АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІВЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 червня 2018 року м. Чернівці

справа № 716/479/17

Апеляційний суд Чернівецької області у складі

головуючого Височанської Н. К.

суддів: Лисака І.Н., Владичана А.І.

секретар Костюк Л.С.

за участю: позивача ОСОБА_1, адвоката ОСОБА_2, адвоката відповідачів ОСОБА_3, ОСОБА_4 - ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, третя особа на стороні позивача - ОСОБА_6, про визнання договорів купівлі-продажу недійсними та витребування майна з чужого незаконного володіння, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Заставнівського районного суду Чернівецької області від 27 березня 2018 року, ухваленого під головуванням судді Пухарєвої О.В.,-

В С Т А Н О В И В :

У березні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання договорів купівлі-продажу недійсними та витребування майна з чужого незаконного володіння.

Посилався на те, що з 18 листопада 1977 року по 21 вересня 2009 року перебував в зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_6, а відповідачка ОСОБА_3 є їхньою донькою.

За час перебування в шлюбі, з 1995 по 2009 роки за спільні кошти ними було придбано кілька об'єктів нерухомого, обладнання, загальною вартістю 355836 грн.

Зазначав, що його залучено в якості третьої особи по цивільній справі 716/1510/16-ц за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, третя особа на стороні позивача: ОСОБА_1 про визнання договорів купівлі - продажу недійсними, усунення перешкод в користуванні майном. Із заперечень відповідача - ОСОБА_3 йому стало відомо, що свої заперечення обґрунтовує копіями договорів купівлі -продажу обладнання №1-08 та №1-09, які нібито укладені між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 - 07 серпня 2008.

Вважав вказані договори фіктивними та такими, що складені без наміру створення правових наслідків, які обумовлюються такого виду правочинами, складеними за зловмисною домовленістю сторін, а належне йому майно таким, що підлягає витребуванню з незаконного володіння.

Також зазначав, що 06 вересня 2001 ним було придбано нежитлову будівлю телятника, який розташований по АДРЕСА_1, яка належить йому на праві власності.

В березні 2009 ОСОБА_3, скориставшись його хворобливим станом - залежністю від вживання алкогольних напоїв, вмовила його подарувати їй будівлю телятника та земельну ділянку, на якій він розташований, пояснюючи це тим, щоб він не відчужив їх стороннім особам.

13 березня 2009 року він уклав договір дарування, відповідно до якого подарував будівлю телятника та земельну ділянку ОСОБА_3

Зазначав, що після укладення договору дарування він продовжував користуватися обладнанням, яке знаходилося у вказаному приміщенні, мав до нього доступ, а починаючи з 2016 ОСОБА_4 із приміщення телятника вивезла два станки та почала чинити йому перешкоди у користуванні обладнанням, яке знаходитися у ньому.

Посилаючись на ці обставини, просив суд:

визнати недійсними договори купівлі-продажу обладнання № 1-08 та №1-09 укладені 07 серпня 2008 між ОСОБА_3 та ОСОБА_4;

витребувати у ОСОБА_3 та ОСОБА_4 у його власність наступне майно: інжекційно-ливарну машину Kloкner Ferromatik Desma РМ250 № р. вартістю 44919,25 грн.; термопласт KUASY 1800/400 №13387, 8200/42 1980 р., вартістю 81616,29 грн.; термопласт KUASY 800/250 №36633/8 1974 р.в., вартістю 9605,55 грн., ножиці гільйотинні ГН-400М №6709 1986р. вартістю 6500грн.; верстат координатно-росточний 2А450 №119 1963 р.в., вартістю 13000 грн.; установка вакуумна УВМ-15У вартістю 2610 грн.; верстат плоскошліфувальний ЗЕ711ВФ2 №509 вартістю 4600 грн.; верстат ГФ2522 №23 1990 р.в. вартістю 7200 грн.; станок токарний ФТ-11 1989 р.в. вартістю 3000 грн.; лінія по виготовленню паперових мішків вартістю 34500 грн.; станок плоскошліфувальний 1970 р.в., вартістю 3000 грн.; станок фрезерно-свердлильний № 241507,52 1985 р.в., вартістю 52000 грн.; компресор СБ4С 540 л.м 1980 р.в., вартістю 1980 грн.; електропогрузчик ШТІЛЬ , вартістю 5120 грн.; прес гідравлічний У2706 № 9140 1990 р.в.. вартістю 3200 грн.; станок круглошліфувальний ЗА130 № 8219 1979 р.в., вартістю 2700 грн.; верстат ерозійно-прошивний 4Е723 №646 1979 р.в., вартістю 5040 грн.; станок фрезерний ВМ -13 №290 1988 р.в., вартістю 7000 грн.; верстат ерозійно-металорізальний фрезерувальний, вартістю 7028,74 грн.; електротельфер вартістю 1080 грн.; матеріальний циліндр вартістю 450 грн.; шнек 2 шт., вартістю 1460 грн.; трансформаторна підстанція 04/10 250 кіловат l шт., вартістю 5200 грн.; котел твердопаливний ДЕМБРАД 1 шт., вартістю 11000 грн.; стіл слюсарний (саморобний власного виробництва) 2 шт., вартістю 700 грн.; стелаж (саморобний власного виробництва) 3шт., вартістю 500 грн.; візок для ковпака (саморобний власного виробництва) 40 шт., 450 грн. за 1шт., загальною вартістю 18000 грн.; шафа б/у 4 шт. 30 грн. загальною вартістю 120 грн.; шафа б/у 4 шт. 30 грн. загальною вартістю 120 грн.; шафа б/у 4 шт. 30 грн. загальною вартістю 120 грн.; сталь інструментальна 710 кг., вартістю 1559,16 грн.; подрібнювач для дріблення пластмаси (власного виробництва) вартістю 8000 грн.; термопакувальна машина (власного виробництва), вартістю 10000 грн.; уголок 42 метри за ціною 43,50 грн. загальною вартістю 2907,00 грн., а всього майна загальною вартістю 355836 грн.

Рішенням Заставнівського районного суду Чернівецької області від 27 березня 2018 року в задоволенні позову відмовлено.

На дане рішення ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду та ухвалите нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги, посилаючись на те, що рішення суду є необґрунтованим, ухваленим з порушенням норм процесуального права та за неправильного застосування норм матеріального права, а висновки суду не відповідають обставинам справи.

Зокрема зазначає, що суд не надав оцінки тому, що вказаний в розділі І договору №1-09 під номером 16 верстат 4Е723 №646 1979 р.в. не міг бути предметом купівлі-продажу 07 серпня 2008 року, оскільки був придбаний ним 11 лютого 2009 року, що підтверджується накладною ТОВ «Говер» №34.

Вказує на те, що довіреність надана ним ОСОБА_3 хоч і містила досить широке коло повноважень, зокрема і щодо укладення договорів купівлі-продажу, однак жодних вказівок щодо продажу обладнання він їй не давав, грошових коштів отриманих від продажу обладнання ОСОБА_3 йому не передавала, хоча мала б це зробити в силу ст.1006 ЦК України. Обладнання фактично так званому покупцеві передане не було, а залишилося в тому місці де воно знаходилося до укладення договору.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідачі ОСОБА_3 та ОСОБА_4 просять апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду - без змін. Вважають, що договори купівлі-продажу були укладені правомірно, на підставі нотаріально посвідченої довіреності, наданої позивачем 18 липня 2008 року. На той час, позивач повністю довірив ОСОБА_3 здійснювати господарську діяльність. Після вчинення купівлі-продажу між відповідачами був укладений договір оренди, що було доведено в судовому засіданні. Отже, на виконання вчинених договорів купівлі-продажу фактично було передано придбане майно покупцеві ОСОБА_4

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду залишенню без змін з наступних підстав.

Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції обґрунтовано виходив з недоведеності кожної з підстав позовних вимог.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 упродовж 1995 - 2009 років придбав обладнання, що підтверджується копіями договорів купівлі-продажу, накладних та митних декларацій (а.с.27-38, 43-48, 50-54, 56-59, 232 Т.1).

Відповідач ОСОБА_3 є його донькою, що підтверджується копією свідоцтва про народження (а.с.13 Т.1).

18 липня 2008 року позивач видав відповідачці ОСОБА_3 (ОСОБА_3.) довіреність, якою уповноважив останню представляти його інтереси, в тому числі перед фізичними особами-підприємцями з посвідченням в органах нотаріату тощо з усіх без винятку питань, що його стосуватимуться, в тому числі з відчуженням від його імені (купівля-продаж, міна, рента), за винятком дарування, а також вчинення будь-яких інших дозволених законом дій щодо належного йому рухомого, включаючи транспортні засоби та нерухомого майна за цінами у терміни та на умовах, які повірений вважатиме прийнятними або доцільними та за умовами, що його дії відповідатимуть вимогам чинного законодавства, з правом подання та підпису від його імені заяв, у тому числі передбачених чинним законодавством про нотаріат.

Зазначена довіреність посвідчена приватним нотаріусом Заставнівського районного нотаріального округу Бурдейним Ю.І. Довіреність підписана у присутності нотаріуса, особу довірителя встановлено, дієздатність перевірено.

З договорів купівлі-продажу №1-08, 1-09 від 07 серпня 2008 року встановлено, що на підставі цієї довіреності відповідачка ОСОБА_3 продала належне позивачу обладнання, сторони договорів погодили, що оплата вартості обладнання здійснюється на умовах після сплати 100% вартості (ціни) обладнання протягом 4 місяців з моменту підписання обома сторонами акту приймання - передачі обладнання.

Згідно з пунктом 1.3 зазначених договорів купівлі-продажу продавець гарантує, що має всі права на укладення даного договору на підставі довіреності від 18 липня 2008 року (а.с.18-21 Т.1).

Сторонами в судовому засіданні не заперечувались обставини видачі довіреності позивачем на ОСОБА_3 та те, що правовідносини між сторонами випливають з правовідносин представництва.

Згідно договору дарування від 13 березня 2009 року, посвідченого приватним нотаріусом Заставнівського районного нотаріального округу Бурдейним Ю.І. позивач ОСОБА_1 подарував ОСОБА_3 нежитлову будівлю телятника за номером АДРЕСА_1

В суді першої інстанції сторони не заперечували, що на час укладання даного договору дарування обладнання, що було відчужене згідно спірних договорів купівлі-продажу від 07 серпня 2008 року, знаходилося в приміщенні подарованого телятника в АДРЕСА_1

06 вересня 2009 року довіреність від 18 липня 2008 року скасовано на підставі заяви ОСОБА_1 за реєстровим №3884( а.с.14 Т.1).

Позивач майже через десять років після укладення договорів купівлі-продажу оспорює їх, посилаючись одночасно на три підстави недійсності правочину: 1) з підстав ч.3 ст.203 ЦК України що не було волевиявлення позивача на продаж спірного обладнання; 2) з підстав ст..232 ЦК України що правочин вчинено внаслідок зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною; 3) з підстав ст..234 ЦК України що правочин вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися, а отже є фіктивним.

Відповідно до ч.ч.1, 3 ст.244 ЦК України представництво, яке грунтується на договорі, може здійснюватись за довіреністю. Довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. Довіреність на вчинення правочину представником може бути надана особою, яку представляють (довірителем), безпосередньо третій особі.

За змістом ст.655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов»язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов»язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно із ч.3 ст.203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Відповідно до ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою, третьою, п»ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Статтею 232 ЦК України передбачено, що правочин, який вчинено внаслідок зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною, визнається судом недійсним.

Представник має діяти в інтересах особи, яку він представляє. Тому, якщо він вступив у зловмисну домовленість з другою стороною і діяв при цьому у власних інтересах, нехтуючи інтересами особи, яку він представляв, і це доведено в суді, правочини мають визнаватися судом недійсними.

Згідно п. 22 роз`яснення Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ» від 6 листопада 2009 року №9, для визнання правочину недійсним на підставі статті 232 ЦК необхідним є встановлення умислу в діях представника: представник усвідомлює, що вчиняє правочин всупереч інтересам довірителя та бажає (або свідомо допускає) їх настання, а також наявність домовленості представника однієї сторони з іншою стороною і виникнення через це несприятливих наслідків для довірителя. При цьому не має значення, чи одержав учасник такої домовленості яку-небудь вигоду від здійснення правочину, чи правочин був вчинений з метою завдання шкоди довірителю.

За змістом зазначеної норми закону необхідними ознаками правочину, вчиненого у результаті зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою, є:

1) наявність умисного зговору між представником потерпілої сторони правочину і другої сторони з метою отримання власної або обопільної вигоди;

2) виникнення негативних наслідків для довірителя та незгода його з такими наслідками;

3) дії представника здійснювалися в межах наданих йому повноважень.

Таким чином, при розгляді справи про визнання правочину недійсним саме з підстав наявності зловмисної домовленості позивачу слід доводити, а суду необхідно встановити саме ці обставини.

При цьому наведені обставини є обов'язковими умовами, встановлення яких необхідно для вирішення питання про визнання договору недійсним з підстав, передбачених ст. 232 ЦК України.

Тобто для визнання недійсним правочину, вчиненого у результаті зловмисної домовленості, необхідно встановити факт зловмисної домовленості представника з іншою особою (свідоме вчинення правочину всупереч інтересам доірителя), наявність збитків та причинний зв»язок між зловмисною домовленістю та завданими збитками.

Частиною першою статті 237 ЦК України передбачено, що представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов'язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє.

Згідно із частиною третьою статті 238 ЦК України представник не може вчиняти правочин від імені особи, яку він представляє, у своїх інтересах або в інтересах іншої особи, представником якої він одночасно є, за винятком комерційного представництва, а також щодо інших осіб, встановлених законом.

З аналізу наведеного положення закону можна зробити висновок, що довіритель при оскарженні правочину за цією підставою має довести наявність особистого інтересу представника під час укладення договору, при цьому такий інтерес має суперечити інтересу довірителя на вчинення відповідного правочину, зазначеного у довіреності.

Встановлено, що позивач 18 липня 2008 року добровільно надав нотаріально посвідчену довіреність на свою дочку ОСОБА_3 Дана довіреність не містила обмежень щодо укладення договорів купівлі-продажу.

Також встановлено, що на той час відповідачка ОСОБА_3 допомагала батькові здійснювати господарську діяльність і довіреність була надана саме з метою здійснення відповідачкою господарської діяльності. Про те, що позивач мав намір передати господарську діяльність своїй дочці свідчить і укладений ним пізніше, а саме 13 березня 2009 року, договір дарування на свою дочку ОСОБА_3 нежитлової будівлі - телятника, в якому знаходилось оспорюване обладнання.

А тому є безпідставними доводи позивача про те, що він не мав наміру відчуження оспорюваного обладнання.

В той же час, доводи апелянта щодо того, що він не отримував грошових коштів від продажу спірного майна не можуть бути підставою для визнання договорів недійсними, оскільки продавцем за даними договорами виступала ОСОБА_3, яка діяла від його імені на підставі довіреності та отримала кошти на виконання договорів купівлі-продажу, а повернення коштів отриманих представником від продажу майна є іншим способом захисту.

Належних та допустимих доказів на підтвердження того, що представник ОСОБА_3, укладаючи оспорювані договори купівлі-продажу, діяла всупереч інтересів позивача та умисно вступила в зговір з іншою стороною з метою отримання власної або обопільної вигоди, позивач суду не надав.

Також є вірним висновок суду про недоведеність позивачем вимог про визнання договору дарування недійсним з підстав його фіктивності.

Так, відповідно до ч.1 ст.234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином.

Пунктом 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз'яснено, що для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. Судам необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний.

Таким чином, визнання договору недійсним у зв»язку з його фіктивністю має свої особливості, а саме: у фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто сторони, укладаючи його, знають заздалегідь, що він не буде виконаний. Якщо одна сторона діяла лише для вигляду, а інша - намагалася досягти правового результату, такий правочин не може бути фіктивним. Позивач, який вимагає визнання правочину недійсним, повинен довести, що учасники правочину не мали наміру створити правові наслідки на момент вчинення правочину, тобто тягар доказування фіктивності правочину покладається на позивача.

Зазначена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 21 січня 2015 року у справі за №6-197ц14.

Звертаючись до суду із позовом ОСОБА_1 зазначав, що оспорювані договори купівлі-продажу є фіктивними, оскільки дії сторін під час їх укладання не були направлені на реальне настання правових наслідків, обумовлених договорами, а на фіктивний перехід права власності на спірне нерухоме майно. При цьому, фактичної передачі майна не відбулося. Самі договори укладені після 2016 року.

Проте, позивачем не було надано належних, допустимих і переконливих доказів того, що сторони правочину не мали наміру створити правові наслідки на момент вчинення правочинів. Також позивачем належними та допустимими доказами не доведено факту написання оспорюваних договорів не у 2008 році, а у 2016 році.

Наведені апелянтом доводи є припущеннями, що не отримали доказового підтвердження під час вирішення справи.

Вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння є похідною від встановлених обставин за вимогами про визнання договорів купівлі-продажу недійсними, які відхилені, отже відсутні підстави вирішення питання про витребування спірного майна.

Інші доводи апеляційної скарги були предметом дослідження суду першої інстанції, висновків суду не спростовують.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов»язує суди давати обгрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов»язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов»язок щодо подання обгрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, №63566/00, &aі ;23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Оскаржене судове рішення відповідає критерію обгрунтованості судового рішення.

Згідно з ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона зобов»язаня довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог.

З огляду на викладені обставини, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції повно та всебічно дослідив обставини справи та надані сторонами докази, підстави для скасування рішення відсутні, а наведені в апеляційній скарзі доводи висновків суду не спростовують.

Керуючись ст.ст.367, 368, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Заставнівського районного суду Чернівецької області від 27 березня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складений 27 червня 2018 року

Головуючий /підпис/ Н.К. Височанська

Судді: /підпис/ А.І. Владичан

/підпис/ І.Н. Лисак

З оригіналом згідно: