Постанова
Іменем України
06 червня 2018 року
м. Київ

справа № 758/14732/14-ц
провадження № 61-9273св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого Стрільчука В. А.,

суддів: Карпенко С. О., Погрібного С. О.,

Ступак О. В. (суддя-доповідач), Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідачі: військова частина НОМЕР_1 , Лікувально-діагностичний центр Міністерства оборони України,

третя особа начальник Лікувально-діагностичного центру Міністерства оборони України Самолюк Галина Василівна,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційні скарги представника Лікувально-діагностичного центру Міністерства оборони України Сича Руслана Володимировича на рішення Подільського районного суду м. Києва від 04 січня 2016 року у складі судді Тригубенка Л. О. та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 19 липня 2016 року у складі колегії суддів: Болотова Є. В., Білич І. М., Поліщук Н. В.; ухвалу Подільського районного суду м. Києва від 01 березня 2016 року у складі судді Тригубенка Л. О. та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 19 липня 2016 року у складі колегії суддів: Болотова Є. В., Білич І. М., Поліщук Н. В.

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2014 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до військової частини НОМЕР_1 , Лікувально-діагностичного центру Міністерства оборони України (далі ЛДЦ Міністерства оборони України, ЛДЦ), третя особа начальник ЛДЦ Міністерства оборони України Самолюк Г. В., про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу і відшкодування майнової та моральної шкоди.

Свої вимоги позивач обґрунтовувала тим, що наказом начальника ЛДЦ Міністерства оборони України від 28 жовтня 2014 року № 78 її звільнено із посади начальника клінічної лабораторії лікаря-лаборанта за систематичне невиконання без поважних причин обов`язків, покладених трудовим договором, на підставі пункту 3 статті 40 КЗпП України з 30 жовтня 2014 року. 11 листопада 2014 року начальник ЛДЦ видав другий наказ № 149, відповідно якого її звільнено з роботи цього ж дня з тих самих підстав. Своє звільнення з роботи вважає незаконним, проведеним з порушенням встановленого порядку, внаслідок неприязних стосунків з керівництвом ЛДЦМіністерства оборони України, з приводу протиправних дій якого вона зверталась до Генеральної прокуратури України, Міністерства оборони України та Служби безпеки України. Вказала на те, що в її діях відсутня вина у непроведенні атестації клінічної лабораторії ЛДЦ, a тому відсутні елементи складу дисциплінарного проступку та підстави для притягнення до відповідальності. Дії відповідача є незаконними, оскільки полягають у примушуванні виконати незаконний наказ про атестацію незаконної лабораторії. Крім того, внаслідок незаконного звільнення їй було спричинено моральну шкоду, яка полягає у душевних стражданнях та депресивному стані, порушеннях звичайного способу життя.

Посилаючись на викладене, позивач, з урахуванням уточнених вимог, просила поновити її на посаді начальника лабораторії лікаря-лаборанта Державної установи «Військова частина НОМЕР_1 », стягнути з відповідача 3 869,54 грн середнього заробітку за час вимушеного прогулу, починаючи з 11 листопада 2014 року до моменту набрання законної сили судовим рішенням, матеріальну шкоду у розмірі 8 488, 44 грн та моральну шкоду у розмірі 20 000,00 грн.

Начальник ЛДЦ Міністерства оборони України Самолюк Г. В. позов не визнала та пояснила суду, що позивач неодноразово протягом 20132014 років порушувала трудову дисципліну, за що притягувалася до дисциплінарної відповідальності. За результатами перевірки Головною інспекцією Міністерства оборони України зроблено висновок, що порядок накладення стягнення на позивача та її звільнення здійснено відповідно до КЗпП України. Враховуючи те, що начальник ЛДЦ трудові права позивача не порушив, а діяв у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України під час застосування дисциплінарних стягнень, вимога про відшкодування моральної шкоди є безпідставною.

«Військова частина НОМЕР_1 » позов ОСОБА_1 не визнала та подала свої письмові заперечення, згідно з якими «Військова частина НОМЕР_1 » є неналежним відповідачем у справі, оскільки трудовий договір укладений з командиром військової частини НОМЕР_2 (начальником ЛДЦМіністерства оборони України).

ЛДЦ Міністерства оборони України позов не визнало та пояснило суду, що невидача працівникові копії наказу сама по собі не може бути підставою для поновлення на роботі або для стягнення середнього заробітку за період від звільнення до працевлаштування або до видачі копії наказу.

Рішенням Подільського районного суду м. Києва від 04 січня 2016 року позов ОСОБА_1 задоволено частково. Поновлено ОСОБА_1 на роботі на посаді начальника клінічної лабораторії лікаря-лаборанта ЛДЦ Міністерства оборони України із 12 листопада 2014 року. Стягнуто з ЛДЦ на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 11 листопада 2014 року по 04 січня 2016 року в сумі 57 609,36 грн. У задоволенні іншої частини позову відмовлено. Допущено негайне виконання рішення суду в частині поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за один місяць у розмірі 4 242,92 грн. Вирішено питання судових витрат.

Задовольняючи частково позов, суд першої інстанції виходив із того, що дисциплінарні стягнення у вигляді догани, та звільнення до позивача застосовані за непідготовку документів для проведення атестації клінічної лабораторії, тобто за одне і теж дисциплінарне правопорушення, проте письмові пояснення від неї до застосування цих стягнень не відбирались, акти про відмову надати такі пояснення в матеріалах справи відсутні, крім того, копію наказу про звільнення з роботи від 11 листопада 2014 року № 149 видано не було.

17 лютого 2016 року начальник ЛДЦ Міністерства оборони України Самолюк Г. В. звернулася до суду із заявою, в якій просила встановити або змінити спосіб і порядок виконання рішення суду від 04 січня 2016 року.

Свої вимоги обґрунтовувала тим, що з 31 липня 2015 року у ЛДЦ відповідно до наказу начальника ЛДЦ Міністерства оборони України від 31 липня 2015 року № 98 на підставі спільної директиви Міністерства оборони України та Генерального штабу Збройних Сил України від 13 травня 2015 року № Д-322/1/2т та Переліку змін до штату № 6/016 проведено організаційно-штатні заходи. Відповідно до проведених організаційно-штатних заходів посада начальника клінічної лабораторії лікаря-лаборанта ЛДЦ із 31 липня 2015 року виведена зі штату № 6/016, тобто такої посади в ЛДЦ не існує. Всі категорії лікарів-лаборантів повинні мати повну вищу освіту (спеціаліст, магістр) за напрямом «Медицина», а тому немає можливості поновити ОСОБА_1 на роботі на іншій посаді.

Ухвалою Подільського районного суду м. Києва від 01 березня 2016 року у задоволенні заяви відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні заяви начальника ЛДЦ Міністерства оборони України Самолюк Г. В., суд першої інстанції виходив із відсутності правових підстав для зміни способу та порядку виконання рішення суду.

Ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 19 липня 2016 року рішення Подільського районного суду м. Києва від 04 січня 2016 року залишено без змін.

Апеляційний суд, залишаючи рішення суду першої інстанції без змін, указав на те, що звільнення позивача з роботи проведено не у зв`язку із вчиненням нового порушення трудової дисципліни, а за сукупністю порушень, вчинених нею раніше, а тому при звільненні позивача з роботи відповідач не дотримався вимог чинного трудового законодавства. Крім того, виданий наказ не містить відомостей про вчинення нового порушення трудової дисципліни, за яке позивач підлягає звільненню з роботи.

Ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 19 липня 2016 року ухвалу Подільського районного суду м. Києва від 01 березня 2016 року залишено без змін.

Залишаючи без змін ухвалу суду першої інстанції про відмову у задоволені заяви про встановлення або зміну способу і порядку виконання рішення суду, апеляційний суд виходив з того, що зміст поданої заяви фактично зводиться до роз`яснення рішення суду від 04 січня 2016 року і не містить вимог до зміни способу та порядку виконання судового рішення.

У серпні 2016 року представник ЛДЦ Міністерства оборони України Сич Р. В. подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу на рішення рішенням Подільського районного суду м. Києва від 04 січня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 19 липня 2016 року, в якій просив скасувати зазначені судові рішення та ухвалити нове про відмову у задоволенні позову, обґрунтовуючи свої вимоги порушенням судами першої й апеляційної інстанції норм процесуального права та неправильним застосування норм матеріального права. Вказував на те, що згідно з пунктом 4.4. посадової інструкції начальника лабораторії лікаря-лаборанта клінічної лабораторії, затвердженої начальником ЛДЦ 27 травня 2014 року, у всіх випадках, не передбачених положеннями, начальник лабораторії лікар-лаборант клінічної лабораторії діє згідно з вказівкою начальника центру або його заступника. Планом усунення недоліків, які були виявлені під час прийому-передачі справ у період з 05 по 14 травня 2014 року, затвердженим начальником 5 служби військової частини НОМЕР_1 від 20 травня 2014 року, також доповненням до зазначеного плану, затвердженим начальником 5 служби військової частини НОМЕР_1 від 03 червня 2014 року позивачу було визначено завдання щодо відпрацювання документів, необхідних для атестації лабораторії, та встановлено строк виконання. He зважаючи на визначені доручення, відповідні завдання позивачем не були відпрацьовані. Тому за порушення трудової дисципліни та вчинення трудового правопорушення позивача притягнуто до дисциплінарної відповідальності. Разом з тим позивачу повторно було визначено відпрацювати необхідні документи та встановлено новий строк їх відпрацювання. Тобто, встановлено нове завдання з новими строками виконання, оскільки попереднє не було виконане. Однак, коли позивач не відпрацювала необхідні документи у визначений новий строк, то її вже притягнуто до відповідальності саме за не відпрацювання документів у новий строк, а не за невідпрацювання у строк, визначений планом. Тобто, можна дійти висновку, що дисциплінарні стягнення були застосовані за два зовсім різні та завершені дисциплінарні правопорушення, а не за одне і теж саме дисциплінарне правопорушення. Крім того, саме листок непрацездатності підтверджує тимчасову непрацездатність працівника, а не довідка довільної форми лікаря-дерматолога для відвідування басейну з рекомендацією щодо денного стаціонару. Після закінчення підготовки справи до судового розгляду суддя не постановив відповідної ухвали. Попереднє судове засідання проводилось понад встановлений ЦПК України строк. Розгляд справи судом, першої інстанції тривав понад встановлений ЦПК України строк. Суд першої інстанції взагалі не розглянув клопотання представника ЛДЦ від 30 квітня 2015 року про витребування доказів. Суд апеляційної інстанції не дав можливості виступити з обґрунтуванням правової позиції, усних пояснень, доводів по суті справи представнику ЛДЦ, зупиняючи його при першій можливості, і обмежив себе виключно запитаннями до нього. Окрім цього, суд апеляційної інстанції взагалі не надав можливості сторонам задати запитання один одному, які стосуються суті справи та які б сприяли з`ясуванню обставин, що мають значення для справи.

Крім того, представником ЛДЦ Міністерства оборони України Сичом Р. В. подано до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу на ухвалу Подільського районного суду м. Києва від 01 березня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 19 липня 2016 року, в якій просив скасувати зазначені судові рішення та ухвалити нове рішення про задоволення заяви, обґрунтовуючи свої вимоги порушенням судами першої й апеляційної інстанції норм процесуального права. Вказував на те, що посада начальника клінічної лабораторії лікаря-лаборанта ЛДЦ виведена зі штату задовго до прийняття рішення у цій справі судом першої інстанції. Призначення ОСОБА_1 на посаду лікаря призведе до порушення ліцензійних умов, що в свою чергу є передумовою до позбавлення ЛДЦ ліцензії на вид господарської діяльності «Медична практика» та у подальшому припинення ЛДЦ надання медичних послуг військовослужбовцям Збройних Сил України, що в умовах особливого періоду є недопустимим. Крім того, суд першої інстанції порушив порядок розгляду заяви, оскільки її було призначено до розгляду через 11 днів, а текст ухвали проголошено через 13 днів. Суд першої інстанції в мотивувальній частині ухвали застосував процесуальну норму, яка виключена з ЦПК України.

Ухвалами Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 18 жовтня 2016 року відкрито касаційні провадження в указаній справі, а ухвалою від 08 листопада 2016 року справу призначено до судового розгляду.

15 грудня 2017 року набув чинності Закон України від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», за яким судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 ЦПК України).

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У лютому 2018 року Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ зазначену справу передано до Верховного Суду.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400цього Кодексу.

Згідно з частиною першою статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційні скарги підлягають залишенню без задоволення, а оскаржувані судові рішення без змін, оскільки їх ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Судові рішення судів першої й апеляційної інстанцій відповідають вимогам статей 213, 214 ЦПК України 2004 року (у редакції станом на час ухвалення судових рішень у справі) щодо законності та обґрунтованості.

Судом установлено, що наказом командира військової частини НОМЕР_2 від 01 серпня 2008 року № 65 ОСОБА_1 прийнята на посаду лікаря-лаборанта діагностичного відділення; наказом від 30 грудня 2008 року № 116 переведена на посаду завідувача лабораторії лікарялаборанта; наказом від 01 листопада 2012 року № 133 переведена на посаду начальника клінічної лабораторії лікаря-лаборанта цієї військової частини.

Наказом від 27 червня 2013 року № 66 військова частина НОМЕР_2 із 30 червня 2013 року перейменована на Лікувально-діагностичний центр Міністерства оборони України, куди позивача переведено на посаду начальника клінічної лабораторії лікарялаборанта ЛДЦ.

Наказом начальника ЛДЦ Міністерства оборони України від 28 жовтня 2014 року № 78 позивача звільнено з роботи з 30 жовтня 2014 року з посади начальника клінічної лабораторії лікаря-лаборанта за систематичне невиконання без поважних причин обов`язків, покладених трудовим договором, на підставі пункту 3 статті 40 КЗпП України.

У зв`язку з хворобою позивача на час звільнення, наказом начальника ЛДЦ від 30 жовтня 2014 року № 79 до наказу про звільнення з роботи від 28 жовтня 2014 року № 78 перенесено дату звільнення до моменту виходу позивача на роботу після лікарняного.

Наказом начальника ЛДЦ Міністерства оборони України від 11 листопада 2014 року № 149 позивача звільнено з роботи з посади начальника клінічної лабораторії лікаря лаборанта з 11 листопада 2014 року відповідно до пункту 3 статті 40 КЗпП України за систематичне невиконання без поважних причин обов`язків, покладених на неї трудовим договором.

При звільненні позивача з роботи відповідач виходив з того, що вона систематично не виконує без поважних причин обов`язків, покладених на неї трудовим договором, і що до неї наказами від 24 липня 2014 року № 49 та від 03 жовтня 2014 року № 70 застосовувалися заходи дисциплінарного стягнення у вигляді доган. З мотивувальної частини наказу вбачається, що позивач не виконує своїх зобов`язань, передбачених пунктом 4 трудового договору та пунктом 4.4. посадової інструкції, щодо якісного виконання службових обов`язків, визначених цією інструкцією, та вказівок начальника центру і його заступника. ОСОБА_1 не підготувала у визначений термін документи, необхідні для проведення атестації клінічної ЛДЦ Міністерства оборони України та не надала їх на затвердження начальнику ЛДЦ.

Згідно зі статтею 139 КЗпП України працівники зобов`язані працювати чесно і сумлінно, своєчасно і точно виконувати розпорядження власника або уповноваженого ним органу.

Стаття 147 КЗпП України визначає, що за порушення трудової дисципліни до працівника може бути застосовано тільки один з таких заходів стягнення: догана, звільнення.

Згідно зі статтями 148, 149 КЗпП України дисциплінарне стягнення застосовується власником або уповноваженим ним органом безпосередньо за виявленням проступку, але не пізніше одного місяця з дня його виявлення, не рахуючи часу звільнення працівника від роботи у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю або перебування його у відпустці. До застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення. За кожне порушення трудової дисципліни може бути застосовано лише одне дисциплінарне стягнення. При обранні виду стягнення власник або уповноважений ним орган повинен враховувати ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяну ним шкоду, обставини, за яких вчинено проступок, і попередню роботу працівника. Стягнення оголошується в наказі (розпорядженні) і повідомляється працівникові під розписку.

Підставою для застосування дисциплінарного стягнення є дисциплінарний проступок, під яким розуміється противоправне винне невиконання або неналежне виконання працівником його трудових обов`язків. Для притягнення працівника до дисциплінарної відповідальності в обов`язковому порядку має бути встановлена провина, як одна із важливих ознак порушення трудової дисципліни. При відсутності вини працівник не може бути притягнутий до дисциплінарної відповідальності.

Відповідно до пункту 3 статті 40 КЗпП України трудовий договір може бути розірвано в разі систематичного невиконання працівником без поважних причин обов`язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку, якщо раніше до нього застосовувались заходи дисциплінарного стягнення.

У справах про поновлення на роботі осіб, звільнених за порушення трудової дисципліни, судам необхідно з`ясовувати, у чому конкретно проявилося порушення, що стало приводом до звільнення, чи могло воно бути підставою для розірвання трудового договору за пунктами 3, 4, 7, 8 частини першої статті 40 КЗпП України.

Зокрема, у справі про звільнення за пунктом 3 частини першої статті 40 КЗпП України суд повинен з`ясовувати, чи передував безпосередньо звільненню дисциплінарний проступок, за який не застосовувалися інші заходи дисциплінарного чи громадського стягнення, та чи можна вважати його вчинення систематичним невиконанням працівником без поважних причин обов`язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку.

Отже, судам при розгляді справ указаної категорії належить виходити з того, що при звільненні працівника з підстав, передбачених цією нормою закону, роботодавець повинен навести конкретні факти допущеного ним невиконання обов`язків, зазначити, коли саме вони мали місце, які проступки вчинив працівник після застосування до нього стягнення та коли. Чи передував безпосередньо звільненню дисциплінарний проступок, за який застосовувалися інші заходи дисциплінарного чи громадського стягнення, та чи можна вважати його вчинення систематичним невиконанням працівником без поважних причин обов`язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку.

Суди попередніх інстанцій дійшли правильного висновку про часткове задоволення позовних вимог, оскільки наказ про звільнення не містить посилань, в чому саме полягає систематичне невиконання ОСОБА_1 своїх обов`язків.

Не доведено наявність систематичного невиконання позивачем своїх трудових обов`язків і підчас розгляду справи в суді.

Встановивши, що наказ про звільнення позивача не відповідає вимогам трудового законодавства, зокрема, у наказі не зазначено, коли і в чому конкретно полягає порушення, що стало приводом для звільнення з роботи, та відсутність систематичного невиконання позивачем без поважних причин обов`язків, покладених на неї, суди правильно виходили із того, що звільнення позивача є незаконним, а тому права позивача підлягають захисту шляхом поновлення на посаді.

Вирішуючи спір, суди першої та апеляційної інстанцій, дослідивши всі наявні у справі докази в їх сукупності, надали їм належну оцінку, виконали всі вимоги цивільного судочинства та дійшли обґрунтованого висновку, що звільнення позивача відбулося з порушенням норм трудового законодавства, а тому ОСОБА_1 необхідно поновити на роботі та стягнути на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу.

Судами правильно встановлено, що звільненню позивача передували два дисциплінарних стягнення від 24 липня та 03 жовтня 2014 року про порушення трудової дисципліни. Разом з тим суди правильно встановили, що останнє дисциплінарне порушення, яке стало підставою для звільнення позивача, не є взагалі дисциплінарним порушенням, оскільки відповідно до посадової інструкції начальника лабораторії лікаря-лаборанта клінічної лабораторії не віднесено обов`язки розробки кваліфікаційно-освітніх документів завідувача лабораторії лікаря-лаборанта та документів, необхідних для атестації лабораторії. Крім того, експертна оцінка документам для отримання ліцензії на медичну практику була надана вже після звільнення ОСОБА_1 .

Твердження заявника про те, що суди неправильно дали оцінку правомірності застосування до позивача дисциплінарних заходів від 24 липня та 03 жовтня 2014 року, є безпідставними, оскільки при розгляді цієї справи судами встановлено відсутність вчинення нового порушення трудової дисципліни.

Доводи заявника про те, що після закінчення підготовки справи до судового розгляду суд першої інстанції не постановив відповідної ухвали, є надуманими, такими, що не заслуговують на увагу суду, оскільки така ухвала є протокольною. При цьому доводи представника ЛДЦ Міністерства оборони України Сича Р. В. Не є підставою для скасування рішення суду доводи заявника про порушення судом строку розгляду справи у попередньому судовому засіданні та строку розгляду справи.
Посилання заявника на те, що суд першої інстанції не розглянув клопотання про витребування судом у Міністерства оборони України як доказ звернення ОСОБА_1 до Міністерства оборони України щодо нібито неправомірних дій керівництва ЛДЦ, також не є підставою для скасування рішення суду, оскільки відповідачем необґрунтовано, яке значення має це звернення до вирішення питання щодо законності звільнення позивача.

Доводи представника відповідача про те, що суд апеляційної інстанції не надав можливості сторонам у справі ставити одне одному запитання у судовому засіданні, є необґрунтованими, оскільки положеннями ЦПК України 2004 року на стадії апеляційного провадження не передбачено право сторін ставити питання одна одній.

Розглядаючи зазначений позов, суд повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку згідно зі статтями 5760, 212 ЦПК України 2004 року, правильно встановив обставини справи, у результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Висновок суду першої інстанції, з яким погодився й суд апеляційної інстанції, про відмову у задоволенні заяви про встановлення або зміну способу і порядку виконання рішення суду, є правильним із огляду на таке.

Відповідно до статті 14 ЦПК України 2004 року судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, і за її межами.

Таким чином, після набрання рішенням законної сили воно є обов`язковим до виконання на всій території України, а уповноважені посадові особи державної виконавчої служби як єдиного органу примусового виконання рішень судів зобов`язані були вжиті всіх необхідних заходів задля його належного та своєчасного виконання.

Встановивши наявність обставин, що ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим, державний виконавець за власною ініціативою чи за заявою сторін, а також самі сторони мають право звернутися до суду, який видав виконавчий документ, із заявою про відстрочку або розстрочку виконання, а також про встановлення або зміну способу і порядку виконання, відповідає правилу частини першої статті 36 Закону України «Про виконавче провадження».

Відповідно до статті 373 ЦПК України 2004 року за наявності обставин, що утруднюють виконання рішення (хвороба боржника або членів його сім`ї, відсутність присудженого майна в натурі, стихійне лихо тощо), за заявою державного виконавця або за заявою сторони суд, який видав виконавчий документ, у десятиденний строк розглядає питання про відстрочку або розстрочку виконання, зміну чи встановлення способу і порядку виконання рішення в судовому засіданні з викликом сторін і у виняткових випадках може відстрочити або розстрочити виконання, змінити чи встановити спосіб і порядок виконання рішення. При цьому, розглядаючи заяву про зміну способу та порядку виконання рішення, суд не вправі змінювати зміст рішення або його суть.

Поняття «спосіб і порядок» виконання судового рішення мають спеціальне значення, яке стосується виконавчого провадження. Вони означають визначену рішенням суду послідовність і зміст вчинення виконавчих дій державним виконавцем відповідно до Закону України «Про виконавче провадження». Спосіб виконання судового рішення це спосіб реалізації та здійснення способу захисту, що встановлено статтею 16 ЦК України. Під зміною способу виконання рішення суду необхідно розуміти прийняття судом нових заходів для реалізації рішення в разі неможливості його виконання у спосіб, раніше встановлений.

Суд першої інстанції, з яким погодився й суд апеляційної інстанції, встановивши фактичні обставини справи, враховуючи положення статті 373 ЦПК України 2004 року, зробив обґрунтований висновок про відсутність правових підстав для задоволення заяви про зміну порядку та способу виконання рішення суду, оскільки вимоги заявника фактично зводяться не до зміни способу виконання рішення суду про поновлення на посаді, а до зміни способу правового захисту порушених прав позивача. На стадії виконання рішення суд не може застосувати інший спосіб правового захисту стягувача ніж той, що передбачений рішенням суду, оскільки в іншому випадку це означало б зміну суті рішення суду та застосування іншого способу правового захисту позивача без дотримання належної судової процедури розгляду відповідних позовних вимог, що є неприпустимим.

Відсутність посади у штатному розписі не є обставиною, яка у розумінні статті 373 ЦПК України 2004 року утруднює виконання рішення суду щодо поновлення на роботі незаконно звільненого працівника та стягнення на його користь середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Хоча у справі, яка переглядається, суд першої інстанції, постановляючи ухвалу, послався на статтю 366 ЦПК України 1963 року (в редакції на момент прийняття зазначеної постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів»), однак, установивши фактичні обставини, суд правильно аргументував своє рішення по суті, оскільки ЦПК України 2004 року містив аналогічну норму, що й стаття 366 ЦПК України 1963 року (в редакції на момент прийняття зазначеної вище постанови Пленуму), тобто статтю 373 ЦПК України.

Твердження заявника про порушення судом першої інстанції десятиденного строку розгляду заяви, є безпідставними, оскільки відсутність даних про належне повідомлення сторін про час та місце розгляду заяви є порушенням порядку розгляду цього питання та підставою для скасування ухвали, так як стаття 373 ЦПК України передбачає можливість розгляду справи за відсутності сторін саме за умови їх належного повідомлення про розгляд справи.

Суд першої інстанції правильно відмовив у задоволенні заяви, оскільки вимоги заяви не відповідають чинному законодавству та порушують законодавчий обов`язок відповідача виконати рішення суду, яке набрало законної сили.

Наведені в касаційних скаргах доводи не спростовують висновків судів попередніх інстанцій по суті вирішення указаного позову та не дають підстав вважати, що судами порушено норми матеріального та процесуального права, про що зазначає у касаційних скаргах заявник.

Доводи касаційних скарг зводяться до переоцінки доказів, що згідно з положеннями статті 400 ЦПК України не належить до повноважень суду касаційної інстанції.

Викладене дає підстави для висновку, що касаційні скарги підлягають залишенню без задоволення, а оскаржувані судові рішення без змін із підстав, передбачених статтею 410 ЦПК України.

Керуючись статтями 409, 410, 416 ЦПК України Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційні скарги представника Лікувально-діагностичного центру Міністерства оборони України Сича Руслана Володимировича залишити без задоволення.

Рішення Подільського районного суду м. Києва від 04 січня 2016 року, ухвалу Подільського районного суду м. Києва від 01 березня 2016 року та ухвали Апеляційного суду міста Києва від 19 липня 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. А. Стрільчук

Судді: С. О. Карпенко

С. О. Погрібний

О. В. Ступак

Г. І. Усик