Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11.06.18 р. м. Лисичанськ

Лисичанський міський суд Луганської області у складі:

головуючого судді Фастовця В.М.,

з участю

секретаря судового засідання Гавриленко В.В.,

представника позивачки ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання права власності на майно та визнання права спільної сумісної власності на обєкт нерухомості, -

В С Т А Н О В И В :

Позивачка звернулась до суду з позовом, в якому, після збільшення позовних вимог /а.с.95 т.2/ просила визнати право власності ОСОБА_2 на обєкт нерухомості, розташований за адресою: АДРЕСА_1, та визнати його обєктом права спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_2 і ОСОБА_1

В обґрунтування позову зазначено, що 05 грудня 1994 року позивачка з чоловіком ОСОБА_1 за спільно нажиті грошові кошти купили 2-кімнатну квартиру у ОСОБА_5 за адресою: АДРЕСА_2. Договір купівлі-продажу вказаної квартири від 05.12.1994 зареєстрований Лисичанській нотаріальній конторі, реєстр № 1-7488, а право власності зареєстроване 09.12.1994 в БТІ м. Лисичанська, в книзі № 26, реєстр № 570. Право сумісної власності на квартиру позивачки виникло з 09.12.1994. До 2001 року позивачка з чоловіком доглядали за квартирою, сплачували комунальні послуги. В результаті протиправних дій колишнього власника квартири, обєкт нерухомості вибув з власності позивачки та було переобладнано квартиру на діючий магазин «Вкусняшка». Вказаний обєкт нерухомості з 06.05.1997 по даний час на підставі рішення суду перебуває під арештом. Відповідачі не визнають права власності позивачки на спірний обєкт нерухомості, отримують дохід від використання власності.

Позивачка позов підтримала, вступне слово довірила своєму представнику.

Представник позивачки у судовому засіданні позовні вимоги підтримав, дав пояснення, аналогічні викладеному у позовах.

Відповідачі у судове засідання не зявилися, про причину неявки суд не повідомили, клопотання про відкладення розгляду справи не надали.

Позивачкою заявлялися клопотання про збільшення позовних вимог (т.2 а.с.32-33) та залучення до участі у справі співпозивача та співвідповідачів (т.2 а.с.31, 34), в задоволенні яких було відмовлено (т.2 а.с.70, 71).

Суд, вислухавши пояснення представника позивачки, дослідивши письмові докази у справі, дійшов наступного.

Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

В судовому засіданні встановлено, що рішенням Лисичанського міського суду від 10 серпня 2005 р. за позовом ОСОБА_1 і ОСОБА_2 до виконавчого комітету Лисичанської міської ради, Лисичанському комунальному підприємству «Бюро технічної інвентаризації» про визнання недійсним акту державної реєстрації права власності, незаконними дій посадових осіб…, визнання недійсним рішення виконавчого комітету Лисичанської міської ради в частині (т.2 а.с.81), що набрало законної сили 12 січня 2006 р., встановлені, а тому не потребують доказування наступні обставини -

рішенням Лисичанського міського суду від 11 липня 1997 р. договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_3 від 05 грудня 1994 року, укладений між продавцем ОСОБА_5 і покупцем ОСОБА_1 було визнано недійсним на підставі ст. 57 ЦК УРСР, як укладений внаслідок обману продавця зі сторони покупця.

Після набрання чинності цим рішенням суду посадові особи ЛКП «БТІ» м. Лисичанська 14 травня 1998 року провели державну реєстрацію права власності на вказану квартиру на імя ОСОБА_5. 30 листопада 2001 року ОСОБА_5 уклав з ОСОБА_6 договір купівлі-продажу вказаної квартири.

Пунктом № 4 рішенням виконавчого комітету Лисичанської міської ради № 528 від 30 липня 2002 року ОСОБА_6, як власнику квартири було надано дозвіл на проектування реконструкцій вказаної квартири під продовольчий магазин.

Після укладення 05 лютого 2005 року договору дарування власниками вказаної квартири стали ОСОБА_3С, та ОСОБА_4

Як зазначено у вказаному рішенні, право власності одного з подружжя на частку у спільному майні подружжя згідно ст.22 КпШС України виникало після укладення іншим з подружжя відповідної угоди (ЦК УРСР) та не потребувало спеціального оформлення.

Разом з цим, оскільки згідно ст.59 ч.1 ЦК УРСР, яка діяла на час визнання недійсним договору купівлі-продажу від 05 грудня 1994 р. АДРЕСА_4, угода визнається недійсною з моменту її здійснення, права і обовязки співвласника на придбане за такою угодою майно другого з подружжя також не виникло, а сама квартира не стала обєктом спільної сумісної власності подружжя.

Ця обставина була встановлена рішенням Лисичанського міського суду від 10 серпня 2005 р. відносно позивачки, що брала участь у справі, по якій постановлене це рішення.

Тому підстав для задоволення позову немає.

Оскільки позивачка не є власником спірного обєкту нерухомості, наявність чи відсутність арешту вказаного майна ніяким чином не порушує її права, тому не впливає на висновки суду.

Інші надані позивачкою докази не спростовують встановлених судовим рішенням від 10 серпня 2005 р. обставин, тому теж не приймаються судом у якості підстав для задоволення позову. Не надані суду і докази протиправних дій будь-яких з власників спірної нерухомості, на які посилається позивачка у позові.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст.10, 12, 263-265 ЦПК України, -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання права власності на майно та визнання права спільної сумісної власності на обєкт нерухомості відмовити.

Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Луганської області через Лисичанський міський суд шляхом подання апеляційної скарги протягом 30-ти днів з дня складення повного судового рішення.

Суддя: