Постанова

Іменем України

06 червня 2018 року

м. Київ

справа № 640/17461/15-ц

провадження № 61-4648св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Гулька Б. І., Синельникова Є. В., Хопти С. Ф., Черняк Ю. В. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1,

відповідач - Український державний науково-дослідний інститут проблем водопостачання, водовідведення та охорони навколишнього природного середовища «Укрводгео»,

представник відповідача - Григоренко Дмитро Артурович,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Апеляційного суду Харківської області від 19 жовтня 2016 року у складі колегії суддів: Кокоші В. В., Черкасова В. В., Пономаренко Ю. А.,

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2015 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до Українського державного науково-дослідного інституту проблем водопостачання, водовідведення та охорони навколишнього природного середовища «Укрводгео» (далі - УДНДІ «Укрводгео») про стягнення заробітної плати та відшкодування моральної шкоди.

Позовну заяву мотивовано тим, що з 1979 року по 2012 рік вона працювала в УДНДІ «Укрводгео» на різних посадах.

У період дії безстрокового трудового договору їй не виплачено заробітну плату протягом 23 місяців. Невиплата заробітної плати пов'язана з тим, що роботодавець відправляв співробітників УДНДІ «Укрводгео» у відпустку без збереження заробітної плати. Загальна сума невиплаченої заробітної плати за час простою становить 72 079 грн 47 коп.

Крім того, у період дії безстрокового трудового договору роботодавець без її згоди, встановлював їй неповні робочі тижні протягом 57 місяців, у зв'язку з цим відповідач не виплатив їй заробітну плату у розмірі 51 239 грн 05 коп.

Наказом УДНДІ «Укрводгео» від 02 квітня 2009 року № 6-ос ОСОБА_1 звільнено з посади старшого наукового співробітника на підставі пункту 1 статті 40 КЗпП України.

Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 19 грудня 2011 року скасовано пункт 6 наказу від 02 квітня 2009 року № 6-ос УДНДІ «Укрводгео» та поновлено ОСОБА_1 на посаді старшого наукового співробітника з 07 квітня 2009 року.

Наказом УДНДІ «Укрводгео» від 16 вересня 2012 року № 31-ос ОСОБА_1 звільнено із займаної посади на підставі статті 38 КЗпП України (а. с. 17).

У порушення вимог статті 24 Закону України від 13 грудня 1991 № 1977-XII «Про наукову та науково-технічну діяльність» відповідач не видав їй одноразову грошову допомогу у розмірі шести місячних окладів, яка становить 28 204 грн 98 коп.

Крім того, неправомірними діями відповідача їй завдана моральна шкода у розмірі 29 997 грн 60 коп.

Ураховуючи викладене, ОСОБА_1, з урахуванням уточнених позовних вимог, просила стягнути з УДНДІ «Укрводгео» на її користь заробітну плату за час простою в розмірі 72 079 грн 47 коп., недоплачену заробітну плату у зв'язку зі зміною умов праці в розмірі 51 239 грн 05 коп., грошову допомогу в розмірі шести місячних посадових окладів у сумі 28 204 грн 98 коп., моральну шкоду в розмірі 29 997 грн 60 коп., а всього - 181 521 грн 10 коп.

Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 10 березня 2016 року у складі судді Ніколаєнко І. В. позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Зобов'язано УДНДІ «Укрводгео» виплатити ОСОБА_1 грошову допомогу в розмірі шести місячних посадових окладів (ставок) відповідно до розміру посадового окладу з урахуванням надбавок і доплат на момент звільнення, тобто станом на 16 вересня 2012 року. У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що на підставі Закону України «Про наукову та науково-технічну діяльність» ОСОБА_1 мала право на отримання виплати вихідної допомоги при виході на пенсію з 16 вересня 2012 року. Також суд встановив, що позивач до 09 жовтня 2015 року не зверталася до відповідача з вимогою про виплату їй такої грошової допомоги та не оскаржувала дії у встановленому законом порядку.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог про стягнення заробітної плати за час простою, неповний робочий тиждень та відшкодування моральної шкоди, суд першої інстанції виходив з безпідставності позовних вимог.

Рішенням Апеляційного суду Харківської області від 19 жовтня 2016 року, апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково, рішення Київського районного суду м. Харкова від 10 березня 2016 року в частині зобов'язання УДНДІ «Укрводгео» виплатити ОСОБА_1 грошову допомогу в розмірі шести місячних посадових окладів (ставок) відповідно до розміру посадового окладу з урахуванням надбавок і доплат на момент звільнення станом на 16 вересня 2012 року та стягнення з УДНДІ «Укрводгео» на користь держави судового збору у розмірі 487 грн 20 коп. скасовано.

Ухвалено в цій частині нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 до УДНДІ «Укрводгео» про стягнення грошової допомоги в розмірі шести місячних посадових окладів при виході на пенсію відмовлено. В іншій частині рішення суду залишене без змін.

Рішення суду апеляційної інстанції мотивоване тим, що допомога при виході на наукову пенсію у розмірі шести посадових окладів не є складовою заробітної плати, була передбачена статтею 24 Закону України «Про наукову, наукову-технічну діяльність», позивач оформила наукову пенсію саме на підставі цього закону, звернувшись з вимогами про виплату їй зазначеної допомоги, пропустила тримісячний строк звернення до суду за захистом свого права.

Залишаючи без змін рішення суду першої інстанції в частині позовних вимог про стягнення заробітної плати за час простою, неповний робочий тиждень та відшкодування моральної шкоди, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про недоведеність позовних вимог.

У листопаді 2016 року ОСОБА_1 подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила скасувати оскаржуване судове рішення та залишити в силі рішення суду першої інстанції або справу передати на новий розгляд.

Касаційна скарга мотивована тим, що судом апеляційної інстанції неправильно застосовано норми матеріального та процесуального права, строк на звернення до суду з позовними вимогами про виплату допомоги при виході на наукову пенсію у розмірі шести посадових окладів пропущено нею з поважних причин. Крім того, у період простою УДНДІ «Укрводгео» вона продовжувала працювати, зокрема, писала наукові статті, брала участь у конференціях.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

01 лютого 2018 року справу передано до Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду.

Відповідно до частини третьої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Частиною першою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційних скарг, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду вважає, що касаційна скарга підлягає задоволенню.

Судами попередніх інстанцій установлено, що ОСОБА_1 працювала в УДНДІ «Укрводгео» у період з 26 листопада 1979 року по 06 квітня 2009 року на посаді інженера лабораторії натуральних досліджень, структурного підрозділу інституту (наказ від 07 листопада 1979 року № 103-к); старшого інженера лабораторії (наказ від 11 січня 1980 року № 5-к), інженера лабораторії (наказ від 12 травня 1980 року № 33-к); молодшого наукового співробітника лабораторії (наказ від 15 грудня 1983 року № 102-к); наукового співробітника лабораторії (наказ від 03 червня 1991 року № 59-лс); наукового співробітника лабораторії споруд накопичувачів промислових стоків (наказ від 05 лютого 1992 року № 1-лс); старшого наукового співробітника лабораторії (наказ від 14 січня 1993 року № 3-лс); старшого наукового співробітника лабораторії проблем гідротехнічних споруд та накопичувачів промислових стоків (наказ від 01 серпня 2002 року № 40-лс); старшого наукового співробітника державного центру проблем гідротехнічних споруд накопичувачів промислових стоків УДНДІ «Укрводгео»(наказ від 14 серпня 2003 року № 39-лс) ( а. с. 57).

Наказом УДНДІ «Укрводгео» від 02 квітня 2009 року № 6-ос ОСОБА_1 звільнено з посади старшого наукового співробітника на підставі пункту 1 статті 40 КЗпП України.

Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 19 грудня 2011 року скасовано пункт 6 наказу від 02 квітня 2009 року № 6-ос УДНДІ «Укрводгео»та поновлено ОСОБА_1 на посаді старшого наукового співробітника з 07 квітня 2009 року (а. с. 70-73).

Наказом УДНДІ «Укрводгео» від 16 вересня 2012 року № 31-ос ОСОБА_1 звільнено із займаної посади на підставі статті 38 КЗпП України (а. с. 17).

Згідно з частинами 1, 2 статті 113 КЗпП України час простою не з вини працівника оплачується з розрахунку не нижче від двох третин тарифної ставки встановленого працівникові розряду (окладу). Про початок простою, крім простою структурного підрозділу чи всього підприємства, працівник повинен попередити власника або уповноважений ним орган чи бригадира, майстра, інших посадових осіб.

Відповідно до роз'яснень, викладених у пункті 17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» у справах за позовами про оплату простою необхідно виходити як із правил статті 113 КЗпП України, так і з відповідних норм інших актів законодавства, маючи на увазі, зокрема, таке: оплата часу простою не з вини працівника у розмірі не нижче двох третин тарифної ставки встановленого йому розряду ставиться у залежність від повідомлення ним про початок простою власника або уповноважений ним орган у тому разі, коли не йдеться про простій певного структурного підрозділу чи всього підприємства.

Відповідно до частини третьої статті 84 КЗпП України у разі простою підприємства (установи, організації) з незалежних від працівників причин власник або уповноважений ним орган (роботодавець) може у визначеному колективним договором порядку надавати відпустки без збереження або з частковим збереженням заробітної плати. За цих умов надання відпустки не ставиться у залежність від подання працівником заяви і термін перебування в ній не входить до часу оплачуваного простою, якщо це передбачено колективним договором.

Судами встановлено, що згідно з довідкою УДНДІ «Укрводгео»від 15 січня 2016 року № 15 ОСОБА_1 у квітні, серпні, жовтні 1993 року, травні, жовтні 1994 року, листопаді 1996 року, червні, липні, серпні 1997 року, лютому, квітні, червні 1999 року, лютому 2000 року, березні, квітні, червні, вересні, жовтні, листопаді, грудні 2002 року, січні, лютому, березні 2003 року на роботі не з'являлась, заробітна плата за вказаний період часу їй роботодавцем не нараховувалась (а. с. 84).

Таким чином, суди, відмовляючи в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення заробітної плати за час простою, дійшли правильного висновку про безпідставність позовних вимог.

Згідно з частиною першою статті 56 КЗпП України за угодою між працівником і власником або уповноваженим ним органом може встановлюватись як при прийнятті на роботу, так і згодом неповний робочий день або неповний робочий тиждень. Частиною другою статті 56 КЗпП України передбачено, що оплата праці в цих випадках провадиться пропорційно відпрацьованому часу або залежно від виробітку.

Відповідно до частин третьої, четвертої статті 32 КЗпП України у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці допускається зміна істотних умов праці при продовженні роботи за тією ж спеціальністю, кваліфікацією чи посадою. Про зміну істотних умов праці - систем та розмірів оплати праці, пільг, режиму роботи, встановлення або скасування неповного робочого часу, суміщення професій, зміну розрядів і найменування посад та інших - працівник повинен бути повідомлений не пізніше ніж за два місяці. Якщо колишні істотні умови праці не може бути збережено, а працівник не згоден на продовження роботи в нових умовах, то трудовий договір припиняється за пунктом 6 статті 36 цього Кодексу.

Протягом 1991-2004 років та 2006-2008 років ОСОБА_1 продовжувала працювати на займаній нею посаді при неповному робочому тижні, незгоду із встановленими умовами не висловлювала, трудовий договір з УДНДІ «Укрводгео» не припиняла, чим фактично погодилась на зміни в умовах праці.

Таким чином, суди попередніх інстанцій правильно відмовили ОСОБА_1 у задоволенні позову про стягнення заробітної плати за час простою, неповний робочий тиждень.

Відповідно до частини першої статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої порушенням її прав.

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні.

Беручи до уваги, що належних доказів на порушення відповідачем прав позивача, які б призвели до моральних страждань, позивачем не надано, то суди попередніх інстанцій дійшли правильного висновку про те, що ця вимога також не підлягає задоволенню.

Разом з тим суди по-різному вирішили питання про те, чи підлягає задоволенню вимога позивача про зобов'язання УДНДІ «Укрводгео» виплатити грошову допомогу в розмірі шести місячних посадових окладів (ставок) відповідно до розміру посадового окладу з урахуванням надбавок і доплат на момент звільнення.

Суд першої інстанції зробив висновок, що ця вимога є обґрунтованою. Суд апеляційної інстанції у задоволенні цієї вимоги відмовив на тій підставі, що позивач звернулася з позовом з пропуском строку позовної давності.

Відповідно до прецедентної практики Європейського Суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) (Рішення ЄСПЛ від 10 березня 2011 року у справі «Сук проти України» (Suk v. Ukraine п. 23); Рішення ЄСПЛ від 08 листопада 2005 року у справі «Кечко проти України» (Кechko v. Ukraine п. 23)), держава на власний розсуд визначає, які доплати надавати своїм працівникам із державного бюджету. Держава може ввести, призупинити або припинити їх виплату, вносячи відповідні законодавчі зміни. Однак, якщо законодавча норма, яка передбачає певні доплати, є чинною, а передбачені умови - дотриманими, державні органи не можуть відмовляти у їх наданні, доки законодавче положення залишається чинним.

У частині другій статті 233 КЗпП України передбачено, що у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

У рішенні Конституційного Суду України від 15 жовтня 2013 року № 8-рп/2013 вказується, що «у разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці не обмежується будь-яким строком звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, зокрема й за час простою, який мав місце не з вини працівника, незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат».

Аналогічний по суті висновок було зроблено і Верховним Судом України. Зокрема, у постанові Верховного Суду України від 26 жовтня 2016 року у справі № 6-331цс17 вказано, що «в разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці працівник має право без обмежень будь-яким строком звернутись до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, незалежно від того, чи здійснив роботодавець нарахування таких виплат».

Тлумачення статті 24 Закону України «Про наукову, наукову-технічну діяльність» (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) дозволяє зробити висновок, що грошова допомога при виході на пенсію з посади наукового (науково-педагогічного) працівника є державною гарантією наукових працівників, яка встановлена законом. Така грошова допомога охоплюється поняттям заробітної плати, яка підлягає виплаті незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування такої грошової допомоги. Більше того, у статті 24 Закону України «Про наукову, наукову-технічну діяльність» (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) для характеристики статусу особи, яка має право на таку доплату, використовується термін «працівник», що додатково підтверджує належність такої грошової доплати до заробітної плати. Тому позов про стягнення грошової допомоги у розмірі шестимісячних посадових ставок (окладів) не обмежується будь-яким строком звернення.

Таким чином, доводи касаційної скарги дають підстави для висновку про те, що оскаржене рішення Апеляційного суду Харківської області від 19 жовтня 2016 року ухвалено без додержанням норм матеріального права (частини другої статті 233 КЗпП України).

Відповідно до частини першої статті 413 ЦПК України суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.

Колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції ухвалено відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права та на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин справи, а тому це рішення на підставі статті 413 ЦПК України необхідно залишити в силі, а рішення апеляційного суду - скасувати.

Керуючись статтями 402, 409, 413, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Апеляційного суду Харківської області від 19 жовтня 2016 року скасувати.

Рішення Київського районного суду м. Харкова від 10 березня 2016 року залишити в силі.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: Б. І. Гулько

Є. В. Синельников

С. Ф. Хопта

Ю. В. Черняк