Провадження № 2/161/2070/18
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 червня 2018 року

Луцький міськрайонний суд Волинської області

у складі:

головуючого судді Івасюти Л.В.

з участю секретаря судового засідання Маковецької Т.М.

з участю позивача ОСОБА_1

її представника ОСОБА_2

представника відповідача ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Луцьку справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про визнання права власності на 1/2 частину квартири,-

в с т а н о в и в :

ОСОБА_1 свою позовну заяву мотивує тим, що вона одружилася з ОСОБА_4 у 1977 році, про що свідчить відмітка в її паспорті та витяг з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про шлюб № 1 від 21.09.2017 року, з якого слідує, що шлюб був зареєстрований виконавчим комітетом Колківської селищної ради Маневицького району Волинської області, про що 05.02.1977 року складено відповідний актовий запис за №3. В шлюбі у них народилося двоє дітей: дочка ОСОБА_5 та син ОСОБА_6. У зв'язку з наявністю дітей та необхідністю покращення житлових умов вони з чоловіком вирішили вступити в житлово-будівельний кооператив для забезпечення їх квартирою. У 1990 році, через 13 років після одруження, чоловік, як представник сімї, став членом кооперативу, сплативши 8408,50 карбованців - їхніх спільних, зароблених під час шлюбу, коштів. 31.12.1991 року виконавчий комітет Луцької міської ради видав ОСОБА_6 М О. ордер №467 на житлове приміщення, а саме: квартиру АДРЕСА_1 (на той час пр.ОСОБА_7) м. Луцька, в якому зазначено, що ордер видається ОСОБА_4 для сімї із 4-х чоловік, яка складається з ОСОБА_1, ОСОБА_1 м.М. та ОСОБА_6 Згідно довідки №93 від 01.03.2016 року, виданої Луцькою кооперативною житлово-експлуатаційною конторою №8 житлово-будівельних кооперативів (надалі- ЛК ЖЕК №8 ЖБК), перший пайовий внесок, сплачений членом кооперативу 1990 року, а залишок пайових внесків погашався до 1992 року. Після остаточного розрахунку з кооперативом, вони вселилися у виділену їм квартиру АДРЕСА_2, та зареєструвалися за місцем проживання. З цього часу вони усією сімєю проживали у вказаній квартирі, іншого житла не мали. Перший пайовий внесок члена житлово-будівельного кооперативу на будівництво квартири, усі наступні пайові внески і остаточний розрахунок по сплаті за квартиру здійснювалися піл час зареєстрованого шлюбу і за спільні сімейні кошти, з моменту вселення вона з сім'єю постійно проживала у квартирі, де вони всі були зареєстровані, а тому вважала себе законним власником спірної квартири на рівні з чоловіком. За час шлюбу у 2001 році, вона стала інвалідом другої групи, яка у 2003 року встановлена їй довічно. 26.08.2004р.шлюб між нею і ОСОБА_4 розірвано. Після розірвання шлюбу ОСОБА_4 пішов жити в іншу сім'ю, за іншою адресою та до 2017 року жодного разу не предявляв їй будь-яких претензій з приводу проживання в квартирі, яку вважає їхньою спільною власністю. 19.04.2017р. ОСОБА_5 звернувся в Луцький ВП ҐУНП у Волинській області із заявою про те, що вона нібито незаконно проживає у квартирі, а 27.04.2017 року вона отримала від нього лист про те, що він є одноосібним власником спірної квартири та пропонував їй підписати договір найму цієї квартири для подальшого проживання в ній. Крім цього, зазначає, що в Луцькому міськрайонному суді перебуває цивільна справа за позовом ОСОБА_8 до неї про усунення перешкод в користуванні квартирою шляхом його вселення та спонукання її до укладення ОСОБА_5 договору найму цієї квартири. З документів, доданих ОСОБА_5, до позовної заяви вона дізналася, що дійсно 06.04.2016року право власності на квартиру державним реєстратором зареєстровано за ОСОБА_4

Посилаючись на наведене, позивач просить суд визнати спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_4 і ОСОБА_1 квартиру АДРЕСА_3, визнати за ОСОБА_1 (м.Луцьк, пр. Соборності, 30-А/119, РНОКПП НОМЕР_1) право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_3, загальною площею 62,5 кв.м., житловою площею 36,9 кв.м.

Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримав з підстав, наведених у позовній заяві.

Відповідач позовні вимоги заперечив. В обґрунтування заперечень вказав, що на момент надання сторонам в користування спірної квартири, квартира була кооперативною і належала до спільної часткової власності ЖБК. До оформлення ОСОБА_4 права власності знаходилася в його користуванні а не власності. Оскільки право власності на спірну квартиру ОСОБА_4 зареєстрував а отже і набув 06.04.2016 року через 11 років після розірвання шлюбу, а тому вважає спірну квартиру в цілому своєю особистою власністю. Крім цього вказує про пропуск ОСОБА_1 строку позовної давності передбаченого ч.2 ст.72 СК України. З наведених обставин просить в позові відмовити.

Заслухавши пояснення позивача та її представника, заперечення представника відповідача, дослідивши письмові докази по справі, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ст. 355 ЦК України, майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом. Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно.

Згідно з ст. 372 ЦК України, майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними, крім випадків, установлених законом. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється.

Статтею 392 ЦК України, власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Договір про поділ нерухомого майна, що є у спільній сумісній власності, укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

Як вбачається з витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про шлюб № 1, сформованого 21.09.2017року, та відмітки в паспорті серії АС 656843, виданому на ім'я ОСОБА_1, 05 лютого 1977 року між сторонами по справі ОСОБА_1 та ОСОБА_4 виконавчим комітетом Колківської селищної ради Маневицького району Волинської області зареєстровано шлюб, про що складено відповідний актовий запис за №3.

Судом встановлено, що в шлюбі у них народилося двоє дітей: дочка ОСОБА_5 та син ОСОБА_6.

Як вбачається з матеріалів справи, у 1990 році, відповідач ОСОБА_4 став членом житлово-будівельного кооперативу, а 31.12.1991 року виконавчий комітет Луцької міської ради видав йому ордер №467 на житлове приміщення, а саме: квартиру АДРЕСА_1 (в минулому - пр.ОСОБА_7) м. Луцька, в якому зазначено, що ордер видається ОСОБА_4 для сімї з 4-х осіб, в тому числі, до складу сім'ї входить позивач ОСОБА_1, дочка ОСОБА_5 та син ОСОБА_6

Згідно довідки №93 від 01.03.2016 року, виданої ЛК ЖЕК №8 ЖБК ОСОБА_4, перший пайовий внесок в розмірі 8408,5 грн., сплачений відповідачем - членом кооперативу 1990 року, залишок пайових внесків погашався до 1992 року.

Судом встановлено, що 14.04.1992р. сторони по справі вселилися у квартиру АДРЕСА_2, та проживали в ній однією сімєю, зареєструвавшись за місцем проживання.

З матеріалів справи вбачається, що шлюб між сторонами розірвано 26.08.2004р., про що свідчить свідоцтво про розірвання шлюбу серії І-ЕГ №048893 від 26 серпня 2004 року, видане відділом реєстрації актів цивільного стану Луцького міського управління юстиції, актовий запис №503 (а.с.10).

Таким чином, судом встановлено, що перший пайовий внесок члена житлово-будівельного кооперативу на будівництво квартири, усі наступні пайові внески і кінцевий розрахунок по сплаті за квартиру здійснювалися під час перебування сторін у зареєстрованому шлюбі і за спільні кошти подружжя, з моменту вселення позивач з сім'єю постійно проживала у спірній квартирі.

Статтею 15 Закону України «Про власність», який діяв на час виплати пайових внесків за квартиру, встановлено, що член житлового, житлово-будівельного, дачного, гаражного чи іншого кооперативу або товариства, який повністю вніс свій пайовий внесок за квартиру, гараж, іншу будівлю чи приміщення, надані йому в користування, набуває право власності на це майно. Момент погашення ним пайових внесків є водночас і моментом виникнення у цієї особи права власності, а врешті, якщо ця особа перебуває в шлюбі -- то водночас і права спільної сумісної власності подружжя (за умови, що первісні й наступні пайові внески робилися в період шлюбу).

Крім того, відповідно до ст. 22 КпШС УРСР, який був чинний на час виникнення спірних правовідносин, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку.

Як слідує із змісту ст.28 КпШС УРСР, який діяв на час виникнення спірних правовідносин, в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. В окремих випадках суд може відступити від начала рівності часток подружжя, враховуючи інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу.

Статтею 29 КпШС УРСР, який був чинний на час виникнення спірних правовідносин, передбачено, що якщо між подружжям не досягнуто згоди про спосіб поділу спільного майна, то за позовом подружжя або одного з них суд може постановити рішення: про поділ майна в натурі, якщо це можливо без шкоди для його господарського призначення; про розподіл речей між подружжям з урахуванням їх вартості та частки кожного з подружжя в спільному майні; про присудження майна в натурі одному з подружжя, з покладенням на нього обов'язку компенсувати другому з подружжя його частку грішми. При цьому, суд також бере до уваги інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу. Поділ спільного майна подружжя може бути проведений як під час перебування в шлюбі, так і після розірвання шлюбу.

Разом з тим, ст.60 СК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Із змісту ст.70 СК України слідує, що у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Враховуючи, що пайові внески за квартиру були виплачені під час перебування сторін у шлюбі, суд приходить до висновку, що слід визнати спірну квартиру спільною сумісною власністю подружжя, та визнати за позивачем право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_3.

Заява відповідача про застосування строків позовної давності висловлена у відзиві на позов від 19.02.2018 року задоволенню не підлягає виходячи з наступного. Відповідно до ч.2 ст.72 СК України до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності. З пояснень позивача, письмових матеріалів вбачається і не заперечується відповідачем та його представником, що ОСОБА_1 про факт реєстрації права власності на спірну квартиру за ОСОБА_4 стало відомо з листа попередження ОСОБА_4 від 06.04.2017 року (а.с.36-37) який був отриманий ОСОБА_1 27.06.2017 року. Отже, строк позовної давності, суд вважає, позивачем не пропущений.

Згідно висновку про вартість обєкта оцінки від 08.06.2018 року, проведеного субєктом оціночної діяльності «Волинь-Експерт», вартість ? частини спірної квартири АДРЕСА_4 складає 354200,00грн.

Відповідно до п.1 ч.2 ст.4 ЗУ «Про судовий збір» за подання до суду позовної заяви майнового характеру, яка подана фізичною особою ставка судового збору становить 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Таким чином за подачу даного позову позивачу належало б сплатити 3 542,00 грн. судового збору. На підставі п.9 ч.1 ст.5 ЗУ «Про судовий збір» - позивач звільнений від сплати судового збору.

Суд приймає до уваги вищевказаний висновок щодо оцінки нерухомого майна, оскільки суду не надано доказів, які б свідчили про необґрунтованість вищевказаного висновку.

Посилання представника відповідача на те, що суд не повинен брати до уваги цей висновок, тому що позивач не є співвласником спірної квартири і експерт не мав права проводити оцінку нерухомого майна, є безпідставним.

Крім цього, в судовому засіданні, суд розяснював представнику відповідача його право заявити клопотання про призначення судом експертизи визначення ринкової вартості квартири, від чого представник відповідача відмовився. Інших доказів ринкової вартості спірної квартири суду не надано.

Відповідно до ч.1 ст.241 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, а тому судовий збір в розмірі 3 542,00 грн. слід стягнути з відповідача в користь держави.

Керуючись ст.ст. 2, 5, 10, 12, 13, 81, 263-265 ЦПК України, ст. ст. 355, 372, 392 ЦК України, ст.ст. 60, 70 СК України, ст.ст. 22, 28, 29 КпШС УРСР, суд, -

в и р і ш и в :

Позов задовольнити.

Визнати спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_4 квартиру АДРЕСА_3.

Визнати за ОСОБА_1 (м.Луцьк, пр. Соборності, 30-А/119, РНОКПП НОМЕР_1) право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_4, загальною площею 62,5 кв.м., житловою площею 36,9 кв.м.

Стягути з ОСОБА_4 в дохід держави судовий збір в сумі 3 542,00 грн.

Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Волинської області через Луцький міськрайонний суд протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя Луцького міськрайонного суду Л.В. Івасюта