ФАСТІВСЬКИЙ МІСЬКРАЙОННИЙ СУД
____________________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 червня 2018 року Фастівський міськрайонний суд Київської області у складі: головуючого судді Чернишової Є.Ю., за участі секретаря Пруднікової П.М., представника позивача ОСОБА_1, розглянувши у відкритому судовому засіданні позовну заяву ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особа без самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача Фастівська районна державна нотаріальна контора про визнання частково недійсним договору дарування земельної ділянки, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до Фастівського міськрайонного суду Київської області з позовом до ОСОБА_3 про визнання недійсним договору дарування земельної ділянки. Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що ІНФОРМАЦІЯ_4 року померла його мати ОСОБА_5, яка залишила заповіт, згідно з яким все належне їй майно заповідала позивачеві та його рідному брату ОСОБА_6. Спадкове майно складалось із житлового будинку АДРЕСА_1. У встановлений законом строк позивач звернувся до Фастівської районної державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, а його брат написав заяву про відмову від спадщини у зв'язку із тим, що мати ще при житті подарувала частину житлового будинку своєї онучці - дочці брата, ОСОБА_7. Згодом позивач отримав свідоцтво на право на спадщину за заповітом, згідно з яким ним було успадковано 27/50 частин житлового будинку. Інша частина будинку, а саме 23/50 належить відповідачці.

Проте, із витягу з державного земельного кадастру позивачеві стало відомо, що земельна ділянка, що розташована за адресою: АДРЕСА_1, площею 0,0822 га, з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку господарських будівель та споруд, на якій розташований будинок, по праву приватної власності належить ОСОБА_3, частка у спільній власності 1/1.

Позивач вважає, що нотаріус Фастівської районної державної нотаріальної контори посвідчила договір дарування земельної ділянки, укладений між ОСОБА_5 та ОСОБА_3 з порушенням ст. 120 ЗК України, а він, набувши право власності на 27/50 частину житлового будинку на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, відповідно до ч.4 ст.120 ЗК України набуває право на отримання у користування або у власність частини земельної ділянки пропорційно до його частки у праві власності на будинок - 27/50.

А тому, виходячи з викладеного, з урахуванням заяви про зменшення позовних вимог, позивач просить суд визнати недійсним договір дарування земельної ділянки посвідчений Фастівською державною нотаріальною конторою Київської області 13 серпня 2015 року, за реєстровим №2030, який був укладений між ОСОБА_5 та ОСОБА_3, в частині дарування їй 27/50 частин земельної ділянки, кадастровий номер НОМЕР_3, площею 0,0822 га по АДРЕСА_1 Фастівського району Київської області, скасувати рішення державного реєстратора ОСОБА_8 - державного нотаріуса Фастівської районної державної нотаріальної контори №23624201 від 13.08.2015 року про державну реєстрацію за ОСОБА_3 права власності на земельну ділянку площею 0,0822 га з кадастровим номером НОМЕР_3 та цільовим призначення будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, реєстраційний об'єкта нерухомого майна: 49.

В судовому засіданні представник позивача надала пояснення, аналогічні викиданим в позові, просила вимоги задовольнити.

Відповідача, яка була повідомлена про час та місце розгляду справи, в судове засідання не з'явилася, про причини неявки суду не повідомила.

Відповідачем до суду був надісланий відзив на позовну заяву, відповідно до якого вважає, що у задоволенні позову слід відмовити повністю у зв'язку з його безпідставністю та необґрунтованістю. Так, відповідач вказала, що 13.08.2015 року між нею та її бабусею ОСОБА_5 був укладений договір дарування земельної ділянки, посвідчений державним нотаріусом Фастівської районної державної нотаріальної контори ОСОБА_8, згідно якого вона отримала у власність земельну ділянку площею 0,0822 га, кадастровий номер НОМЕР_3, для будівництва і обслуговуванню житлового будинку, господарських будівель і споруд, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1. Також, 13.08.2015 року був укладений договір дарування 23/50 часток житлового будинку, посвідчений державним нотаріусом Фастівської районної державної нотаріальної контори ОСОБА_8, згідно якого вона прийняла у власність 23/50 частки житлового будинку з відповідними надвірними будівлями, що розташований за аналогічною адресою. ІНФОРМАЦІЯ_4 року ОСОБА_5 померла, за життя нею був складений заповіт, яким вона все належне їй майно заповідала синам ОСОБА_6, який пізніше відмовився від прийняття спадщини, та ОСОБА_2 Відповідач вважає, що ОСОБА_5, будучи власницею земельної ділянки, за життя на власний розсуд розпорядилася нею, а позивач отримав свідоцтво на право власності за заповітом на частину житлового будинку лише в 2017 році, тобто вже після укладання оспорюваного договору. Позивач на момент укладання договору дарування не був власником частини житлового будинку, який розташований на земельній ділянці, що перейшла до неї за договором дарування, а право власності на 27/50 частини житлового будинку перейшло до позивача після укладення оспорюваного договору дарування, а отже його права та законні інтереси укладенням договору порушені не були. Крім того, відповідач вказала, що позивачем не надано належних та достатніх доказів того, що на момент укладення оспорюваного правочину державний нотаріус Фастівської районної державної нотаріальної контори ОСОБА_8 допустила порушення вимог Закону України «Про нотаріат», Цивільного та Земельного кодексів України.

Представником позивача було надано відповідь на відзив, в якій вказала, що в договорі дарування 23/50 частин житлового будинку з відповідними надвірними будівлями та спорудами, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 від 15.08.2015 року не міститься спеціальних положень щодо визначення права на земельну ділянку, які б врегульовували дані спірні правовідносини якимось іншим чином, ніж ч.4 ст. 120 ЗК України. А отже право на земельну ділянку виникає пропорційно часткам осіб у вартості будівлі та споруди.

Представник третьої особа надав суду заяву, відповідно до якої просить розглядати справу без присутності представника Фастівської районної державної нотаріальної контори.

23 січня 2018 року ухвалою Фастівського міськрайонного суду Київської області було відкрито провадження у справі /а.с.25,26/.

Ухвалою суду від 20.03.2018 року продовжено строк проведення підготовчого провадження на 30 днів /а.с.99/.

Ухвалою суду від 12.04.2018 року задоволено клопотання представника позивача про витребування документів у Фастівської районної держаної нотаріальної контори Київської області /а.с.120,121/.

Ухвалою суду від 10.05.2018 року закрито підготовче провадження у справі, справу призначено до судового розгляду /а.с.140/.

Суд, вислухавши пояснення представника позивача, дослідивши надані докази у межах заявлених позовних вимог, встановив наступне.

12.01.2009 року ОСОБА_5 склала заповіт, яким все своє майно заповідала ОСОБА_2 та ОСОБА_6. Вказаний заповіт було посвідчено секретарем виконавчого комітету Борівської селищної ради Фастівського району Київської області та зареєстровано в реєстрі за № 01 /а.с.10/.

ІНФОРМАЦІЯ_4 року ОСОБА_5 померла, після чого позивач звернувся до Фастівської районної нотаріальної державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини та 18 липня 2017 року отримав свідоцтво про право на спадщину за заповітом на 27/50 частин житлового будинку АДРЕСА_1 /а.с. 19/.

Разом з тим, державний нотаріус Фастівської районної держаної нотаріальної контори Київської області своїм листом від 16.09.2017 року за № 736/02-14 відмовила ОСОБА_9 у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на земельну ділянку площею 0,0822 га, надану для будівництво і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, після смерті ОСОБА_5, оскільки вказана земельна ділянка була подарована ОСОБА_5 громадянці ОСОБА_3 (договір посвідчений Фастівською районною державною нотаріальною конторою Київської області 13 серпня 2015 року, за реєстровим № 2030) /а.с.23/.

Так, позивачеві стало відомо, що 03.06.2015 року ОСОБА_3, яка діяла від імені ОСОБА_5 звернулась із заявою до ФОП ОСОБА_10, в якій просила розрахувати розмір ідеальної частини житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 що планується до відчуження та отримала довідку щодо розрахунку ідеальної (арифметичної) частки зазначеного житлового будинку /а.с.12/.

Відповідно до довідки, наданої начальником відділу БТІ ФОП ОСОБА_10, розмір ідеальної частки частини житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами, що планується до відчуження, за адресою: АДРЕСА_1, складає 23/50 частин /а.с.13/.

Відповідно до витягу з державного земельного кадастру про земельну ділянку, земельна ділянка площею 0,0822 га, кадастровий номер НОМЕР_3, цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, місце розташування: Київська область, АДРЕСА_1 по праву приватної власності з 29.09.2014 року належить ОСОБА_11, частка у спільній власності 1/1 /а.с.15-17/. Право власності ОСОБА_3 на вказану земельну ділянку також підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо об'єктів нерухомого майна /а.с. 20/.

Правовідносини, що склались між сторонами, регулюються положеннями Конституції України, Земельного кодексу України (далі - ЗК України) та Цивільного кодексу України (далі - ЦК України).

Право власності громадян та юридичних осіб на землю гарантується ст.14 Конституції України. Відповідно до положень ч.2 ст.14 Конституції України це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону. Підстави набуття права на землю передбачені ст.116 Земельного кодексу України.

Відповідно до ч. 2 ст. 373 ЦК України право власності на землю (земельну ділянку) набувається і здійснюється відповідно до закону.

Особливість набуття права на земельні ділянки полягає в наявності чітко визначеної в законодавстві процедури, за якою у суб'єктів виникають повноваження щодо володіння, користування й розпорядження земельною ділянкою.

Згідно ст. 131 ЗУ України громадяни та юридичні особи України, а також територіальні громади та держава мають право набувати у власність земельні ділянки на підставі міни, ренти, дарування, успадкування та інших цивільно-правових угод. Укладення таких угод здійснюється відповідно до Цивільного кодексу України з урахуванням вимог цього Кодексу.

Відповідно до ч. 1 ст. 120 ЗК України у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об'єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення.

Відповідно до ч. 2 ст. 120 ЗК України якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об'єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача.

Крім того, у відповідності до ч. 4 ст.120 ЗК України у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду кількома особами право на земельну ділянку визначається пропорційно до часток осіб у праві власності жилого будинку, будівлі або споруди.

Відповідно до ст. 377 ЦК України до особи, яка придбала житловий будинок, будівлю або споруду, переходить право власності на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення, у розмірах, встановлених договором. Якщо договором про відчуження житлового будинку, будівлі або споруди розмір земельної ділянки не визначений, до набувача переходить право власності на ту частину земельної ділянки, яка зайнята житловим будинком, будівлею або спорудою та на частину земельної ділянки, яка є необхідною для їх обслуговування.

Зазначені норми закріплюють загальний принцип цілісності об'єкту нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об'єкт розташований. За цими нормами визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачається механізм роздільного правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, і правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на нерухомість.

Таким чином, за загальним правилом, закріпленим у частині четвертій статті 120 ЗК України, особа, яка набула права власності на частину будівлі чи споруди стає власником відповідної частини земельної ділянки на тих самих умовах, на яких вона належала попередньому власнику, якщо інше не передбачено у договорі відчуження нерухомості.

При цьому при застосуванні положень статті 120 ЗК України у поєднанні з нормою статті 125 ЗК України слід виходити з того, що у випадку переходу права власності на об'єкт нерухомості у встановленому законом порядку, право власності на земельну ділянку у набувача нерухомості виникає одночасно із виникненням права власності на зведені на земельній ділянці об'єкти. Це правило стосується й випадків, коли право на земельну ділянку не було зареєстроване одночасно з правом на нерухомість, однак земельна ділянка раніше набула ознак об'єкта права власності.

Окрім того, частиною першою статті 356 ЦК України передбачено, що власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

Відповідно до статей 364, 367 ЦК України кожен із співвласників має право на виділ його частки майна, що є у спільній частковій власності в натурі або його поділ з дотриманням вимог статті 183 ЦК України.

Аналогічне положення закріплено в частині третій статті 88 ЗК України.

За нормою статті 87 ЗК України право спільної часткової власності на земельну ділянку, виникає, зокрема, при придбанні у власність земельної ділянки двома чи більше особами за цивільно-правовими угодами; при прийнятті спадщини або за рішенням суду.

Частиною першою статті 88 ЗК України передбачено, що володіння, користування та розпорядження земельною ділянкою, що перебуває у спільній частковій власності, здійснюється за згодою всіх співвласників згідно з договором, а у разі недосягнення згоди - у судовому порядку.

Відповідно до частини четвертої статті 88 ЗК України учасник спільної часткової власності на земельну ділянку має право на отримання в його володіння, користування частини спільної земельної ділянки, що відповідає розміру належної йому частки.

Таким чином, суд приходить до висновку про те, що у випадку переходу права власності на об'єкт нерухомості у встановленому законом порядку, право власності на земельну ділянку в набувача нерухомості виникає одночасно із виникненням права власності на зведені на земельній ділянці об'єкти. При цьому, у разі набуття права власності на житловий будинок, будівлю або споруду кількома особами право на земельну ділянку визначається пропорційно до часток осіб у праві власності житлового будинку, будівлі або споруди.

Таким чином, набуття відповідачем право власності на всю земельну ділянку за спірним договором дарування, порушує право позивача вільно володіти, користуватись та розпоряджатись частиною земельної ділянки пропорційно до частки у праві власності на житловий будинок.

Відповідно до ст. 152 ЗК України держава забезпечує громадянам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян на земельні ділянки здійснюється зокрема шляхом визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування.

Статтею 16 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів є визнання правочину недійсним.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в абзаці другому пункту 2 постанови від 16.04.2004 року №7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ», виходячи з положень статей 8, 124 Конституції України, статей 26, 30, 87-90, 97, 100, 102, 118, 123, 128, 143-146, 149, 151, 153-158, 161, 210, 212 ЗК України, глав 27, 33, 34 ЦК України, статті 15 ЦПК України, статті 12 Господарського процесуального кодексу України судам підвідомчі (підсудні) справи за заявами, зокрема, з приводу володіння, користування, розпорядження земельними ділянками, що перебувають у власності громадян чи юридичних осіб, і визнання недійсними державних актів про право власності та право постійного користування земельними ділянками; про визнання недійсними угод купівлі-продажу, дарування, застави, обміну, ренти земельних ділянок, договорів довічного утримання, за якими набувачеві передаються у власність земельні ділянки, укладених із порушенням встановленого законом порядку.

Оскільки судом безумовно встановлені порушення при укладанні спірного правочину, договір дарування земельної ділянки, посвідчений Фастівською державною нотаріальною конторою Київської області 13 серпня 2015 року, в частині дарування 27/50 частин земельної ділянки, кадастровий номер НОМЕР_3, площею 0,0822 га по АДРЕСА_1 Фастівського району Київської області підлягає визнанню недійсним.

Відповідно до ч. 3 статті 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» права на нерухоме майно та їх обтяження, які підлягають державній реєстрації, виникають з моменту такої реєстрації.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 9 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державним реєстратором є нотаріус, як спеціальний суб'єкт, на якого покладаються функції державного реєстратора прав на нерухоме майно.

Відповідно до вимог п. 2 ч. 2 ст. 9 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державний реєстратор приймає рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, про відмову в державній реєстрації, про її зупинення, внесення змін до Державного реєстру прав.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» у разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав, документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування записів про проведену державну реєстрацію прав, а також у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав.

Відповідно до п.9 ч.1, п.5 ч.2 ст. 27 цього Закону державна реєстрація права власності та інших речових прав проводиться на підставі рішення суду, що набрало законної сили, щодо права власності та інших речових прав на нерухоме майно. Державна реєстрація обтяжень проводиться, зокрема, на підставі договору, укладеного в порядку, визначеному законом, яким встановлюється обтяження речових прав на нерухоме майно, чи його дубліката.

Рішенням державного реєстратора ОСОБА_8 - державного нотаріуса Фастівської районної державної нотаріальної контори №23624201 від 13.08.2015 року зареєстровано за ОСОБА_3 права власності на земельну ділянку площею 0,0822 га з кадастровим номером НОМЕР_3 та цільовим призначення будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, реєстраційний об'єкта нерухомого майна: 49.

Умовою скасування державної реєстрації права власності, обтяження та іншого речового права є рішення суду, яке набрало законної сили. Частиною 2 статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» передбачено, що у разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав.

На підставі зазначеного суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог в частині скасування рішення про державну реєстрацію права власності, оскільки договір дарування спірної земельної ділянки був частково визнаний недійсним.

Беручи до уваги вищенаведене, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись ст. 87, 120, 125 ЗК України, ст.356, 373, 377 ЦК України, ст.ст. 12, 81, 89, 141, 259, 263-265 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_2 (ІНФОРМАЦІЯ_1, адреса проживання: АДРЕСА_1, РНОКПП: НОМЕР_1) до ОСОБА_3 (ІНФОРМАЦІЯ_3, адреса реєстрації: АДРЕСА_1, РНОКПП: НОМЕР_2), третя особа без самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача Фастівська районна державна нотаріальна контора (, місцезнаходження: Київська обл., м.Фастів, вул. Шевченка,4) про визнання частково недійсним договору дарування земельної ділянки - задовольнити.

Визнати недійсним договір дарування земельної ділянки, посвідчений Фастівською державною нотаріальною конторою Київської області 13 серпня 2015 року, за реєстровим №2030, який був укладений між ОСОБА_5 та ОСОБА_3, в частині дарування останній 27/50 частин земельної ділянки, кадастровий номер НОМЕР_3, площею 0,0822 га по АДРЕСА_1 Фастівського району Київської області.

Скасувати рішення державного реєстратора ОСОБА_8 - державного нотаріуса Фастівської районної державної нотаріальної контори №23624201 від 13.08.2015 року про державну реєстрацію за ОСОБА_3 права власності на земельну ділянку площею 0,0822 га з кадастровим номером НОМЕР_3 та цільовим призначення будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, реєстраційний об'єкта нерухомого майна: 49.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 судові витрати в сумі 1409,60 грн.

Повний текст рішення виготовлено 25 червня 2018 року.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржено до Апеляційного суду Київської області шляхом подачі апеляційної скарги через Фастівський міськрайонний суд Київської області за правилами, встановленими в ст. ст. 354-356 ЦПК України відповідно, з урахуванням положень п. 15.5 ч. 1 розд. VII «Перехідні положення» цього Кодексу.

Суддя Є.Ю.Чернишова