П о с т а н о в а

Іменем України

11 червня 2018 року

м. Київ

справа № 526/1439/17

провадження № 61-25424 св 18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: ГулькаБ. І. (суддя-доповідач), Луспеника Д. Д., Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

представник позивача - ОСОБА_5,

відповідачі: ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8,

представник ОСОБА_7 - ОСОБА_9,

третя особа - територіальна громада Лютенської сільської ради Гадяцького району Полтавської області,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Гадяцького районного суду Полтавської області від 27 грудня 2017 року у складі судді Киричка С. А. та постанову апеляційного суду Полтавської області від 6 березня 2018 року у складі колегії суддів: Чумак О. В., Дряниці Ю. В., Пилипчук Л. І.,

ВСТАНОВИВ:

У липні 2017 року ОСОБА_4. звернувся до суду з позовом до ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, третя особа - територіальна громада Лютенської сільської ради Гадяцького району Полтавської області, про визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням.

Позовна заява мотивована тим, що він є власником житлового будинку АДРЕСА_1 на підставі дублікату договору купівлі-продажу від 26 липня 1980 року.

Відповідачі з 2000 року у належному йому житловому будинку не проживають, оскільки переїхали в інше місце проживання у АДРЕСА_2. Участі в утриманні зазначеного вище житлового будинку не приймають, комунальні послуги не сплачують. Відповідачі у добровільному порядку з реєстрації не знімаються, чим порушують його права, створюють йому перешкоди для здійснення прав власника житлового будинку, у тому числі щодо неможливості ним оформити субсидію на комунальні послуги.

З урахуванням викладеного ОСОБА_4 просив суд визнати ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 такими, що втратили право користування житловим будинком АДРЕСА_1.

Рішенням Гадяцького районного суду Полтавської області від 27 грудня 2017 року у задоволенні позову ОСОБА_4. відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що згідно з довідкою виконавчого комітету Лютенської сільської ради Гадяцького району Полтавської області від 25 травня 2017 року домоволодіння АДРЕСА_3 станом на 1 липня 1990 року відносилось до типу колгоспного двору, членами у рівних долях якого є: голова двору - ОСОБА_4, ОСОБА_6, ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12 Відповідно до копії особового рахунку погосподарської книги на спірне домоволодіння до членів особистого селянського господарства належать: голова двору - ОСОБА_4, його дружина - ОСОБА_13, колишня дружина - ОСОБА_6, дочка - ОСОБА_7, онука - ОСОБА_8 Отже, спірний житловий будинок є майном колгоспного двору, яке належить його членам, у тому числі відповідачам, а позбавлення права користування житловим будинком, в якому відповідачам належить частка, суперечить положенням статті 319 ЦК України.

Постановою апеляційного суду Полтавської області від 6 березня 2018 року апеляційна скарга ОСОБА_4 задоволена частково, рішення суду першої інстанції у частині відмови у задоволенні позову ОСОБА_4. до ОСОБА_8 скасовано. Позов ОСОБА_4 до ОСОБА_8 задоволено. Визнано ОСОБА_8 такою, що втратила право користування житловим будинком АДРЕСА_1. В іншій частині рішення суду залишено без змін. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що спірний житловий будинок є майном колишнього колгоспного двору та належить його членам: ОСОБА_4, ОСОБА_6, ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12 на праві спільної сумісної власності у рівних частинах по 1/5 частині кожному. Отже, позбавлення ОСОБА_6, колишньої дружини позивача, та ОСОБА_7, дочку позивача, права користування спірним будинком, який належить їм на праві спільної сумісної власності, суперечить вимогам законодавства. Онука позивача - ОСОБА_8 - не була членом колгоспного двору, більше року без поважних причин не проживає у спірному житловому будинку, нею не надано належних та допустимих доказів на підтвердження того, що позивач створює їй перешкоди у користуванні цим нерухомим майном. Таким чином, ОСОБА_8 втратила права користування спірним житловим будинком.

У касаційній скарзі ОСОБА_4. просить оскаржувані судові рішення у частині відмови у задоволенні його позову скасувати й ухвалити нове рішення, яким його позов задовольнити у повному обсязі, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Інші учасники справи судові рішення не оскаржили.

Касаційна скарга мотивована тим, що лише він є власником спірного житлового будинку, про що є відповідна реєстрація, відповідачі тривалий час у ньому не проживають, витрати по утриманню його не несуть, це нерухоме майно належить йому на праві особистої приватної власності, унаслідок чого відповідачі втратили право на користування цим будинком.

Відзив на касаційну скаргу не надходив.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У травні 2018 року справа надійшла до Верховного Суду.

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що оскаржуване рішення суду першої інстанції у нескасованій при апеляційному перегляді частині та постанова апеляційного суду ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

У статті 150 ЖК УРСР передбачено, що громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно з частиною першою статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Ураховуючи викладене, суди (апеляційний суд визнав ОСОБА_8 такою, що втратила право користування житловим будинком і в цій частині рішення суду не оскаржується) на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами, дійшли правильного висновку про те, що згідно з довідкою виконавчого комітету Лютенської сільської ради Гадяцького району Полтавської області від 25 травня 2017 року домоволодіння АДРЕСА_4 станом на 1 липня 1990 року відносилось до типу колгоспного двору, членами у рівних долях якого були, у тому числі: ОСОБА_4, ОСОБА_6, ОСОБА_7, яким він належав на праві спільної сумісної власності у рівних частинах кожному по 1/5 частині.

Суди дійшли вірного висновку про те, що копією особового рахунку погосподарської книги на спірне домоволодіння також підтверджено, що до членів особистого селянського господарства у тому числі належать: голова двору - ОСОБА_4, його колишня дружина - ОСОБА_6, дочка - ОСОБА_7, онука - ОСОБА_8

Таким чином, суди дійшли правильного висновку про те, що спірний житловий будинок є майном колгоспного двору, яке належить його членам, у тому числі ОСОБА_6, ОСОБА_7, а позбавлення права користування житловим будинком, в якому відповідачам належить частка, суперечить положенням частини першої статті 319 ЦК України, згідно з якою власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Доводи касаційної скарги про те, що відповідачі тривалий час не проживають у спірному житловому будинку, витрати по утриманню його не несуть, унаслідок чого втратили право на користування цим будинком, безпідставні, так як ОСОБА_6, ОСОБА_7 є співвласниками спірного нерухомого майна, яких не можна позбавити права власності у такий спосіб.

Посилання касаційної скарги про те, що єдиним і законним власником спірного житлового будинку є лише ОСОБА_4., посилаючись на дані реєстрації, безпідставні, оскільки оцінювались судами і спростовані відповідними належними й допустимими доказами.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення суду першої інстанції у нескасованій при апеляційному перегляді частині та постанову апеляційного суду - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують.

Керуючись статтями 400, 401, 416, 436 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Гадяцького районного суду Полтавської області від 27 грудня 2017 року у нескасованій при апеляційному перегляді частині та постанову апеляційного суду Полтавської області від 6 березня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: Б. І. Гулько

Д. Д. Луспеник

Ю. В. Черняк