вимог ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, докази подаються сторонами та іншими учасниками справи, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Оцінюючи зібрані по справі докази, проаналізувавши їх в сукупності, суд приходить до висновку про відсутність у суду підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_4 про визнання заповіту недійсним, оскільки вони не знайшли своє підтвердження в ході судового розгляду.

При встановлених доведених обставинах, враховуючи недотримання головою Хмільнянської сільської ради канівського району ОСОБА_7 обовязкової вимоги, передбаченої ч.2 ст.1248 ЦК України, щодо посвідчення заповіту, а саме, якщо заповідач через фізичні вади не може сам прочитати заповіт, посвідчення заповіту має відбуватися при свідках, суд констатує, що заповіт від імені ОСОБА_5, який посвідчений головою Хмільнянської сільської ради Канівського р-ну ОСОБА_7 08.05.2015 та зареєстрований в реєстрі за № 10, є нікчемний в силу прямої вказівки закону - ч.1 ст.1257 ЦК України.

Відповідно до ч.2 ст.215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Частинами 1 та 5 ст.216 ЦК України встановлено, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що повязані з його недійсністю. Суд може застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину з власної ініціативи.

За правилами статті 236 цього Кодексу нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення.

Суд вважає за необхідне застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину та скасувати його державну реєстрацію.

Оскільки позовні вимоги ОСОБА_4 щодо визнання заповіту недійсним залишено без задоволення, на підставі п.2 ч.2 ст.141 ЦПК України витрати, повязані з розглядом справи слід покласти на позивача.

Керуючись ст.ст.11-16, 20, 203-205, 209, 210, 215, 225, 1233-1236, 1247, 1248, 1257 ЦК України, ст.ст. 12, 13, 76, 78, 81, 263-265, 354 ЦПК України,

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_4 до ОСОБА_3, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Хмільнянська сільська рада Канівського району Черкаської області, про визнання заповіту недійсним залишити без задоволення.

Встановити, що заповіт ОСОБА_5 від 08 травня 2015 року, посвідчений головою Хмільнянської сільської ради - ОСОБА_7, зареєстрований в реєстрі за №10, згідно якого ОСОБА_5 заповідає усе своє майно, де б воно не було і з чого б воно не складалося, і взагалі все те, що йому буде належати на випадок його смерті і на що він за законом матиме право - ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 є нікчемним.

Застосувати наслідки недійсності нікчемного заповіту та скасувати державну реєстрацію заповіту ОСОБА_5 від 08 травня 2015 року, посвідченого головою Хмільнянської сільської ради - ОСОБА_7, зареєстрованого в реєстрі за №10.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення суду складено 23 червня 2018 року.

Головуючий О . М . Льон