Дата документу Справа №
Апеляційний суд Запорізької області
Єдиний унікальний № 335/9581/16-ц Головуючий у 1 інстанції: Рибалко Н.І.
Провадження № 22-ц/778/383/18 Суддя-доповідач: ОСОБА_1
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 червня 2018 року м. Запоріжжя

Апеляційний суд Запорізької області в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Кримської О.М.(суддя-доповідач),

суддів: Крилової О.В., Кухаря С.В.,

за участю секретаря судового засідання: Бурима В.В.,

учасники справи:

представник позивача ОСОБА_2,

відповідач - ОСОБА_3,

представник відповідача ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою Комунального закладу «Центр первинної медико-санітарної допомоги № 4» на рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 25 вересня 2017 року по справі за позовом ОСОБА_3 до Комунального закладу «Центр первинної медико-санітарної допомоги № 4» про поновлення на роботі,-

В С Т А Н О В И В :

В серпні 2016 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до Комунального закладу «Центр первинної медико-санітарної допомоги № 4 про поновлення на роботі.

Позовні вимоги обґрунтовано наступним. Після закінчення інтернатури вона отримала направлення на роботу та прибула до КЗ "ЦПМСД №4" 01.08.2016р для працевлаштування. 01.08.2016р. вона була допущена до роботи під керівництвом завідуючої амбулаторії №4 та була ознайомлена з посадовою інструкцією та з інструктажем із техніки безпеки та допущена до роботи: вела амбулаторний прийом пацієнтів та надавала необхідну допомогу за викликами сімейного лікаря за домашньою адресою. ОСОБА_5 є аспірантом кафедри державного управління та земельного кадастру Класичного приватного університету із спеціальності 25.00.02 "Механізми державного управління". 01.08.2016 р. вона написала заяву на ім'я головного лікаря ОСОБА_6 з проханням надати їй додаткову оплачувану відпустку 03.08.,04.08.,05.08, 09.08, 10.08, 11.08, 12.08.2016 року та надала копію довідки Класичного приватного університету про навчання. Заяву та копію довідки, за вимогою головного лікаря ОСОБА_6 залишила на підпис працівнику відділу кадрів ОСОБА_7 02.08.2016 року, зранку, вона зателефонувала за номером 222-46-53 і отримала відповідь від ОСОБА_7, що її заява підписана та передана до бухгалтерії економісту. Пізніше, заступник головного лікаря ОСОБА_8, попросила її написати такий самий екземпляр, оформленої на ім'я головного лікаря заяви, і для неї також, щоб вона знала, коли вона буде знаходитись в аспірантській відпустці (відсутня на роботі). 08.08.2016р. ОСОБА_8 надала їй повідомлення, що відмовляється надавати аспірантську відпустку, на що вона відповіла, що вона знаходиться у відпустці згідно заяви від 01.08.2016р., підписаної головним лікарем КЗ "ЦПМСД №4" , про що її повідомила працівник відділу кадрів ОСОБА_7 Пізніше, ОСОБА_8 почала вимагати в неї переоформлення заяви щодо оплачуваної аспірантської відпустки на заяву щодо надання їй відпустки без збереження заробітної плати за сімейними обставинами, датою від 01.08.2016р. На її відмову через те, що дана вимога є порушенням закону, ОСОБА_8 відповіла, що "її аспірантська відпустка є невигідною бухгалтерії " і почала погрожувати їй звільненням за статтею.У зв'язку із наростаючим конфліктом, за наказом заступника головного лікаря ОСОБА_8 завідуюча амбулаторії № 4 ОСОБА_9, за якою вона закріплена як молодий спеціаліст, почала вимагати від неї проявів службової недбалості, а саме забороняла їй залишати обов'язкові записи в амбулаторних картах щодо стану пацієнтів та призначеного їм лікування, на її відповідь, що це порушення закону та її відмову від виконання незаконних дій розцінили як відмову від виконання розпоряджень керівництва КЗ "ЦПМСД№4". 19 серпня 2016 року вона отримала на робочому місті наказ №65 к/тр від 19.08.2016 року підписаний головним лікарем Комунального закладу «Центр первинної медико-санітарної допомоги №4» ОСОБА_6 про її звільнення через прогули без поважних причин згідно п.4 ст.40 КЗпП України та постанови Кабінету Міністрів України від 22.08.1996 року №992. Звільнення вважає незаконним та викликаним суб'єктивними обставинами внаслідок зловживання службовим становищем службовими особами відповідача. Її звільнення відбулось в порушення ч.3 статі 43 КЗпП України. Жодного повідомлення про день та час розгляду профспілковим комітетом подання про доцільність її звільнення з посади лікаря, вона не отримувала, письмових пояснень з приводу її звільнення профспілковому комітету не надавала. Також відповідач порушив вимоги ч.3 статті 40 КЗпП України. У зв'язку із конфліктом вона постійно знаходилась у стресовому стані, що призвело до погіршення її самопочуття. 18.08.2016р. за графіком вона повинна була здійснити амбулаторний прийом пацієнтів з 11.00 до 14.00 години. Про погане самопочуття вона повідомила завідуючу амбулаторії № 2 ОСОБА_10, за її розпорядженням отримала талон до сімейного лікаря і звернулася за медичною допомогою зі скаргою на головний біль, слабкість, біль у проекції ділянці серця. Під час об'єктивного огляду встановлено: АТ 80/50, пізніше було виправлено - 90/50 та І =37С. Лікар надала їй направлення на електрокардіографічне обстеження і надала розпорядження чекати колективного рішення щодо її стану, не надавши їй медичної допомоги..Про результати її обстеження лікар проінформувала керівництво КЗ "ЦПМСД № 4", в 11.45 їй було проведено повторний огляд так званим "медичним консиліумом" за участю завідуючої амбулаторії № 4 ОСОБА_9, завідуючої амбулаторії № 2 ОСОБА_10 та завідуючої амбулаторії № 1 ОСОБА_11 Повторний огляд в 11.45 вважає сфальсифікованим щодо її артеріального тиску, бо стан її здоров'я з 10.50 до 11.45 не покращився, головний біль посилився, була одноразова блювота. Мета фальсифікації її повторного обстеження пов'язана з наміром наступного дня, 19.08.2016р., її звільнити. Того ж дня, 18.08.2016р., "медичним консиліумом" була направлена на огляд до невролога, який її оглянув та зробив призначення. Після огляду неврологом та терапевтичним консиліумом, вона примусово приступила до виконання своїх професійних обов'язків. Увесь час вимушена була терпіти сильний головний біль, почуття нестачі повітря та незручності щодо повторної блювоти. Наприкінці робочої зміни 18.08.2016р. ОСОБА_8 наказала їй обов'язково з'явитися до головного лікаря о 8 годині ранку 19.08.2016р.На ранок, 19.08.2016р., її самопочуття не покращилось, вона прибула за розпорядженням ОСОБА_8 до головного лікаря о 8 годині ранку, де працівник з відділу кадрів повідомив її щодо наказу про звільнення. Позивач просить суд визнати незаконним її звільнення та поновити її на роботі.

Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 25 вересня 2017 року позов ОСОБА_3 про поновлення на роботі задоволено.

Скасовано наказ № 65к/тр від 19.08.2016 року головного лікаря комунального закладу «Центр первинної медико-санітарної допомоги № 4» ОСОБА_6 про звільнення ОСОБА_3, лікаря загальної практики сімейної медицини амбулаторії № 4, через прогули без поважних причин згідно п.4 ст.40 КЗпП України.

Поновлено ОСОБА_3 на посаді лікаря загальної практики сімейної медицини амбулаторії № 4 комунального закладу «Центр первинної медико-санітарної допомоги № 4».

Відповідно до ст. 367 ЦПК України допущено рішення в частині поновлення на роботі до негайного виконання.

Стягнуто з комунального закладу «Центр первинної медико-санітарної допомоги № 4»в дохід держави судовий збір у розмірі 640 грн.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду КЗ «Центр первинної медико-санітарної допомоги № 4» подав апеляційну скаргув якій посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, неповне зясування обставин, що мають значення для справи, просив рішення суду скасувати та ухвалити нове про відмову в задоволенні позовних вимог.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що судом першої інстанції не надано належної оцінки твердженням позивача про її тимчасову непрацездатність та твердженням про протиправну поведінку щодо неї. Твердження позивача про її непрацездатність є необґрунтованими. Відповідач в порядку та у спосіб, передбачений чинним законодавством, звернувся до вибірного органу первинної профспілкової організації та отримав від нього письмову згоду на звільнення позивача.

Від представника позивача ОСОБА_3 ОСОБА_4 надійшли заперечення на апеляційну скаргу та просив відмовити в задоволенні апеляційної скарги. Зазначає, що звільнення позивачки відбулось з порушенням вимог трудового законодавства ( т.2 а.с.34-36).

Заслухавши в засіданні апеляційного суду суддю-доповідача, пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що звільняючи позивача з роботи, відповідач не в повній мірі взяв до уваги положення трудового законодавства, не враховано ступень тяжкості вчиненого порушення та заподіяну ним шкоду, обставини, за яких вчинено порушення, а також те, що позивачка є молодим спеціалістом, навчалася без відриву від виробництва в аспірантурі, дисциплінарні стягнення відносно неї відсутні.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції.

Встановлено , що Наказом директора департаменту охорони здоровя Запорізької обласної державної адміністрації № 203-О від 27.06.2014 року випускницю 2014 року Запорізького державного медичного університету ОСОБА_3 зараховано на посаду лікаря-інтерна зі спеціальності „Загальна практика-сімейна медицина до КЗ „Центр первинної медико-санітарної допомоги № 4 з 01 серпня 2014 року до 31 липня 2016 року (т.1, а.с. 21).

Частиною 6 даного наказу передбачено, після закінчення інтернатури перевести ОСОБА_3 на посаду лікаря загальної практики-сімейного лікаря КЗ „Центр первинної медико-санітарної допомоги № 4.

Наказом головного лікаря комунального закладу „Центр первинної медико-санітарної допомоги № 4 № 47 к/тр від 01.08.2014 р. ОСОБА_3Ю, прийнято для проходження інтернатури на бюджетній основі на посаду лікаря за спеціальністю „Загальна практика-сімейна медицина з 01.08.2014 р. (т. 1, а.с.23).

За заявою ОСОБА_3 від 29.07.2016 р. наказом головного лікаря КЗ „Центр первинної медико-санітарної допомоги № 4 № 59 к/тр від 01.08.2016 р. лікаря-інтерна зі спеціальності „Загальна практика-сімейна медицина ОСОБА_3 переведено на посаду лікаря загальної практики-сімейної медицини № 4, у звязку з закінченням інтернатури з 01.08.2016 року. (т.1, а.с. 24, 25)

01.08.2016 року ОСОБА_3 звернулася до головного лікаря з письмовими заявами про надання їй додаткової оплачуваної відпустки 03.08., 04.08, 09.08, 10.08, 11.08 для виконання робіт над дисертацією, та вільних від роботи днів у серпні з оплатою у розмірі 50% середньої заробітної плати - 05.08, 12.08, 19.08, 26.08 (т.1, а.с. 37-39).

До заяви позивач ОСОБА_3 надала довідку ректора Класичного приватного університету № 1338 від 29.06.2016 р. про те, що вона є аспірантом кафедри державного управління та земельного кадастру, та згідно п.42 Положення про підготовку науково-педагогічних і наукових кадрів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 01.03.1999 р. № 309, аспірантам без відриву від виробництва надається за місцем основної роботи додаткова оплачувана щорічна відпустка тривалістю 30 календарних днів для складання кандидатських іспитів і виконання роботи над дисертацією, та за їх бажанням, протягом 4 років навчання один вільний від роботи день на тиждень з оплатою його в розмірі 50% середньої заробітної плати працівника (т.1, а.с. 40)

05.08.2016 р. головний лікар КЗ „Центр первинної медико-санітарної допомоги № 4 письмово повідомив ОСОБА_3 про відсутність можливості вирішення питання щодо надання додаткової оплачуваної відпустки та вільних від роботи днів, у звязку з відсутністю графіку учбового плану та про те, що відповідно до ст.15 Закону України „Про відпустки норма щодо поділу відпустки на частини поширюється щорічно тільки на основну відпустку( т.1, а.с. 41).

11.08.2016 р. головний лікар КЗ „Центр первинної медико-санітарної допомоги № 4 письмово повідомив про надання ОСОБА_3 пояснення щодо відсутності її на роботі 03.08,04.08.05.08.09.08.10.08.11.08.2016 року. (т.1, а.с. 42).

Актами № № 1-7 від 03.08.2016 р., 04.08.2016 р., 05.08.2016 р., 09.08.2016 р., 10.08.2016 р., 11.08.2016 р., 12.08.2016 р., зафіксована відсутність на роботі протягом робочого дня лікаря загальної практики сімейної медицини амбулаторії № 4 ОСОБА_3 (т.1, а.с. 47-66).

18.08.2016 р. головний лікар КЗ „ЦПМСД № 4 звернувся до члена профспілкового комітету КЗ „ЦПМСД № 4 ОСОБА_5 про отримання згоди на звільнення ОСОБА_3 (т.1, а.с. 72).

Повідомленням № 1 від 18.08.2016 року голова профспілкового комітету ОСОБА_5 повідомив головного лікаря КЗ „ЦПМСД № 4 ОСОБА_6 про надання згоди на звільнення ОСОБА_3 за прогул.( т.1, а.с. 71).

Наказом головного лікаря КЗ „ЦПМСД № 4 № 65 к-тр від 19.08.2016 р. ОСОБА_3, лікаря загальної практики-сімейної медицини амбулаторії № 4, звільнено 19.08.2016 року через прогули без поважних причин згідно п.4 ст.40 КЗпП України та постанови Кабінету Міністрів України від 22.08.1996 року № 992. (т.1, а.с. 69).

Згідно з п.4 ст.40 КЗпП України власник має право розірвати трудовий договір у разі вчинення працівником прогулу без поважних причин.

Згідно розяснень Пленуму Верховного Суду України, що містяться в п.24 Постанови «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 6 листопада 1992 року № 9 зі змінами, при розгляді позовів про поновлення на роботі осіб, звільнених за п.4 ст.40 КЗпП України, суди повинні виходити з того, що передбаченим цією нормою закону прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин (наприклад, у звязку з самовільним використанням без погодження з власником або уповноваженим ним органом днів відгулів, чергової відпустки).

Законодавством не визначено переліку обставин, за наявності яких прогул вважається вчиненим з поважних причин. Тому, вирішуючи питання щодо поважності причин відсутності на роботі працівника, звільненого за п.4 ч.1 ст.40 КЗпП України, суд повинен виходити з конкретних обставин справи.

Відповідно до ч.1 ст. 43 КЗпП України розірвання трудового договору з підстав, передбачених пунктами 1 (крім випадку ліквідації підприємства, установи, організації), 2-5, 7 статті 40 і пунктами 2 і 3 статті 41 цього Кодексу, може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника), первинної профспілкової організації, членом якої є працівник, крім випадків, коли розірвання трудового договору із зазначених підстав здійснюється з прокурором, поліцейським і працівником Національної поліції, Служби безпеки України, Державного бюро розслідувань України, Національного антикорупційного бюро України чи органу, що здійснює контроль за додержанням податкового законодавства.

Відповідно до ч. 2, 3 ст. 43 КЗпП Україниу випадках, передбачених законодавством про працю, виборний орган первинної профспілкової організації, членом якої є працівник, розглядає у п'ятнадцятиденний строк обґрунтоване письмове подання власника або уповноваженого ним органу про розірвання трудового договору з працівником. Подання власника або уповноваженого ним органу має розглядатися у присутності працівника, на якого воно внесено. Розгляд подання у разі відсутності працівника допускається лише за його письмовою заявою. За бажанням працівника від його імені може виступати інша особа, у тому числі адвокат. Якщо працівник або його представник не з'явився на засідання, розгляд заяви відкладається до наступного засідання у межах строку, визначеного частиною другою цієї статті. У разі повторної неявки працівника (його представника) без поважних причин подання може розглядатися за його відсутності.

Як зазначалося вище, 18.08.2016 року головний лікар КЗ «ЦПМСД № 4» звернувся до члена профспілкового комітету КЗ «ЦПМСД № 4» ОСОБА_5 про отримання згоди на звільнення ОСОБА_3 Повідомленням № 1 від 18.08.2016 року голова профспілкового комітету ОСОБА_5 повідомив головного лікаря КЗ «ЦПМСД № 4» ОСОБА_6 про надання згоди на звільнення ОСОБА_3 за прогул.

В матеріалах справи відсутні докази щодо повідомлення позивача про дату проведення зазначеного засідання профспілкового органу, присутності позивача на цьому засіданні або наявності письмової заяви позивача про розгляд подання за її відсутності.

Таким чином, при розгляді профспілковим комітетом КЗ «ЦПМСД № 4» подання про отримання згоди на звільнення ОСОБА_3 було порушено, передбачений чинним законодавством, порядок розгляду такого подання.

В матеріалах справи міститься акт перевірки додержання субєктами господарювання законодавства про працю та загальнообовязкове державне соціальне страхування « 08-02088/0825 КЗ «Центр первинної медико-санітарної допомоги № 4» (т.1, а.с. 127-144), в якому зазначено, що КЗ «Центр первинної медико-санітарної допомоги № 4» порушено ч.3 ст. 43 КЗпП України, оскільки ОСОБА_3 не була запрошена на засідання профспілкового комітету, проте 18.08.2016 року голова профспілкового комітету надав згоду на звільнення працівника.

Згідно частини сьомої статті 43 КЗпП України рішення виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) про відмову в наданні згоди на розірвання трудового договору повинне бути обґрунтованим. У разі якщо в рішенні немає обґрунтування відмови в наданні згоди на розірвання трудового договору, власник або уповноважений ним орган має право звільнити працівника без згоди виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника).

Частиною шостою статті 39 Закону України "Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності" визначено, що рішення профспілки про ненадання згоди на розірвання трудового договору має бути обґрунтованим. У разі, якщо в рішенні немає обґрунтування відмови у згоді на звільнення, роботодавець має право звільнити працівника без згоди виборного органу профспілки.

В аспекті положень частини сьомої статті 43 КЗпП України і частини шостої статті 39 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності» слідує, що оскільки необґрунтованість рішення профспілкового комітету породжує відповідне право власника на звільнення працівника, а обґрунтованість такого рішення виключає виникнення такого права, то суд зобов'язаний оцінювати рішення профспілкового органу на предмет наявності чи відсутності ознак обґрунтованості.

Враховуючи, що у зазначених нормах зміст поняття обґрунтованості рішення профспілкового органу закон не розкриває, то така обґрунтованість повинна оцінюватись судом виходячи із загальних принципів права і засад цивільного судочинства (стаття 8 Конституції України, стаття 3 ЦК України, статті 1, 213 ЦПК України) та лексичного значення (тлумачення) самого слова "обґрунтований", яке означає "бути достатньо, добре аргументованим, підтвердженим науково, переконливими доказами, доведеним фактами".

Повідомлення профспілкового комітету № 1 від 18.08.2016 року не містить обґрунтування щодо надання згоди на звільнення ОСОБА_3

Отже, доводи апеляційної скарги про те,що відповідачем звільнення позивачки здійснено у відповідності до вимог трудового законодавства, є безпідставними.

Відповідно до п. 22 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 06 листопада 1992 року № 9 роз'яснено, що у справах про поновлення на роботі осіб, звільнених за порушення трудової дисципліни, судам необхідно з'ясувати, в чому конкретно проявилось порушення, що стало приводом до звільнення, чи могло воно бути підставою для розірвання трудового договору за пунктами 3, 4, 7, 8 ст. 40 п. 1 ст.41 КЗпП України, чи додержані власником або уповноваженим ним органом передбачені статтями 147(1), 148, 149 КЗпП України правила і порядок застосування дисциплінарних стягнень, зокрема, чи не закінчився встановлений для цього строк, чи застосовувалось вже за цей проступок дисциплінарне стягнення, чи враховувались при звільненні ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяна ним шкода, обставини, за яких вчинено проступок, і попередня робота працівника.

Згідно з частиною першою статті 147 КЗпП України за порушення трудової дисципліни до працівника може бути застосовано тільки один з таких заходів стягнення: догана, звільнення.

Трудова дисципліна - це система правових норм, що регулюють внутрішній трудовий розпорядок, встановлюють трудові обов'язки працівників та роботодавця, визначають заохочення за успіхи в роботі й відповідальність за невиконання цих обов'язків.

Ознакою порушення трудової дисципліни є наявність проступку в діях або бездіяльності працівника.

Дисциплінарний проступок визначається як винне невиконання чи неналежне виконання працівником своїх трудових обов'язків. Складовими дисциплінарного проступку є дії (бездіяльність) працівника; порушення або неналежне виконання покладених на працівника трудових обов'язків; вина працівника; наявність причинного зв'язку між діями (бездіяльністю) і порушенням або неналежним виконанням покладених на працівника трудових обов'язків.

Недоведеність хоча б одного з цих елементів виключає наявність дисциплінарного проступку.

Разом з тим саме на роботодавцеві лежить обов'язок надати докази фактів винного вчинення працівником дисциплінарного проступку. При обранні виду стягнення власник або уповноважений ним орган повинен враховувати всі обставини, з яких вчинено проступок. Для притягнення працівника до дисциплінарної відповідальності в обов'язковому порядку має бути встановлена провина, як одна із важливих ознак порушення трудової дисципліни. При відсутності вини працівник не може бути притягнутий до дисциплінарної відповідальності.

Позивачем не доведено вчинення ОСОБА_3 винного проступку, який спричинив негативні наслідки, наявності умислу на порушення трудової дисципліни. Також відсутні відомості, що у позивача були претензії до ОСОБА_3 з приводу виконання її професійних обовязків за період роботи в КЗ «ЦПМСД № 4».

Також необхідно врахувати, що до ОСОБА_3 раніше не застосовувалися заходи дисциплінарного стягнення.

Відповідно до статті 149 КЗпП України до застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення. За кожне порушення трудової дисципліни може бути застосовано лише одне дисциплінарне стягнення. При обранні виду стягнення власник або уповноважений ним орган повинен враховувати ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяну ним шкоду, обставини, за яких вчинено проступок, і попередню роботу працівника.

Судом першої інстанції вірно зазначено, що в період відсутності на роботі ОСОБА_3 03.08.2016 р., 04.08.2016 р., 05.08.2016 р., 09.08.2016 р., 10.08.2016 р., 11.08.2016 р., 12.08.2016 р, був наявний конфлікт між адміністрацією амбулаторії та ОСОБА_3, що виник з різного тлумачення ними Закону України «Про відпустки», а саме щодо можливості поділу та надання додаткової відпустки у звязку з навчанням.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_3 була відсутня на робочому місці 03.08.2016 р., 04.08.2016 р., 05.08.2016 р., 09.08.2016 р., 10.08.2016 р., 11.08.2016 р., 12.08.2016 р.

Проте, вважати що її відсутність на робочому була без поважних причин, немає підстав, оскільки в ході розгляду справи встановлено, що її заяви про надання відпустки були погоджені уповноваженим особами, тому позивачка добросовісно вважала, що знаходиться у відпустці у визначені нею у заяві дні.

Як зазначалося вище, 11.08.2016 р. головний лікар «ЦПМСД № 4» письмово повідомив про надання ОСОБА_3 пояснення щодо відсутності її на роботі 03.08., 04.08. ,05.08., 09.08., 10.08., 11.08.2016 року. Згідно рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення ОСОБА_3 отримала лист 25.08.2016 року, тобто, після того, як її було звільнено (т.1, а.с. 42).

Згідно акту від 18.08.2016 р., ОСОБА_3 відмовилась від підпису, після ознайомлення з листом від КЗ «ЦПМСД №4» від 11.08.2016 року № 286/01-20, в якому зазначено про необхідність надання пояснень причини невиходу на роботу 03.08., 04.08., 05.08., 09.08., 10.08., 11.08, 12.08.2016 року (т.1, а.с 73).

Проте, зазначений акт не свідчить про те, що КЗ Центр первинної медико-санітарної допомоги № 4» отримано пояснення від ОСОБА_3 або про те, що роботодавець намагався отримати від неї пояснень щодо обставин її відсутності на робочому місці .

Таким чином, в матеріалах справи відсутні відомості, що ОСОБА_3 перед звільненням надавала пояснення з приводу вищезазначених обставин.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов вірного висновку про те, що звільнення ОСОБА_3 відбулося з порушенням вимог трудового законодавства, тому її позовні вимоги є обґрунтованими, доведеними, та такими, що підлягають задоволенню.

Відповідно до ч. 1 ст. 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

Отже, аналіз зазначених правових норм у їх сукупності з положеннями ст. 43 Конституції України та статті 240-1 КЗпП України дав суду першої інтсанції законні підстави для висновку про те, що за змістом ч. 1 ст. 235 КЗпП України працівник підлягає поновленню на попередній роботі у разі незаконного звільнення, під яким слід розуміти як звільнення без законної підстави, так і звільнення з порушенням порядку, установленого законом.

Суд першої інстанції врахував всі вимоги закону, належним чином дослідив докази по справі.

Вагомих, достовірних та достатніх доводів, які б містили інформацію щодо предмета доказування і спростовували висновки суду першої інстанції та впливали на законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення, апеляційна скарга не містить.

За таких обставин судова колегія прийшла до висновку, що доводи апеляційної скарги не спростовують висновки суду першої інстанції, а тому апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Комунального закладу «Центр первинної медико-санітарної допомоги № 4» залишити без задоволення.

Рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 25 вересня 2017 року по цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена протягом тридцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 22 червня 2018 року.

Головуючий О.М. Кримська

Судді: О.В. Крилова

ОСОБА_12