Постанова

Іменем України

20 червня 2018 року

м. Київ

справа № 565/1701/15-ц

провадження № 61-9766св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.

суддів: Білоконь О. В., Гулька Б. І., Синельникова Є. В. (суддя-доповідач), Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_2,

відповідач - кредитна спілка «Рівненщина»,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Апеляційного суду Рівненської області у складі колегії суддів: Шимківа С. С., Максимчук З. М., Собіни І. М., від 02 червня 2016 року,

В С Т А Н О В И В :

У грудні 2015 року ОСОБА_2 звернувся до суду із позовом до кредитної спілки «Рівненщина» (далі - КС «Рівненщина») про стягнення коштів.

Свої вимоги ОСОБА_2 мотивував тим, що між ним та КС «Рівненщина» було укладено два депозитні договори: № 35К-Д від 16 серпня 2012 року на суму вкладу 25 300 грн на строк 15 місяців, процентна ставка за яким складала 26 % річних; № 76КД від 17 червня 2013 року на суму вкладу 25 000 грн на строк 5 місяців, із процентною ставкою 23 % річних. Позивач стверджував, що виконав свої зобов'язання за вказаними договорами, а відповідач всупереч вимогам закону та умовам договору не повністю повернув кошти та допустив прострочення у виплаті сум. По договорах № 35К-Д від 16 серпня 2012 року та № 76КД від 17 червня 2013 року мала місце часткова виплата коштів, однак не виплаченими залишились вклади на суми 9 572,07 грн та 24 926,02 грн відповідно.

Із урахуванням зазначеного, уточнивши позовні вимоги, позивач просив стягнути з КС «Рівненщина» невиплачені вклади по вказаних договорах у загальному розмірі 34 498,09 грн, проценти за користування чужими коштами у загальній сумі 13 375,65 грн, інфляційні втрати у сумі 27 639,83 грн та 3 % річних від прострочених сум за весь час прострочення у загальній сумі 2 478,90 грн.

Рішенням Кузнецовського міського суду Рівненської області, у складі судді Ковтуновича М. І., від 03 лютого 2016 року позов ОСОБА_2 задоволено частково.

Стягнуто із КС «Рівненщина» на користь ОСОБА_2 за договором № 35К-Д від 16 серпня 2012 року - 9 572,04 грн вкладу, 3 927,42 грн процентів, 453,16 грн три проценти річних за прострочення виконання грошового зобов'язання та 5 018,92 грн інфляційних втрат; за договором № 76 КД від 17 червня 2013 року - 24 941,79 грн вкладу, 9 052,84 грн процентів, 1 180,80 грн три проценти річних за прострочення виконання грошового зобов'язання та 13 077,78 грн інфляційних втрат. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат. У задоволенні решти позовних вимог ОСОБА_2 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що відповідачем зобов'язання по виконанню умов депозитних договорів, які були укладені між сторонами спору, належним чином виконано не було. КС «Рівненщина» на вимогу ОСОБА_2 залишки коштів по вкладам не повернула, а тому саме із моменту порушення права позивача (отримання кредитною спілкою вимоги про повернення коштів) із відповідача на користь позивача підлягають до стягнення суми вкладів, проценти за користування коштами, три проценти річних та інфляційні втрати.

Рішенням Апеляційного суду Рівненської області від 02 червня 2016 року рішення суду першої інстанції в частині стягнення з КС «Рівненщина» на користь ОСОБА_2 3 927,42 грн - процентів за договором № 35К-Д від 16 серпня 2012 року, а також 9 052,84 грн - процентів за договором № 76 КД від 17 червня 2013 року скасовано та ухвалено в цій частині нове рішення про відмову у задоволенні цих позовних вимог. У решті рішення місцевого суду залишено без змін.

Рішення апеляційного суду мотивовано тим, що письмова вимога ОСОБА_2 від 19 червня 2014 року про виплату йому суми вкладів та нарахованих на них процентів була отримана відповідачем 23 червня 2014 року. Доказів звернення позивача з вимогою про отримання коштів відразу після закінчення строку дії договорів останнім не надано. Крім того, КС «Рівненщина» не має заборгованості перед ОСОБА_2 щодо виплати йому процентів за депозитними договорами. Із урахуванням того, що в укладених між сторонами договорах було погоджено умову, за якою після закінчення строку дії договорів нарахування процентів на суму внеску (вкладу) не здійснюється, позовні вимоги щодо стягнення процентів за депозитними вкладами є безпідставними та до задоволення не підлягають.

У червні 2016 року ОСОБА_2 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Апеляційного суду Рівненської області від 02 червня 2016 року та залишити в силі рішення Кузнецовського міського суду Рівненської області від 03 лютого 2016 року, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що апеляційним судом не було враховано тієї обставини, що сторонами за депозитними договорами були визначенні суми процентів на вклади, розмір яких необхідно було застосовувати при визначенні сум процентів за період прострочення виконання відповідачем своїх зобов'язань, а саме, з 24 червня 2014 року по 20 січня 2016 року. Судом першої інстанції зроблено обґрунтований та правильний висновок про те, що у випадку прострочення повернення КС «Рівненщина» вкладу, з відповідача підлягає стягненню на користь позивача проценти на вклади до дня фактичного повернення коштів вкладнику, а також 3 % річних та суми інфляційних за несвоєчасне виконання грошового зобов'язання на підставі частини другої статті 625 ЦК України.

30 серпня 2016 року ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ відкрито касаційне провадження в указаній справі.

15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів».

Відповідно до пункту 4 частини першої розділу ХІІІ Перехідних положень ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частин першої, другої та п'ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеними вимогам закону рішення суду апеляційної інстанції не відповідає.

Судами встановлено, що 16 серпня 2012 року між ОСОБА_2 та КС «Рівненщина» укладено договір № 35К-Д про надання фінансової послуги - залучення строкового внеску (вкладу) члена кредитної спілки на депозитний рахунок, згідно якого вкладник вніс, а кредитна спілка прийняла строковий внесок (вклад) у розмірі 25 300 грн на депозитний рахунок та зобов'язалась повернути вкладникові внесок та виплатити проценти на внесок на умовах та в порядку, встановленому цим договором (а. с. 8).

17 червня 2013 року між ОСОБА_2 та КС «Рівненщина» укладено договір № 76КД про надання фінансової послуги - залучення строкового внеску (вкладу) члена кредитної спілки на депозитний рахунок, згідно якого вкладник вніс, а кредитна спілка прийняла строковий внесок (вклад) у розмірі 25 000 грн на депозитний рахунок на строк 5 місяців та зобов'язалася повернути вкладникові внесок та виплатити проценти на внесок на умовах та в порядку, встановленому цим договором (а. с. 19).

Згідно пунктів 1.2 вищенаведених договорів днем закінчення строку дії договорів є 18 листопада 2013 року (а.с. 8, 19).

Прийняття КС «Рівненщина» від ОСОБА_2 коштів за вищезазначеними договорами підтверджується наявними у матеріалах справи копіями квитанції до прибуткового касового ордеру від 16 серпня 2012 року та від 17 червня 2013 року (а. с. 10 зворот, 21 зворот).

19 червня 2014 року позивач направив КС «Рівненщина» письмову вимогу про повернення грошових коштів, яка отримана кредитною спілкою 23 червня 2014 року.

За положеннями статті 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (стаття 525 ЦК України).

Згідно із частиною першою статті 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до частини першої статті 598 ЦК України зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

За змістом частини першої статті 1058 ЦК України за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов'язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором.

Вклад (депозит) - це кошти в готівковій або в безготівковій формі, у валюті України або іноземній валюті, які розміщені клієнтами на їх іменних рахунках у банку на договірних засадах на визначений строк зберігання або без зазначення такого строку і підлягають виплаті вкладнику відповідно до законодавства України та умов договору (стаття 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність»).

Згідно із частиною першою статті 1060 ЦК України договір банківського вкладу укладається на умовах видачі вкладу на першу вимогу (вклад на вимогу) або на умовах повернення вкладу зі спливом встановленого договором строку (строковий вклад).

Відповідно до частини п'ятої статті 1061 ЦК України проценти на банківський вклад нараховуються від дня, наступного за днем надходження вкладу у банк, до дня, який передує його поверненню вкладникові або списанню з рахунку вкладника з інших підстав.

Пунктом 2.2.2 вказаних договорів сторони погодили, що у випадку дострокового розірвання договору з ініціативи вкладника (в тому числі повернення внеску на вимогу вкладника), спілка здійснює перерахунок суми нарахованих процентів на внесок вкладника виходячи із фактичного строку користування внеском та розміру облікової ставки Національного банку України станом на дату повернення внеску, перерахунок не проводиться у випадку, якщо облікова ставка Національного банку України станом на дату повернення внеску буде рівна або більша за процентну ставку, вказану у пункті 2.2.1 цього договору.

Згідно пункту 2.4 укладених між сторонами договорів такі договори укладено без можливості продовження строку їх дії. Якщо вкладник не вимагає повернення суми внеску у зв'язку із закінченням строку, встановленого пункту 1.2 договору, то договір вважається припиненим з дати, вказаної у пункті 1.2 договору. При цьому кредитна спілка не здійснює нарахування процентів на такий вклад.

З урахуванням вимог частини першої статті 1058, статті 1061 ЦК України умова депозитного договору про те, що кредитна спілка не здійснює нарахування процентів на вклад після закінчення строку дії депозитного договору до моменту звернення вкладника, не звільняє кредитну спілку від передбаченого законом обов'язку нарахувати і виплатити вкладнику проценти за користування вкладеними коштами після отримання і невиконання вимоги про повернення грошових коштів.

Закінчення строку дії договору в разі невиконання зобов'язань за ним не припиняє зобов'язальних правовідносин, а трансформує їх в охоронні, що містять обов'язок компенсувати кредитору майнові втрати, встановлені договором чи законом.

При цьому згідно із частиною другою статті 1070 ЦК України проценти за користування грошовими коштами, що знаходяться на рахунку клієнта, сплачуються банком у розмірі, встановленому договором, а якщо відповідні умови не встановлені договором, - у розмірі, що звичайно сплачується банком за вкладом на вимогу.

Вказаний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 27 квітня 2016 року у справі № 6-302цс16.

Сторони договорів про надання фінансової послуги - залучення строкового внеску (вкладу) члена кредитної спілки на депозитний рахунок не визначили розмір процентної ставки за користування грошовими коштами, що продовжили знаходитись у кредитній спілці після закінчення строку дії договорів, а виходячи із пункту 2.2.2 вказаних договорів процентна ставка за вкладом на вимогу визначена на рівні облікової ставки Національного банку України.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позовних вимог, суд першої інстанції, правильно встановивши обставини спору, дослідивши докази у справі й надавши їм належну оцінку, обґрунтовано виходив із того, що КС «Рівненщина» порушила взяті на себе зобов'язання по поверненню вкладів, оскільки на вимогу вкладника, яку було отримано КС «Рівненщина» 24 червня 2014 року, грошові кошти не сплатила, чим порушила права останнього на розпорядження належними йому грошовими коштами. Враховуючи те, що кредитна спілка фактично продовжувала користуватися грошовими коштами вкладника після отримання вимоги останнього про їх повернення, судом першої інстанції обґрунтовано зроблено висновок про те, що до стягнення із відповідача на користь позивача підлягають суми вкладів, проценти за користування вкладами за період з 24 червня 2014 року по 20 січня 2016 року, три відсотки річних, а також інфляційні втрати.

Враховуючи викладене, апеляційний суд дійшов неправильного висновку про скасування правильного по суті рішення суду першої інстанції в частині стягнення із відповідача на користь позивача процентів за вкладами, не врахувавши при цьому положення статей 1058, 1061, 1070 ЦК України, а також правову позицію Верховного Суду України викладену у постанові від 27 квітня 2016 року (справа № 6?302цс16).

Суд касаційної інстанції приходить до висновку, що судом першої інстанції при винесенні рішення про часткове задоволення позовних вимог були належним чином оцінені подані сторонами докази, точно встановлені обставини справи та правильно застосовані норми матеріального права, а апеляційний суд помилково скасував законне та обґрунтоване рішення суду першої інстанції в частині стягнення з КС «Рівненщина» на користь ОСОБА_2 процентів за договорами № 35К-Д від 16 серпня 2012 року та № 76 КД від 17 червня 2013 року.

В іншій частині рішення апеляційного суду не оскаржується, а тому із урахуванням вимог частини першої статті 400 ЦПК України судом касаційної інстанції не перевіряється.

Відповідно до статті 413 ЦПК України суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.

Керуючись статтями 400, 402, 409, 413, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Апеляційного суду Рівненської області від 02 червня 2016 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 про стягнення з кредитної спілки «Рівненщина» на його користь 3 927,42 грн - процентів за договором № 35К-Д від 16 серпня 2012 року, а також 9 052,84 грн - процентів за договором № 76 КД від 17 червня 2013 року скасувати та залишити в цій частині в силі рішення Кузнецовського міського суду Рівненської області від 03 лютого 2016 року.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник
Судді О. В. Білоконь
Б. І. Гулько
Є. В. Синельников
Ю. В. Черняк