Постанова

Іменем України

06 червня 2018 року

м. Київ

справа № 711/2810/16-ц

провадження № 61-7907св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Білоконь О. В. (суддя-доповідач), Синельникова Є. В., Хопти С. Ф., Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - товариство з обмеженою відповідальністю «Прайм Буд»,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси у складі судді Дунаєва С. О. від 23 червня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Черкаської області у складі колегії суддів: Бондаренка С. І., Вініченка Б. Б., Качана О. В., від 04 серпня 2016 року,

ВСТАНОВИВ:

У березні 2016 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до товариства з обмеженою відповідальністю «Прайм Буд» (далі - ТОВ «Прайм Буд») про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням та відшкодування збитків.

Позовна заява ОСОБА_4 мотивована тим, що він на підставі заяви-зобов'язання від 05 вересня 1990 року та 20 жовтня 1994 року та у зв'язку з перебуванням у трудових відносинах із ВАТ «Темп» був правомірно заселений у кімнату АДРЕСА_1 та за вказаною адресою зареєстровано його місце проживання.

Згідно з наказом від 12 серпня 2004 року № 200 він був переселений у кімнату № 15 у даному гуртожитку, а з вересня 2006 року - в кімнату № 67.

01 жовтня 2000 року у зв'язку з скрутним матеріальним становищем ВАТ «Темп» позивач звільнився із вказаного підприємства за угодою сторін.

Згідно з договором купівлі-продажу від 26 січня 2008 року ВАТ «Темп» продало гуртожиток по АДРЕСА_1 ТОВ «Прайм Буд».

17 січня 2014 року відповідач без будь-яких пояснень чи попереджень заблокував вхід на четвертий поверх гуртожитку, де знаходиться його кімната, в результаті чого він не зміг забрати свої особисті речі.

Зазначав, що вказаними діями відповідач позбавив його права на користування житловим приміщенням, а саме кімнатою № 67 у гуртожитку по АДРЕСА_1 та заподіяв матеріальні збитки пов'язані з необхідністю оренди житла на загальну суму 22 700 грн.

З урахуванням зазначеного, ОСОБА_4 просив зобов'язати ТОВ «Прайм Буд» усунути перешкоди у користуванні кімнатою № 67 гуртожитку по АДРЕСА_1, шляхом демонтажу металевих грат на сходовому майданчику четвертого поверху гуртожитку та не чинити йому перешкоди іншим способом у користуванні вказаною кімнатою гуртожитку, а також стягнути з відповідача на користь позивача матеріальні збитки пов'язані з вимушеною орендою житла в сумі 22 700 грн.

Рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси від 23 червня 2016 року у задоволенні позову ОСОБА_4 відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що позивач не довів правових підстав зайняття ним кімнати № 67 у гуртожитку по АДРЕСА_1 та не надав доказів на підтвердження того, що він звертався до відповідача з вимогою про надання йому у користування кімнат № 15 чи № 84 гуртожитку або забезпеченням його іншим житлом у зв'язку з капітальним ремонтом гуртожитку, на що відповідач йому відмовив, а тому дійшов висновку про відсутність підстав для відшкодування будь-яких витрат.

Ухвалою Апеляційного суду Черкаської області від 04 серпня 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 відхилено, рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Судове рішення суду апеляційної інстанції мотивовано тим, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_4, оскільки позивач самовільно переселився та проживав у кімнаті № 67 гуртожитку, без належних правових підстав.

У вересні 2016 рокуОСОБА_4 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати вказані судові рішення, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційну скаргу мотивовано тим, що суди не встановили належним чином обставин справи, не надали належної правової оцінки доказам, які містяться в матеріалах справи, а тому дійшли помилкового висновку про відмову у позові. Вказував на те, що він правомірно був переселений у кімнату № 67 гуртожитку. При цьому посилався на обставини, встановлені рішеннями Придніпровського районного суду м. Черкаси від 23 грудня 2005 року та від 27 березня 2009 року, а також рішенням Апеляційного суду Черкаської області від 15 лютого 2006 року. Зазначав, що суд, вказуючи на відсутність дозволу на його переселення до кімнати № 67, не вжив заходів щодо витребування списків жителів гуртожитку, заяви на переселення.

Відзив на касаційну скаргу не надійшов.

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Справа передана до Верховного Суду.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Судами установлено, що на підставі заяви-зобов'язання від 20 жовтня 1994 року ОСОБА_4 отримав койко-місце в кімнаті № 84 в гуртожитку товариства «Темп», що розташований по АДРЕСА_1.

З 01 лютого 1995 року ОСОБА_4 зареєстрований у кімнаті № 84 за адресою: АДРЕСА_1.

01 жовтня 2000 року ОСОБА_4 звільнився із заводу «Темп», але приміщення не звільнив.

Згідно з наказом ВАТ «Темп» від 12 серпня 2004 року та у зв'язку із звільненням верхніх поверхів гуртожитку, ОСОБА_4 у 2004 році переселився у кімнату № 15 гуртожитку.

На підставі договору купівлі-продажу від 23 січня 2008 року ТОВ «Прайм Буд» набув права власності на гуртожиток по вул. Горького, 4/вул. Калініна, 108 у м. Черкаси.

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_4 просив усунути йому перешкоди у користуванні кімнатою № 67 гуртожитку.

Правовідносини щодо користування жилою площею у гуртожитках врегульовані окремою главою 4 розділу ІІІ ЖК Української РСР.

Згідно зі статтею 127 ЖК Української РСР для проживання робітників, службовців, студентів, учнів, а також інших громадян у період роботи або навчання можуть використовуватись гуртожитки. Під гуртожитки надаються спеціально споруджені або переобладнані для цієї мети жилі будинки. Жилі будинки реєструються як гуртожитки у виконавчому комітеті районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів.

Отже, гуртожитком є зареєстрована у виконавчому комітеті районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів як гуртожиток жила будівля, що відповідає певним вимогам, в якій особам у зв'язку з трудовими відносинами або навчанням в учбовому закладі надається за плату та за ордером, що видається власником гуртожитку, у тимчасове користування жила площа.

Відповідно до статті 129 ЖК Української РСР на підставі рішення про надання жилої площі в гуртожитку адміністрація підприємства, установи, організації видає громадянинові спеціальний ордер, який є єдиною підставою для вселення на надану жилу площу.

Аналогічні норми передбачені пунктами 9 та 10 Примірного положення про гуртожитки, який затверджений Постановою Кабінету Міністрів Української PCP від 03 червня 1986 року № 208 «Про затвердження Примірного положення про гуртожитки».

У пункті 19 Примірного положення про гуртожитки передбачено, що переселення в разі необхідності, громадян з одного приміщення в інше в даному гуртожитку провадиться за рішенням адміністрації підприємства, установи, організації та профспілкового комітету і комітету комсомолу з видачею нового ордеру. Також даний пункт визначає, що мешканцям гуртожитку забороняється самовільно переселятися з одного приміщення в інше.

Таким чином, житлове законодавство України пов'язує виникнення права на користування жилим приміщенням в гуртожитках виключно з отриманням ордеру, який є єдиною підставою для вселення жилу площу гуртожитку.

Установивши, що ПАТ «Темп» дозвіл на переселення до кімнати № 67 та ордер на вказану кімнату позивачу не видавало, ОСОБА_4 переселився та проживав у кімнаті № 67 без належних правових підстав, суд першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, дійшов правильного висновку про відсутність правових підстав для усунення перешкод у користуванні вказаною кімнатою та, відповідно, відшкодування позивачу витрат на оренду іншого житла.

Доводи ОСОБА_4 про те, що він правомірно був переселений у кімнату № 67 гуртожитку є безпідставними та спростовуються матеріалами справи, зокрема, листом ПАТ «Темп», в якому зазначено, що на момент продажу гуртожитку (23 січня 2008 року) інформація про проживання ОСОБА_4 в кімнаті № 67 гуртожитку у товариства була відсутня, оскільки дозвіл на переселення чи ордер на кімнату № 67 ВАТ «Темп» не видавало.

Безпідставними є доводи касаційної скарги про неповноту судового розгляду через те, що суд не витребував список жителів гуртожитку і заяви на переселення, оскільки вказані документи не можуть підтверджувати законність користування кімнатою в гуртожитку.

Єдиною законною підставою для вселення в гуртожиток та переселення в іншу кімнату гуртожитку є ордер, а позивач такого документу щодо спірної кімнати № 67 не надав.

Також безпідставними є посилання у касаційній скарзі на обставини, встановлені судовими рішеннями, а саме: рішеннями Придніпровського районного суду м. Черкаси від 23 грудня 2005 року та від 27 березня 2009 року та рішенням Апеляційного суду Черкаської області від 15 лютого 2006 року, оскільки вказаними судовими рішеннями не встановлювалась правомірній переселення ОСОБА_4 до кімнати № 67 та правомірність його проживання у вказаній кімнаті.

Інші доводи касаційної скарги зводяться до незгоди з висновком судів стосовно встановлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судами, які їх обґрунтовано спростували. В силу вимог вищезгаданої статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не вправі встановлювати нові обставини та переоцінювати докази.

Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін.

Керуючись статтями 400, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 23 червня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Черкаської області від 04 серпня 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник
Судді: О. В. Білоконь Є. В. Синельников С. Ф. Хопта Ю. В. Черняк