Постанова

Іменем України

13 червня 2018 року

м. Київ

справа № 335/6835/15-ц

провадження № 61-28903св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Червинської М. Є. (суддя-доповідач), Коротуна В. М., Курило В. П.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідачі: публічне акціонерне товариство «ОТП Банк», товариство з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна»,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя в складі судді Апаллонової Ю. В. від 16 березня 2017 року та ухвалу апеляційного суду Запорізької області в складі колегії суддів: Полякова О. З., Трофимової Д. А., Кухаря С. В. від 13 вересня 2017 року,

ВСТАНОВИВ

Підпунктом 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» передбачено, що касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У липні 2015 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до публічного акціонерного товариства «ОТП Банк» (далі - ПАТ «ОТП Банк»), товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» (далі - ТОВ «ОТП Факторинг Україна»), про захист прав споживачів, визнання кредитного договору недійсним.

Свої вимоги позивач мотивував тим, що 22 жовтня 2007 року між ЗАТ «ОТП Банк» та ним був підписаний кредитний договір в якому відсутні істотні умови кредитного договору щодо умов виконання зобов'язання банку надати грошові кошти позичальнику. Так, відповідно до пункту 2.1.1 кредитного договору банк зобов'язався надати йому 52 687,10 швейцарських франків, але не надав до теперішнього часу. У договорі сторони не узгодили у письмовій формі порядок надання кредиту відповідно до норм цивільного законодавства та нормативно-правових актів Національного банку України. Вважає, що кредитний договір від 22 жовтня 2007 року є недійсним з моменту його підписання, оскільки правочин вчинено з порушенням Закону України «Про захист прав споживачів», а саме нечесною підприємницькою практикою. Крім того, на час підписання спірного договору у відповідача була відсутня генеральна ліцензія на здійснення валютних операцій. Ураховуючи викладене просив суд визнати недійсним кредитний договір від 22 жовтня 2007 року, укладений між ним та ПАТ «ОТП Банк»

Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 16 березня 2017 року в задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивач не довів того, що умови кредитного договору суперечать нормам чинного законодавства, порушують принцип добросовісності, призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін, завдають йому шкоди як споживачеві. ОСОБА_4 із заявами про надання додаткової інформації або роз'яснення певних положень договору до банку не звертався та не скористався наданим частиною 6 статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» правом на відкликання згоди на укладення договору про надання споживчого кредиту.

Ухвалою апеляційного суду Запорізької області від 13 вересня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 відхилено, рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 16 березня 2017 року залишено без змін.

Апеляційний суд, погоджуючись з висновками місцевого суду зазначив про те, що суд першої інстанції повно і всебічно перевірив доводи та обставини, якими позивач обґрунтовував свій позов, правовідносини, які склались між сторонами і прийшов до обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позовних вимог.

У жовтні 2017 року ОСОБА_4 звернувся до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ із касаційною скаргою на рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 16 березня 2017 року та ухвалу апеляційного суду Запорізької області від 13 вересня 2017 року, у якій посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив суд скасувати зазначені судові рішення та ухвалити нове судове рішення про задоволення позовних вимог.

Касаційна скарга мотивована тим, що судами попередніх інстанцій не було належним чином досліджено матеріали справи відносно позицій сторін щодо отримання кредитних коштів за спірним кредитним договором та погашення кредиту, так як встановлення цих обставин, тягне за собою встановлення судом факту неукладеності спірного кредитного договору чи встановлення його безгрошовості. Також суди неправильно визначилися з виниклими правовідносинами та не застосували положення частини першої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» та частину першу та другу статті 1054 ЦК України.

Відзив на касаційну скаргу від відповідача не надходив.

Статтею 388 ЦПК України передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У травні 2018 року справа передана до Верховного Суду.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Частинами першою, другою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Судами встановлено, що 22 жовтня 2007 року між ЗАТ «ОТП Банк» правонаступником якого є ПАТ «ОТП Банк» та ОСОБА_4 було укладено кредитний договір, відповідно до умов якого банк надав позичальнику кредитні кошти в загальному розмірі 52 687,10 швейцарських франків на строк до 22 жовтня 2037 року включно.

Згідно з частиною першою статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Відповідно до частини першої та другої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою ст. 203 цього Кодексу.

За положеннями статтей 626-628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Сторони є вільними в укладенні договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно зі статтею 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

За змістом статтей 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема про встановлення обов'язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; передбачення зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договори зі споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінене або визнане недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

Суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, вирішуючи спір, виходив із того, що при укладанні оспорюваного договору було дотримано всі передбачені законом істотні умови, які були обумовлені згодою сторін, позивач ознайомився з усіма елементами вартості кредиту та іншими необхідними складовими оплат за кредитом, погодився з ними. Доказів щодо несправедливості умов договору та порушення принципів добросовісності, їх невідповідності положенням ЦК України або іншим актам цивільного законодавства, порушень з боку кредитора ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» позивач суду не надав.

З огляду на вищезазначене, суд дійшов обґрунтованого висновку про відмову в позові, правильного застосувавши норми матеріального права: статті 203, 215, 230, 627-629 ЦК України, статті 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів», на підставі належним чином оцінених доказів,наданих сторонами (стаття 212 ЦПК України у редакції 2004 року).

Доводи касаційної скарги не спростовують висновків судів попередніх інстанцій, обґрунтовано викладених у мотивувальних частинах судових рішень, та зводяться до переоцінки доказів та незгоди заявника з висновками судів щодо їх оцінки.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у держава-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо надання обґрунтування , що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00 § 23, ЄСПЛ від 18 липня 2006 року. Оскаржувані судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.

З урахуванням наведеного висновки судів попередніх інстанцій про правомірність дій державного виконавця під час реалізації на публічних торгах іпотечної квартири є правильними.

Частиною третьою статті 401 ЦПК України передбачено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу залишити без задоволення, а судові рішення судів попередніх інстанцій без змін.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 16 березня 2017 року та ухвалу апеляційного суду Запорізької області від 13 вересня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: М. Є. Червинська

В. М. Коротун

В. П. Курило