Постанова

Іменем України

06 червня 2018 року

м. Київ

справа № 388/680/15-ц

провадження № 61-13777 св 18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у складі:

головуючого - Стрільчука В. А.,

суддів: Карпенко С. О., Кузнєцова В. О., Олійник А. С. (суддя-доповідач), Усика Г. І.,

учасники справи:

заявник - Орган опіки та піклування Долинської районної державної адміністрації в інтересах ОСОБА_3,

заінтересована особа - ОСОБА_4,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадженнякасаційну скаргу ОСОБА_5, ОСОБА_6 на рішення Долинського районного суду Кіровоградської області від 10 липня 2015 року у складі судді Баранського Д. М. та ухвалу Апеляційного суду Кіровоградської області від 30 червня 2016 року у складі колегії суддів: Фомічової С. Є., Гайсюка О. В., Голованя А. С.,

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2015 року Долинська районна державна адміністрація Кіровоградської області звернулась до суду із заявою про визнання недієздатним ОСОБА_3 та призначення його опікуном ОСОБА_7. Заяву обґрунтовано тим, що 26 червня 2007 року під час укладення договору купівлі-продажу квартири за адресою: АДРЕСА_1, ОСОБА_3 не міг усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. Вказана обставина підтверджується актом повторної комісійної судово-психіатричної експертизи Київського міського центру судово-психіатричної експертизи від 19 вересня 2013 року №195 (т. 1 а. с. 7-10), відповідно до якого ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1, інвалід III групи з дитинства безстроково за соматичним захворюванням, страждає на легку розумову відсталість з емоційно-вольовими порушеннями і за своїм психічним станом не може усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. В 2004 році після смерті батьків ОСОБА_3 спочатку проживав з братом, потім з бабусею, а на час розгляду справи із дядьком ОСОБА_7, який здійснює за ним догляд.

Враховуючи зазначене, заявник просив визнати недієздатним ОСОБА_3, встановити опіку над ним, призначити його опікуном ОСОБА_7, призначити судово-психіатричну експертизу ОСОБА_3, проведення якої доручити Комунальному закладу «Кіровоградська обласна психіатрична лікарня» (далі - КЗ «Кіровоградська обласна психіатрична лікарня»)за адресою: вул. Металургів, 2а, смт Нове, місто Кіровоград.

Рішенням Долинського районного суду Кіровоградської області від 10 липня 2015 року заяву задоволено. Визнано ОСОБА_3 недієздатним з 26 червня 2007 року, встановлено над ним опіку та призначено ОСОБА_7 його опікуном.

Суд першої інстанції виходив з того, що згідно із актом стаціонарної повторної комісійної судово-психіатричної експертизи №95 (т. 1 а. с. 7-10) від 19 вересня 2013 року Київського міського центру судово-психіатричної експертизи та висновком судово-психіатричної експертизи №314 (т. 1 а. с. 34-36) від 12 червня 2015 року КЗ «Кіровоградська обласна психіатрична лікарня» на момент підписання договору купівлі-продажу квартири та відповідно надання форми згоді щодо істотних умов цього правочину (26 червня 2007 року), ОСОБА_3 не міг усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, а також дотепер не може усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними.

Ухвалою Апеляційного суду Кіровоградської області від 16 грудня 2015 року рішення суду першої інстанції скасовано. Ухвалено рішення про залишення заяви без розгляду.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 18 травня 2016 року касаційні скарги Долинської районної державної адміністрації Кіровоградської області як органу опіки та піклування та ОСОБА_8 задоволено частково, ухвалу Апеляційного суду Кіровоградської області від 16 грудня 2015 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвалою Апеляційного суду Кіровоградської області від 30 червня 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_5, ОСОБА_6 відхилено. Рішення Долинського районного суду Кіровоградської області від 10 липня 2015 року залишено без змін.

Апеляційний суд виходив з того, що доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли б призвести до неправильного вирішення справи. Суд апеляційної інстанції встановив, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про задоволення заяви Долинської районної державної адміністрації Кіровоградської області, оскільки відповідно до подання №9 від 08 липня 2015 року про доцільність встановлення над ОСОБА_3 опіки останній проживає та зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 разом із дядьком ОСОБА_7, який за місцем роботи та проживання характеризується позитивно. Апеляційний суд дійшов висновку, що суд першої інстанції, враховуючи надані докази, ухвалив правильне рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

У касаційній скарзі від 16 липня 2017 року ОСОБА_5, ОСОБА_6 просять скасувати рішення Долинського районного суду Кіровоградської області від 10 липня 2015 року, ухвалу Апеляційного суду Кіровоградської області від 30 червня 2016 року та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції, зупинити виконання рішення суду з метою забезпечення балансу інтересів.

Касаційну скаргу мотивовано тим, що суди першої та апеляційної інстанцій неправильно застосували норми матеріального та процесуального права, зокрема, суд першої інстанції під час розгляду заяви про визнання особи недієздатною в порядку окремого провадження порушив частину шосту статті 235 ЦПК України 2004 року, оскільки не встановив коло всіх заінтересованих осіб, у тому числі ОСОБА_5, ОСОБА_6, для яких встановлення вказаного факту може бути підставою для виникнення у них цивільних прав та обов'язків: припинення права власності на двохкімнатну квартиру за адресою: АДРЕСА_1, яку ОСОБА_5, ОСОБА_6 придбали 19 січня 2008 року на підставі договору купівлі-продажу у громадянина ОСОБА_9, який придбав її у ОСОБА_3 26 червня 2007 року. Водночас суд першої інстанції не звернув увагу на те, що оскарження судового рішення про визнання особи недієздатною саме в частині визначення дати 26 червня 2007 року свідчить про наявність спору про право, який має бути вирішений в порядку позовного провадження. Суд першої інстанції не врахував того, що ОСОБА_3 не страждав і не страждає хронічним, стійким психічним розладом, адже ніколи не стояв і не стоїть на обліку осіб з вадами психіки, та не звернув увагу на неправильність висновків судово-психіатричних експертиз, згідно із якими на момент їх проведення ОСОБА_3 нібито не працював, однак насправді останній працював слюсарем, що підтверджується довідкою підприємства від 12 січня 2015 року. Разом з тим, суди першої та апеляційної інстанцій залишили поза увагою факт встановлення обсягу цивільної дієздатності ОСОБА_3 нотаріусом, який під час посвідчення договору купівлі-продажу 26 червня 2007 року встановив дійсні наміри кожної із сторін до вчинення договору, який він посвідчував, а також відсутність у сторін заперечень щодо кожної з умов договору, що підтверджується листом нотаріуса від 16 березня 2009 року. Суд апеляційної інстанції, на думку заявників, не взяв до уваги факт порушення судом першої інстанції вимог пункту 4 частини першої статті 201 ЦПК України 2004 року, що передбачає зупинення провадження у справі до вирішення іншої справи у Дзержинському районному суді міста Кривого Рогу щодо визнання ОСОБА_3 недієздатним. Водночас, апеляційний суд не врахував факт фальсифікації технічного запису судового засідання 10 липня 2015 року в суді першої інстанції, зокрема відсутність дисків технічного запису судового засідання в матеріалах справи.

У запереченні на вказану касаційну скаргу орган опіки та піклування, посилаючись на статті 236, 237, 239 ЦПК України 2004 року, частину другу статті 40 ЦК України, висновок судово-психіатричної експертизи від 12 червня 2015 року №314 КЗ «Кіровоградська обласна психіатрична лікарня», просить касаційну скаргу ОСОБА_5, ОСОБА_6 відхилити, рішення Долинського районного суду Кіровоградської області від 10 липня 2015 року та ухвалу Апеляційного суду Кіровоградської області від 30 червня 2016 року залишити без змін.

У запереченні на касаційну скаргу ОСОБА_4 просить відхилити зазначену касаційну скаргу, рішення Долинського районного суду Кіровоградської області від 10 липня 2015 року, ухвалу Апеляційного суду Кіровоградської області від 30 червня 2016 року залишити без змін.

Для проведення судово-психіатричних експертиз направлялись матеріали цивільної справи, які містять достатні дані для надання висновку (медичні документи, характеристики з місця проживання та роботи, пояснення свідків), на підставі рішення медико-педагогічної комісії від 18 травня 1995 року ОСОБА_3 оформлено в спеціалізовану школу-інтернат для глухих дітей з діагнозом «Дебильность, неврит слуховых нервов, глухота IV группы».

29 липня 2016 року ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ відкрито касаційне провадження у справі за заявою Долинської державної адміністрації Кіровоградської області як органу опіки та піклування в інтересах ОСОБА_3, заінтересована особа - ОСОБА_4, про визнання особи недієздатною, встановлення опіки над нею та призначення опікуна, за касаційною скаргою ОСОБА_5, ОСОБА_6 на рішення Долинського районного суду Кіровоградської області від 10 липня 2015 року та ухвалу Апеляційного суду Кіровоградської області від 30 червня 2016 року.

16 березня 2018 року вказану справу разом із матеріалами касаційного провадження передано до Верховного Суду.

Згідно з підпунктом 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України, у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до вимог статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду дійшла висновку про залишення касаційної скарги ОСОБА_5, ОСОБА_6 без задоволення, а судових рішень - без змін з огляду на таке.

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що ОСОБА_3 народився ІНФОРМАЦІЯ_1 у м. Кривому Розі Дніпропетровської області (т. 1. а. с. 4).

26 червня 2007 року ОСОБА_3 за договором купівлі-продажу продав спірну квартиру ОСОБА_9, який у 2008 році продав її ОСОБА_5

Відповідно до висновку судово-психіатричної експертизи №314 (т. 1 а. с. 34, 35) від 12 червня 2015 року КЗ «Кіровоградська обласна психіатрична лікарня» ОСОБА_3 страждає легкою розумовою відсталістю зі значними порушеннями поведінки, які вимагають догляду. Психічним захворюванням хворіє з дитинства. За своїм психічним станом не може розуміти значення своїх дій і розумно керувати ними.

Згідно із висновками судово-психіатричної експертизи, а також акта стаціонарної повторної комісійної судово-психіатричної експертизи №95 від 19 вересня 2013 року(т. 1 а. с. 7-10) на момент підписання договору купівлі-продажу квартири (26 червня 2007 року) ОСОБА_3 страждав на легку розумову відсталість з емоційно-вольовими порушенням (шифр МКХ-10 F 70.1) і за своїм психічним станом не усвідомлював значення своїх дій та не міг керувати ними. ОСОБА_3 після 26 червня 2007 року страждав на легку розумову відсталість з емоційно-вольовими порушеннями, що істотно впливало на його здатність усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними.

Розгляд справ про визнання фізичної особи недієздатною здійснюється судом у порядку окремого провадження в порядку, визначеному цивільним процесуальним законом.

Згідно із частинами третьою, четвертою, шостою статті 235 ЦПК України 2004 року справи окремого провадження розглядаються судом з додержанням загальних правил, встановлених цим Кодексом, за винятком положень щодо змагальності та меж судового розгляду. Інші особливості розгляду цих справ встановлені цим розділом. Справи окремого провадження суд розглядає за участю заявника і заінтересованих осіб. Якщо під час розгляду справи у порядку окремого провадження виникає спір про право, який вирішується в порядку позовного провадження, суд залишає заяву без розгляду і роз'яснює заінтересованим особам, що вони мають право подати позов на загальних підставах.

Відповідно до статті 39 ЦК України фізична особа може бути визнана судом недієздатною, якщо вона внаслідок хронічного, стійкого психічного розладу не здатна усвідомлювати значення своїх дій та (або) керувати ними. Частина друга зазначеної статті передбачає, що порядок визнання фізичної особи недієздатною встановлюється Цивільним процесуальним кодексом України.

Справи про обмеження цивільної дієздатності фізичної особи чи визнання фізичної особи недієздатною суд розглядає за участю заявника та представника органу опіки та піклування. Питання про виклик фізичної особи, щодо якої розглядається справа про визнання її недієздатною, вирішується в кожному випадку судом з урахуванням стану її здоров'я (частина перша статті 240 ЦПК України).

Суд, ухвалюючи рішення про обмеження цивільної дієздатності фізичної особи (у тому числі обмеження або позбавлення права неповнолітньої особи самостійно розпоряджатися своїми доходами) чи визнання фізичної особи недієздатною, встановлює над нею відповідно піклування або опіку і за поданням органу опіки та піклування призначає їй піклувальника чи опікуна (частина перша статті 241 ЦПК України 2004 року).

Опікун або піклувальник призначаються переважно з осіб, які перебувають у сімейних, родинних відносинах з підопічним, з урахуванням особистих стосунків між ними, можливості особи виконувати обов'язки опікуна чи піклувальника (частина четверта статті 63 ЦК України).

Доводи касаційної скарги ОСОБА_5, ОСОБА_6 про те, що суд першої інстанції порушив частину шосту статті 235 ЦПК України 2004 року під час розгляду заяви про визнання особи недієздатною в порядку окремого провадження, оскільки не встановив коло всіх заінтересованих осіб, у тому числі ОСОБА_5, ОСОБА_6 є безпідставними з таких підстав.

Заява про визнання фізичної особи недієздатною може бути подана членами її сім'ї, близькими родичами, незалежно від їх спільного проживання, органом опіки та піклування, психіатричним закладом (частина третя статті 237 ЦПК 2004 України року). Отже, суд виходив із суб'єктного складу щодо визнання особи недієздатною згідно із частиною третьою статті 237 ЦПК України 2004 року.

Вказана справа розглянута з участю заявника та заінтересованої особи.

Верховний Суд виходить з того, що за змістом положень статей 239, 256 ЦПК 2004 року від вирішення питання щодо дієздатності громадянина залежить можливість його участі у вирішенні інших цивільних справ. Тому заяви про визнання громадянина недієздатним підлягають розглядові окремо від інших вимог у порядку, передбаченому статтями 256-260 ЦПК 2004 року.

Верховний Суд бере до уваги, що за загальним правилом, у разі виникнення спору про право цивільне під час розгляду справи окремого провадження суд залишає заяву без розгляду і роз'яснює заінтересованим особам, що вони вправі подати позов на загальних підставах (частина шоста статті 235 ЦПК України 2004 року). Зазначене положення не поширюється на справи про визнання фізичної особи недієздатною. Це пояснюється тим, що визнання особи недієздатною не надає їй можливості брати участь у процесі, а її інтереси в суді буде представляти законний представник. Тому при вирішенні спору про право цивільне, кола одна із сторін є психічно хворою особою, повинно відбутися визнання цієї особи недієздатною.

Одночасно зі спором про право цивільне питання про недієздатність фізичної особи може вирішуватися судом лише у тому разі, коли спір виник після смерті цього громадянина. Відповідне роз'яснення надавав Верховний Суд України у Постанові Пленуму від 28 березня 1972 року №3 «Про судову практику в справах про визнання громадянина обмежено дієздатним чи недієздатним».

ОСОБА_5 та ОСОБА_6 не є заінтересованими особами у справі про визнання недієздатним ОСОБА_3, ураховуючи мету юридичного факту, який підлягав встановленню судом.

Частиною першою статті 40 ЦК України встановлено, що фізична особа визнається недієздатною з моменту набрання законної сили рішенням суду про це.

Якщо від часу виникнення недієздатності залежить визнання недійсним шлюбу, договору або іншого правочину, суд з урахуванням висновку судово-психіатричної експертизи та інших доказів щодо психічного стану особи може визначити у своєму рішенні день, з якого вона визнається недієздатною (частина друга статті 40 ЦК України).

З урахуванням положень частини другої статті 40 ЦК України суд першої інстанції, врахувавши висновки судово-психіатричної експертизи та інші докази щодо психічного стану особи, визначив у своєму рішенні день, з якого ОСОБА_3 визнається недієздатним, оскільки від часу виникнення такої недієздатності залежить визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири від 26 червня 2007 року.

Зазначення у судовому рішенні дати, з якої ОСОБА_3 визнаний недієздатним, не свідчить про виникнення спору про право у цій справі і відповідає вимогам частини другої статті 40 ЦК України.

Доводи касаційної скарги, що суд першої інстанції не звернув увагу, що оскарження судового рішення про визнання особи недієздатною саме в частині визначення дати 26 червня 2007 року свідчить про наявність спору про право, який має бути вирішений в порядку позовного провадження є необґрунтованими з огляду на викладені вище мотиви.

Згідно із частиною першою статті 239 ЦПК України 2004 року суд за наявності достатніх даних про психічний розлад здоров'я фізичної особи призначає для встановлення її психічного стану судово-психіатричну експертизу.

Доводи касаційної скарги, що суди першої та апеляційної інстанцій проігнорували факт встановлення обсягу цивільної дієздатності нотаріусом під час посвідчення договору купівлі-продажу 26 червня 2007 року, і ОСОБА_3 не страждав та не страждає хронічним, стійким психічним розладом, є безпідставними, оскільки посвідчення договору купівлі - продажу нотаріусом не є безспірним доказом, що підтверджує відсутність у ОСОБА_3 хронічного, стійкого психічного розладу. З метою визначення, чи хворіє ОСОБА_3 на легку розумову відсталість з емоційно-вольовими порушеннями, чи розуміє він значення своїх дій та чи може керувати ними, судом першої інстанції було призначено судово-психіатричну експертизу, що відповідає вимогам статей 143, 239 ЦПК України 2004 року.

Посилаючись в касаційній скарзі на пункт 4 частини першої статті 201 ЦПК України 2004 року, що передбачає обов'язок суду зупинити провадження у справі у разі неможливості розгляду цієї справи до вирішення іншої справи, що розглядається в порядку конституційного, цивільного, господарського, кримінального чи адміністративного судочинства, заявники не зазначили, яка конкретно справа розглядається в суді, і як вона може вплинути на вирішення питання під час розгляду заяви про визнання ОСОБА_3 недієздатним.

Доводи касаційної скарги про відсутність дисків технічного запису судового засідання від 10 липня 2015 року спростовуються наявністю вказаного диску в матеріалах справи (т. 1 а. с. 51). Тому доводи про фальсифікацію судового засідання Долинського районного суду від 15 липня 2015 року є необгрунтованими.

Переглядаючи законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, апеляційний суд надав належну оцінку доказам, правильно здійснив тлумачення закону з урахуванням установлених обставин справи.

Згідно з частиною першою статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на зазначене, доводи касаційної скарги не спростовують встановлені у справі фактичні обставини, не свідчать про неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, тому Верховний Суд дійшов висновку про залишення касаційної скарги без задоволення, а рішення судів першої та апеляційної інстанцій - без змін.

Керуючись статтями 400, 402, 409-416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_5, ОСОБА_6 залишити без задоволення.

Рішення Долинського районного суду Кіровоградської області від 10 липня 2015 року та ухвалу Апеляційного суду Кіровоградської області від 30 червня 2016 рокузалишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. А. Стрільчук

Судді: С. О. Карпенко

В.О. Кузнєцов

А.С. Олійник

Г. І. Усик