Постанова

Іменем України

13 червня 2018 року

м. Київ

справа № 369/7456/16-ц

провадження № 61-15063св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Білоконь О. В., Гулька Б. І., Синельникова Є. В. (суддя-доповідач), Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_2,

представник позивача - ОСОБА_3,

відповідач - дочірнє підприємство «Аеропорт Житомир» товариства з обмеженою відповідальністю «Акорд»,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_2, в особі представника ОСОБА_3, на рішення Апеляційного суду Київської області, у складі колегії суддів: Голуб С. А., Приходька К. П., Верланова С. М., від 10 травня 2017 року,

ВСТАНОВИВ:

11 серпня 2016 року ОСОБА_2 звернулася до суду із позовом до дочірнього підприємства «Аеропорт Житомир» товариства з обмеженою відповідальністю «Акорд» (далі - ДП «Аеропорт Житомир» ТОВ «Акорд») про стягнення заробітної плати, грошової компенсації за невикористану щорічну відпустку, середнього заробітку за час затримки розрахунку та компенсації від втрати частини доходів у зв'язку з порушенням встановлених строків їх виплати.

Свої вимоги ОСОБА_2 мотивувала тим, що згідно наказу від 05 січня 2015 року вона була прийнята в ДП «Аеропорт Житомир» ТОВ «Акорд» на посаду головного бухгалтера згідно штатного розпису підприємства, про що в трудовій книжці міститься запис № 28 від 02 лютого 2015 року. Згідно наказу № 9 від 31 серпня 2015 року позивач була звільнена з займаної посади за угодою сторін на підставі пункту 1 статті 36 КЗпП України, про що свідчить запис в трудовій книжці № 29 від 31 серпня 2015 року. Позивачу за всі місяці роботи на підприємстві не виплачувалася заробітна плата, внаслідок чого виникла заборгованість підприємства перед нею. При звільненні з роботи з нею не був проведений розрахунок.

Із урахуванням зазначеного, а також збільшених позовних вимог, позивач просила позов задовольнити, стягнути з ДП «Аеропорт Житомир» ТОВ «Акорд» на свою користь 12 600 грн - невиплаченої заробітної плати за період з 02 лютого 2015 року по 31 серпня 2015 року, 786,24 грн - грошової компенсації за невикористані дні щорічної відпустки, 31 397,31 грн -заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні на підставі частини першої статті 117 КЗпП України за період з 01 вересня 2015 року по 03 жовтня 2016 року, що становить 399 календарних днів, 313,64 грн - компенсації згідно статей 1, 2 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати».

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області, у складі судді Дубас Т. В., від 20 січня 2017 року позов ОСОБА_2 задоволено.

Стягнуто з ДП «Аеропорт Житомир» ТОВ «Акорд» на користь ОСОБА_2 невиплачену заробітну плату за період з 02 лютого 2015 року по 31 серпня 2015 року у розмірі 12 600 грн, грошову компенсацію за невикористані дні щорічної відпустки у розмірі 786,24 грн, середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні за період з 01 вересня 2015 року по 03 жовтня 2016 року у розмірі 31 397,31 грн, компенсацію у зв'язку із втратою частини доходів у зв'язку з порушенням встановлених строків їх виплати у розмірі 1 313,64 грн, а всього 46 097,17 грн. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що під час звільнення позивачу не була виплачена, з вини відповідача, нарахована заробітна плата та компенсація за невикористану відпустку, що є порушенням статей 115, 116 КЗпП України, статті 24 Закону України «Про оплату праці» та підставою для застосування положень статті 117 КЗпП України. Відповідачем не надано суду належних та допустимих письмових доказів, які б підтвердили факт виплати позивачу заробітної плати, а також доказів про надання позивачу відпустки за відпрацьований час або ж виплати компенсації за невикористану відпустку за період роботи.

Рішенням Апеляційного суду Київської області від 10 травня 2018 року рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 20 січня 2017 року у частині задоволення позову про стягнення компенсації за невикористану відпустку та середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні скасовано і ухвалено в цій частині нове рішення, яким у задоволенні цих позовних вимог відмовлено. В частині стягнення з ДП «Аеропорт Житомир» ТОВ «Акорд» на користь ОСОБА_2 заборгованості по заробітній платі у розмірі 12 872,72 грн та компенсації втрати частини доходів у зв'язку з порушення строків їх виплати у розмірі 1 313,64 грн рішення суду першої інстанції залишено без змін. Резолютивну частину рішення суду першої інстанції змінено, зазначено, що загальний розмір заборгованості, який підлягає стягненню з ДП «Аеропорт Житомир» ТОВ «Акорд» на користь ОСОБА_2 становить 13 913,64 грн.

Рішення апеляційного суду мотивоване тим, що обов'язковою умовою відповідальності власника за затримку розрахунку при звільненні є його вина у несвоєчасному проведенні розрахунку зі звільненим працівником. Оскільки на момент свого звільнення позивач виконувала обов'язки директора підприємства, обов'язок проведення розрахунку покладався саме на неї, а тому підстави для стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, із урахуванням положень статей 116, 117 КЗпП України, відсутні. Крім того, між сторонами існує спір щодо дати звільнення. Стягуючи компенсацію за невикористанні дні щорічної відпустки, судом першої інстанції було залишено поза увагою той факт, що позивач використала відпустку строком 13 днів, а тому вимоги у цій частині до задоволення не підлягають.

06 червня 2017 року ОСОБА_2, в особі представника ОСОБА_3, подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Апеляційного суду Київської області від 10 травня 2017 року та залишити в силі рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 20 січня 2017 року.

Касаційна скарга мотивована неправильним застосуванням апеляційним судом норм матеріального права та порушенням норм процесуального права. Заявник посилається на те, що оскаржене рішення апеляційного суду в частині відмови позивачу у стягненні з відповідача компенсації за невикористану відпустку та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні є необґрунтованим, ухвалено без повного та всебічного з'ясування обставин справи. Заявник вказує, що 28 липня 2016 року ОСОБА_2 на адресу позивача було направлено вимогу про виплату заробітної плати з лютого 2015 року по серпень 2015 року з грошовою компенсацією за всі невикористанні дні щорічної відпустки, однак дана вимога була залишена відповідачем без належного реагування. Судом апеляційної інстанції помилково зроблено висновок про те, що відповідальність за невиплату належних при звільненні сум лежить на ній, з посиланням на те, що в момент її звільнення саме вона виконувала обов'язки директора ДП «Аеропорт Житомир» ТОВ «Акорд», оскільки саме керівник підприємства - ОСОБА_4 отримував кошти у банку для виплати заробітної плати і такі повноваження не було делеговано позивачу, а для одержання коштів у банківській установі самого лише наказу про виконання функцій директора недостатньо. Крім того, матеріали справи не містять відомостей про те, що ОСОБА_2 разом із делегуванням обов'язків директора передавалась печатка підприємства, або ж нею використовувалася печатка у банківських операціях підприємства. Заявник зазначає, що трудову книжку із записом про своє звільнення ОСОБА_2 отримала від представника підприємства, жодних записів у трудову книжку самостійно не вносила.

19 червня 2017 року ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ відкрито касаційне провадження у даній справі.

11 серпня 2017 року ДП «Аеропорт Житомир» ТОВ «Акорд» подало до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ заперечення на касаційну скаргу, які мотивовано тим, що оскаржене позивачем рішення апеляційного суду в частині відмови останній у стягненні з відповідача компенсації за невикористану відпустку та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні є правильним, законним і не підлягає скасуванню. Судом апеляційної інстанції правильно встановлено, що вини власника у несвоєчасному розрахунку при звільненні ОСОБА_2 немає, оскільки позивач була звільнена з посади у той час, коли вона виконувала обов'язки директора підприємства, тобто обов'язок проведення розрахунку покладався на неї.

15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів». Відповідно до пункту 4 частини першої розділу ХІІІ Перехідних положень ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

23 березня 2018 року справу передано до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 17 травня 2018 року справу за позовом ОСОБА_2 до ДП «Аеропорт Житомир» ТОВ «Акорд» про стягнення заробітної плати, грошової компенсації за невикористану щорічну відпустку, середнього заробітку за час затримки розрахунку та компенсації втрати частини доходів у зв'язку з порушенням встановлених строків їх виплати призначено до судового розгляду.

Перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частин першої, другої та п'ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеними вимогам рішення суду апеляційної інстанції не відповідає.

Судами встановлено, що згідно копії трудової книжки ОСОБА_2, 05 січня 2015 року вона була прийнята на роботу у ДП «Аеропорт Житомир» ТОВ «Акорд» на посаду головного бухгалтера, про що в трудовій книжці міститься запис № 28 від 02 лютого 2015 року.

На підставі наказу № 9 від 31 серпня 2015 року позивач була звільнена з займаної у ДП «Аеропорт Житомир» ТОВ «Акорд» посади за угодою сторін на підставі пункту 1 статті 36 КЗпП України, про що свідчить запис № 29 від 31 серпня 2015 року у трудовій книжці.

Відповідно до виписки з облікової картки застрахованої особи форми ОК-5, що надана ГУ Пенсійного фонду України у Житомирській області супровідним листом від 01 серпня 2016 року № 7478/07, на час звільнення 31 серпня 2015 року, за період роботи з лютого 2015 року по вересень 2015 року, відповідачем було не сплачено ОСОБА_2 нарахована заробітна плата у розмірі 12 600 грн.

28 липня 2016 року ОСОБА_2 направила на адресу ДП «Аеропорт Житомир» ТОВ «Акорд» вимогу про розрахунок виплатити заробітної плати за період з лютого 2015 року по серпень 2015 року з грошовою компенсацією за всі невикористані дні щорічної відпустки.

Зазначена вимога залишена відповідачем без реагування, розрахунку із позивачем не проведено.

Стаття 43 Конституції України гарантує, що кожен має право на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Згідно з частиною першою статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, проводиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Частиною першою статті 117 КЗпП України передбачено, що у випадку невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір, підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Згідно частини першої статті 24 Закону України «Про відпустки», у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки.

Аналогічне положення також міститься і в частині першій статті 83 КЗпП України.

У пункті 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 13 від 24 грудня 1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» визначено, що розглядаючи спори про виплату грошової компенсації за невикористану відпустку, необхідно виходити з того, що згідно зі статті 83 КЗпП України вона може бути стягнена на вимогу працівника за всі дні невикористаної ним основної й додаткової щорічної відпустки та додаткової відпустки для працівників, які мають дітей (стаття 182-1 КЗпП України), тільки в разі звільнення його з роботи, а під час неї - лише за частину цих відпусток за умови, що тривалість наданих йому при цьому щорічної й додаткової відпусток становить не менше 24 календарних днів та що працівник не є особою віком до 18 років. Якщо працівник з незалежних від нього причин (не з його вини) не використав щорічну відпустку і за роки, що передували звільненню, суд на підставі статті 238 КЗпП України має право стягнути грошову компенсацію за всі дні невикористаної відпустки.

Статтею 47 КЗпП України передбачено, що роботодавець зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього закону.

Аналіз зазначених норм свідчить про те, що всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день звільнення цього працівника. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов'язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать; при невиконанні такого обов'язку з вини власника або уповноваженого ним органу наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.

Згідно зі статями 10, 60 ЦПК України, у редакції від 2004 року, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень.

Ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог, суд першої інстанції, правильно встановивши обставини справи, дослідивши докази у справі й надавши їм належну оцінку, обґрунтовано виходив із того, що ОСОБА_2 перебувала у трудових відносинах із ДП «Аеропорт Житомир» ТОВ «Акорд» з 05 січня 2015 року по 31 серпня 2015 року, що підтверджується копією її трудової книжки, наявною у матеріалах справи, яка є основним документом про трудову діяльність працівника. У день звільнення із позивачем не було проведено розрахунку у порядку, встановленому КЗпП України, що є порушенням прав працівника. Направлена позивачем відповідачу вимога про проведення розрахунку залишена без задоволення.

В силу своїх заперечень, та їх обґрунтування, відповідачем не спростовано належними доказами доводи позивача про те, що вона була звільнена з роботи 31 серпня 2015 року і їй не виплачувалася заробітна плата з 02 лютого 2015 року по 31 серпня 2015 року, оскільки жодних письмових доказів про виплату позивачу заробітної плати матеріали справи не містять.

Із урахуванням зазначеного, районний суд дійшов правильного висновку про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог, оскільки в день звільнення ОСОБА_2 з роботи 31 серпня 2015 року роботодавець в силу вимог статті 116 КЗпП України зобов'язаний був здійснити виплату всіх сум працівнику, що належать йому від підприємства.

Стягуючи із відповідача належні позивачу суми на підставі зробленого позивачем розрахунку, правильність якого не спростовано роботодавцем, судом першої інстанції враховано положення Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 100 від 08 лютого 1995 року.

Враховуючи вищевказані обставини, колегія суддів погоджується з тим, що права ОСОБА_2 були порушені роботодавцем, і ці порушені права підлягають захисту у спосіб обраний позивачем.

Враховуючи викладене, апеляційний суд, визнавши, що ДП «Аеропорт Житомир» ТОВ «Акорд» має заборгованість перед ОСОБА_2 з виплати заробітної плати, однак покладає відповідальність за її невиплату на саму ОСОБА_2, дійшов неправильного висновку про скасування рішення суду першої інстанції в частині задоволення позову про стягнення компенсації за невикористану відпустку та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, оскільки факт звільнення ОСОБА_2 не оспорюється відповідачем, а доказів належного розрахунку із позивачем при її звільненні матеріали справи не містять, отже проведення такого розрахунку відповідачем не доведено.

Суд касаційної інстанції приходить до висновку, що судом першої інстанції при винесенні рішення про задоволення позовних вимог були належним чином оцінені наведені сторонами доводи й подані докази, об'єктивно встановлені обставини справи та правильно застосовані норми матеріального права, а апеляційний суд помилково скасував законне та обґрунтоване рішення суду першої інстанції.

Відповідно до статті 413 ЦПК України суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.

Керуючись статтями 400, 402, 409, 413, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу ОСОБА_2, в особі представника ОСОБА_3,задовольнити.

Рішення Апеляційного суду Київської області від 10 травня 2017 року скасувати та залишити в силі рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 20 січня 2017 року.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник
Судді О. В. Білоконь
Б. І. Гулько
Є. В. Синельников
Ю. В. Черняк