П о с т а н о в а

Іменем України

4 червня 2018 року

м. Київ

справа № 204/5887/15-ц

провадження № 61-31764 св 18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: ГулькаБ. І. (суддя-доповідач), Луспеника Д. Д., Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - ОСОБА_5,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 22 березня 2017 року у складі колегії суддів: Петешенкової М. Ю., Деркач Н. М., Макарова М. О.,

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 3 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У серпні 2015 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_5 про визнання майна особистою приватною власністю.

Позовна заява мотивована тим, що 15 листопада 1980 року між ним та відповідачкою було укладено шлюб, який рішенням Бабушкінського районного народного суду м. Дніпропетровська від 9 липня 1987 року було розірвано. 12 жовтня 2000 року він за власні кошти у розмірі 21 410 грн на підставі договору купівлі-продажу придбав квартиру АДРЕСА_1. Вважав, що зазначена квартира належить йому на праві особистої приватної власності.

При відчуженні вищевказаної квартири нотаріус повідомила його про те, що для вчинення таких дій йому необхідна нотаріально посвідчена згода відповідачки, оскільки таке нерухоме майно придбано за час шлюбу.

З урахуванням викладеного та уточнених позовних вимог ОСОБА_4 просив суд визнати за ним право особистої приватної власності на квартиру АДРЕСА_1.

Заочним рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 15 січня 2016 року у складі судді Токар Н. В. позов ОСОБА_4 задоволено. Визнано за ОСОБА_4 право особистої приватної власності на квартиру АДРЕСА_1, придбану за договором купівлі-продажу від 12 жовтня 2000 року. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Заочне рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що 12 жовтня 2000 року позивач за власні кошти придбав спірну квартиру. Отже, оскільки ОСОБА_4 придбав цю квартиру під час роздільного проживання після припинення шлюбу з відповідачкою, то таке нерухоме майно є його особистою приватною власністю.

Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 22 березня 2017 року апеляційна скарга ОСОБА_5 задоволена, заочне рішення суду першої інстанції скасовано. У задоволенні позову ОСОБА_4 відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення апеляційного суду мотивоване тим, що 9 липня 1987 року рішенням суду шлюб між сторонами було розірвано, проте свідоцтво про розірвання шлюбу ними було отримано лише 2 червня 2004 року. Таким чином, відповідно до положень статті 44 КпШС України, тут і надалі чинного на час спірних правовідносин, шлюб між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 припинено 2 червня 2004 року, що свідчить про придбання спірної квартири позивачем на підставі договору купівлі-продажу від 12 жовтня 2000 року за час шлюбу з відповідачкою. У зв'язку з цим спірне нерухоме майно не може бути визнано особистою приватною власністю позивача. Крім того, встановлено, що фактичні шлюбні відносини між сторонами поновлювалися, а ІНФОРМАЦІЯ_1 у ОСОБА_4 та ОСОБА_5 народилася дитина - ОСОБА_6

У касаційній скарзі, поданій у квітні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_4 просить оскаржуване рішення апеляційного суду скасувати й залишити у силі рішення суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що спірна квартира придбана ним за його особисті кошти та належить йому на праві особистої приватної власності, що також підтверджується рішенням Бабушкінського районного народного суду м. Дніпропетровська від 9 липня 1987 року, яким було розірвано шлюб між ним та відповідачкою ще до придбання спірного нерухомого майна. Наявність у нього з відповідачкою спільної дитини не свідчить про те, що вони продовжували шлюбні відносини. Формальне посилання на положення статті 44 КпШС України не спростовує доведеного ним факту, спірну квартиру він купив, будучи розлученим і за свої кошти.

Відзив на касаційну скаргу не надходив.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У травні 2018 року справа передана до Верховного Суду.

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що оскаржуване рішення апеляційного суду ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

У статті 28 КпШС України передбачено, що в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. В окремих випадках суд може відступити від начала рівності часток подружжя, враховуючи інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу.

Суд може визнати майно, нажите кожним із подружжя під час їх роздільного проживання при фактичному припиненні шлюбу, власністю кожного з них.

Згідно зі статтею 39 КпШС України розірвання шлюбу провадиться в судовому порядку, а у випадках, передбачених статтями 41 і 42 цього Кодексу, - органами реєстрації актів громадянського стану.

Відповідно до статті 44 КпШС України шлюб вважається припиненим з моменту реєстрації розлучення в органах реєстрації актів громадянського стану.

Ураховуючи викладене, апеляційний суд, на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами, дійшов правильного висновку про те, що 9 липня 1987 року рішенням суду шлюб між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 було розірвано. Проте свідоцтво про розірвання шлюбу ними було отримано лише 2 червня 2004 року.

Отже, апеляційний суд, дійшов вірного висновку про те, що відповідно до положень статті 44 КпШС України шлюб між позивачем та відповідачкою припинено 2 червня 2004 року, що свідчить про придбання позивачем спірної квартири на підставі договору купівлі-продажу від 12 жовтня 2000 року за час шлюбу з відповідачкою. У зв'язку з цим спірне нерухоме майно не може бути визнано особистою приватною власністю позивача, без доведення ним того, що придбав квартиру за особисті кошти. Цього він не довів. Крім того, встановлено, що фактичні шлюбні відносини між сторонами поновлювалися, а ІНФОРМАЦІЯ_1 у ОСОБА_4 та ОСОБА_5 народилася дитина - ОСОБА_6

У зв'язку з викладеним посилання ОСОБА_4 на рішення суду про розірвання шлюбу як на преюдиційні обставини, є безпідставним.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення апеляційного суду - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують.

Керуючись статтями 400, 401, 416, 436 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 22 березня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: Б. І. Гулько

Д. Д. Луспеник

Ю. В. Черняк