Справа №478/1376/17
Провадження №2/478/170/2018
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 червня 2018 року. Казанківський районний суд Миколаївської області в складі: головуючого судді Іщенко Х.В., при секретарі Луговській А.І., розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду смт Казанка цивільну справу в порядку спрощеного позовного провадження за позовом ОСОБА_1 та представника позивача за дорученням адвоката ОСОБА_2 до фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 про поновлення на роботі, виплати заробітної плати за вимушений прогул та стягнення допомоги у звязку з вагітністю та пологами,

В С Т А Н О В И В:

07.09.2017 року позивач та представник позивача за дорученням звернулись до Казанківського районного суду Миколаївської області даним позовом, обґрунтовуючи позовні вимоги тим, що 01.02.2017 року між нею (позивачем) та відповідачем ФОП ОСОБА_3 було укладено трудовий безстроковий договір за №2 та вона (позивачем) була прийнята на роботу до ФОП ОСОБА_3 на посаду продавця з окладом 3200 грн. на місяць з тривалістю робочого часу 40 годин на тиждень та двох вихідних.

Станом на 13.05.2017 року позивач знаходиться на обліку по вагітності у лікаря акушера гінеколога відділення Казанківської ЦРЛ Миколаївської області про що має довідку за №01-10/615 від 06.06.2017 року.

20.06.2017 року відповідач ФОП ОСОБА_3 видав їй (позивачу) довідку про нараховану їй заробітну плату в сумі 12800 грн. та сказав, щоб вона не виходила на роботу, так як він не буде сплачувати заробітну плату, вимагав написати заяву про звільнення за власним бажанням, при відмові звільнить за порушення трудової дисципліни.

Так своїми діями позивач заборонив їй (позивачу) працювати з 01.07.2017 року та уникає від виплати заробітної плати та допомоги у звязку з вагітністю та пологами.

Позивач вважає, що її звільнено незаконно та просить суд: поновити її на роботі у ФОП ОСОБА_3 згідно договору від 01.02.2017 року на посаду продавця продовольчих товарів та стягнути з відповідача ФОП ОСОБА_3 заробітну плату за період з 01.06.2017 року по 06.09.2017 року, а також допомогу у звязку з вагітністю та пологами.

Ухвалою суду від 28.11.2017 року зазначену позовну заяву залишено без розгляду на підставі ч.3 ст.207 ЦПК України, в редакції, що діяла на момент прийняття такого рішення, адже суд дійшов висновку, що належним чином повідомлений позивач повторною не зявився в судове засідання та від нього не надійшла заява про розгляд справи за його відсутності.

Ухвалою Апеляційного суду Миколаївської області від 05.02.2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 задоволено. Ухвалу Казанківського районного суду Миколаївської області від 28.11.2017 року скасовано, а цивільну справу направлено до того ж суду першої інстанції для продовження її розгляду.

Справа надійшла до Казанківського районного суду Миколаївської області 12.02.2018 року та передана судді Іщенко Х.В. на підставі протоколу передачі судової справи та ухвалою суду від 27.02.2018 року була призначена до розгляду в порядку спрощеного провадження.

21.05.2018 року від представника позивача за дорученням адвоката ОСОБА_2 до суду надійшла заява про уточнення позовних вимог, на підставі якої він просив суд: залучити в якості співвідповідача ОСОБА_5 соціального захисту населення Казанківської райдержадміністрації в Миколаївській області; поновити ОСОБА_4 на роботі у ФОП ОСОБА_3 згідно договору від 01.02.2017 року на посаду продавця продовольчих товарів; стягнути з відповідача ФОП ОСОБА_3 заробітну плату в сумі 18204 грн. 46 коп. за період з 01.02.2017 року по 06.09.2017 року. За час вимушеного прогулу від 20.06.2017 року по день винесення рішення суду 31.05.2018 року в сумі 35342 грн. 22 коп. Допомогу у звязку з вагітністю та пологами за 126 днів в сумі 13653 грн. 32 коп, разом 67200 грн. Стягнути із відповідача ОСОБА_5 соціального захисту населення Казанківської райдержадміністрації в Миколаївській області допомогу при народженні дитини в розмірі 41280 грн. та одноразову допомогу в сумі 10320 грн., разом в сумі 51600 грн. Судові витрати покласти в солідарному порядку на відповідачів.

Ухвалою суду від 31.05.2018 року було відмовлено у прийнятті заяви представника позивача за дорученням адвоката ОСОБА_2 про уточнення позовних вимог на підставі п.2 ч.2 ст.49 ЦПК України.

Позивач та його представник в судове засідання не зявились, про час та місце проведення судового засідання були повідомлені належним чином, причини неявки суду не повідомили, клопотань про відкладення розгляду справи до суду не надходило. Раніше в судових засіданнях позивач ОСОБА_1 зазначила, що отримувала заробітну плату у ФОП ОСОБА_3 щомісячно, відповідно до умов трудового договору станом на 30.06.2017 року. 01.07.2017 року не вийшла на роботу. ОСОБА_3 сказав щоб вона звільнялась і через 2-3 дні в нього працював другий продавець. Під час проведення ревізії щодо недостачі присутня не була і висновки про її результати не отримувала. Відповідачем була звільнена 15.07.2017 року, з наказом про звільнення не була ознайомлена. Державну допомогу при народженні дитини отримала як непрацююча в сумі 10320 грн., і отримує державну допомогу до досягнення дитиною 3 років у розмірі 860 грн. щомісячно. Довідку про вагітність за місцем роботи ФОП ОСОБА_3 не надавала, а надала в управління соціального захисту населення Казанківської РДА, як непрацююча.

Відповідач та його представник в судове засідання не зявились, про час та місце проведення судового засідання були повідомлені належним чином, причини неявки суду не повідомили, раніше в судових засіданнях, представник відповідача за довіреністю ОСОБА_6 позов не визнала та просила в позові відмовити. Згідно заяви представника відповідача за довіреністю, 20.06.2017 року було виявлено недостачу матеріальних цінностей, допущених продавцем ОСОБА_4 (позивачем) під час її роботи за трудовим договором з ФОП ОСОБА_3 (відповідачем), після чого позивач відмовилась приймати участь у ревізії та самостійно припинила роботу з 20.06.2018 року. Звернувшись до суду 07.09.2017 року з зазначеним позовом позивач, згідно ст.233 КЗпП пропустила строк позовної давності звернення до суду щодо її (позивача) звільнення.

Дослідивши подані матеріали справи, всебічно і повно зясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, обєктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до наступного.

Відповідно до ст.3 ч.1 КЗпП України, законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.

Відповідно до п.4 постанови Пленуму Верховного Суду України №13 «Про практику розгляду судами корпоративних спорів» від 24.10.2008 року відповідно до ст.3 КЗпП України, до трудових відносин належать відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.

Відповідно до cт.232 КЗпП України, безпосередньо в районних, районних у місті, міських чи міськрайонних судах розглядаються трудові спори за заявами працівників підприємств, установ, організацій.

Судом встановлено, що 01.02.2017 року між ФОП ОСОБА_3, ідентифікаційний номер НОМЕР_1, та ОСОБА_4 було укладено безстроковий трудовий договір, згідно якого остання була прийнята на роботу на посаду продавець продовольчих і непродовольчих товарів з заробітною платою 3200 грн. на місяць.

Згідно записів у трудовій книжці серія АЛ №969498, виданої ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, дата заповнення 04.07.2014 року, - 01.02.2017 року остання прийнята до ФОП ОСОБА_3 на роботу продавцем згідно трудового договору №1 від 01.02.2017 року. 15.07.2017 року звільнена з роботи згідно ст.38 КЗпП України (за власним бажанням) з поміткою, - запис №5 від 15.07.2017 року вважати недійсним. 15.07.2017 року звільнена з роботи згідно ст.40 п.4 КЗпП України (звільнення за прогул без поважних причин).

Згідно заяви ОСОБА_3 до Казанківського ВП Новобузького ВП ГУНП в Миколаївській області, зареєстрованої 10.10.2017 року, під час проведення 01.07.2017 року ревізії товарно-матеріальних цінностей у ОСОБА_4 виявлено недостачу коштів в розмірі 13931 грн., добровільно внести в касу вказану суму остання відмовилась. На підставі викладеного ОСОБА_3 просив порушити відносно ОСОБА_4 кримінальне провадження за ст.191 КК України.

Згідно відомостей з інформаційного фонду Державного реєстру фізичних осіб ДФС України про суми виплачених доходів та утримання податків, наданої Казанківським відділенням Баштанської обєднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Миколаївській області від 11.07.2017 року за №1367, ОСОБА_4 прийнята на роботу 01.02.2017 року та за 1 квартал 2017 року ФОП ОСОБА_3 СПД НОМЕР_1 їй було нараховано та виплачено заробітну плату у сумі 6400 грн.

Згідно свідоцтва про шлюб, серія І-ФП №141310, виданого виконавчим комітетом Володимирівської сільської ради Казанківського району Миколаївської області 12.12.2017 року, ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, зареєстрували шлюб 12.12.2017 року, актовий запис №7, прізвище після державної реєстрації шлюбу: у чоловіка ОСОБА_7, у дружини ОСОБА_3.

Відповідно до частин 1, 3 та 4 статті 24 КЗпП України, трудовий договір укладається, як правило, в письмовій формі. Укладення трудового договору оформляється наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу про зарахування працівника на роботу. Трудовий договір вважається укладеним і тоді, коли наказ чи розпорядження не були видані, але працівника фактично було допущено до роботи. Таким чином, фактичний допуск до роботи вважається укладенням трудового договору незалежно від того, чи було прийняття на роботу належним чином оформлене, якщо робота провадилась за розпорядженням чи з відома власника або уповноваженого ним органу.

Дані обставини визнані та приймаються судом до уваги, як доведений факт перебування ОСОБА_1 з ФОП ОСОБА_3 у фактичних трудових відносинах.

Позивач ОСОБА_1 у судовому засіданні від 31.05.2018 року зазначила, що отримувала заробітну плату у ФОП ОСОБА_3 щомісячно, відповідно до умов трудового договору станом на 30.06.2017 року. 01.07.2017 року не вийшла на роботу. Відповідачем була звільнена 15.07.2017 року.

15.07.2017 року ОСОБА_1 звільнена з роботи згідно ст.40 п.4 КЗпП України (звільнення за прогул без поважних причин).

Відповідно до положень ст.ст.13, 19 ЦПК України, суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

У розумінні вимог ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Кодекс законів про працю України у ст.40 визначає прогул як підставу для розірвання трудового договору з працівником з ініціативи власника або уповноваженого ним органу. При цьому в Постанові Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 06.11.1992 року №9 розкривається зміст поняття «прогул» як відсутність працівника на роботі протягом усього робочого дня, або більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин. Не є поважними причинами відсутності працівника на роботі згідно зазначеної постанови, зокрема, поміщення особи до медвитверезника, самовільне використання без погодження з власником або уповноваженим ним органом днів відгулів, чергової відпустки, залишення роботи до закінчення строку трудового договору чи строку, який працівник зобов'язаний пропрацювати за призначенням після закінчення вищого чи середнього спеціального учбового закладу. Отже, відсутність працівника на роботі без поважних причин (прогул) за своєю природою є грубим порушенням трудової дисципліни і, як наслідок, тягне накладення одного з видів дисциплінарного стягнення догану або звільнення, з дотриманням правил, встановлених статтями 148 - 151 КЗпП України.

Поважність причин прогулу встановлюється судом у кожному окремому випадку, з урахуванням всіх обставин справи, а також позиції Верховного Суду України, висловленій в Постанові Пленуму №9. Взагалі аналіз чинного законодавства, зокрема, п.4 ч.1 ст.40 КЗпП, а також п.24 Типових правил внутрішнього трудового розпорядку, затверджених Постановою Держкомітету СССР з праці та соціальних питань №213 від 20.07.84р., дає підстави зробити висновок, що основним критерієм віднесення причин відсутності працівника на роботі до поважних є наявність обставин, які повністю виключають вину працівника, яких в судовому засіданні не встановлено.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 була звільнена ФОП ОСОБА_3 у звязку з прогулом 15.07.2017 року.

Згідно довідки за №98, виданої Казанківською ЦРЛ 06.09.2017 року, ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_3, яка проживає в с. Володимирівка, перебуває на обліку у звязку з вагітністю і має термін вагітності 30 тижнів. Період надання державної допомоги з 06.09.2017 року по 09.01.2018 року.

Згідно свідоцтва про народження, серія І-ФП №27998, виданого виконавчим комітетом Володимирівської сільської ради Казанківського району Миколаївської області 12.12.2017 року, 21.11.2017 року народився ОСОБА_8, батько ОСОБА_7, мати ОСОБА_1.

Відповідно до вимог частини 3 статті 184 КЗпП України, звільнення вагітних жінок з ініціативи власника або уповноваженого ним органу не допускається. Частина 1 статті 235 КЗпП України передбачає, що у разі звільнення без законної підстави працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

Позивач ОСОБА_1 у судовому засіданні від 31.05.2018 року зазначила, що державну допомогу при народженні дитини отримала як непрацююча в сумі 10320 грн., і отримує державну допомогу до досягнення дитиною 3 років у розмірі 860 грн. щомісячно. Довідку про вагітність за місцем роботи ФОП ОСОБА_3 не надавала, а надала в управління соціального захисту населення Казанківської РДА, як непрацююча.

З наведеного вбачається, що роботодавець ФОП ОСОБА_3 на період звільнення позивача ОСОБА_1 01.07.2017 року, не був повідомлений позивачем про її вагітність та йому остання не надавала даних, що вона перебуває на обліку у звязку з вагітністю, тому звільнення проходило на загальних засадах, без порушень вимог ч.3 ст.184 КЗпП України. Державну допомогу при народженні дитини позивач ОСОБА_1 отримала як непрацююча в сумі 10320 грн., і отримує державну допомогу до досягнення дитиною 3 років у розмірі 860 грн. щомісячно.

Статтею 116 КЗпП України передбачено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.

Згідно ст.117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника.

Відповідно до підпункту «л» пункту 3 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 р, № 100 (далі - Порядок), цей Порядок застосовується у випадках, коли згідно з чинним законодавством виплати провадяться виходячи із середньої заробітної плати.

Згідно із абзацом 3 пункту 2 Порядку, середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою повязана відповідна виплата. Згідно із пунктом 8 Порядку, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, на число календарних днів за цей період.

Відтак, судом встановлено, що заробітна плата ОСОБА_1 у ФОП ОСОБА_3 в першому кварталі 2017 року складала 3200 грн. на місяць. За два місяці зарплата позивача складає 6400 грн. Кількість робочих днів (змін) складала 20 на місяць. За два місяці кількість робочих днів (змін) склала 40. Середньоденна заробітна плата: 6400 грн./ 40 = 160 (грн.). Відтак, станом на 15.07.2017 року сума, що підлягає стягненню з відповідача за час вимушеного прогулу, виходячи із середньоденної заробітної плати в розмірі 160 грн., за період з 01.07.2017 року становить 1600 (одна тисяча шістсот) гривень.

Враховуючи вищевикладене, проаналізувавши всі обставини справи, докази в їх сукупності, беручи до уваги відсутність належних та допустимих доказів поважності відсутності позивача ОСОБА_1 на роботі з 01.07 по 15.07.2017 року беручи до уваги те, що відповідач ФОП ОСОБА_3 на період звільнення позивача ОСОБА_1 01.07.2017 року, не був повідомлений позивачем про її вагітність та йому остання не надавала даних, що вона перебуває на обліку у звязку з вагітністю, що позивач ОСОБА_1 державну допомогу при народженні дитини отримала як непрацююча в сумі 10320 грн., і отримує державну допомогу до досягнення дитиною 3 років у розмірі 860 грн. щомісячно. Довідку про вагітність за місцем роботи ФОП ОСОБА_3 не надавала, а надала в управління соціального захисту населення Казанківської РДА, як непрацююча, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позову щодо поновлення позивача на роботі та стягнення з відповідача допомоги у звязку з вагітністю та пологами.

Позовні вимоги щодо виплати заробітної плати за вимушений прогул підлягають задоволенню частково, а саме виплати позивачу заробітної плати з 01.07.2017 року на момент звільнення 15.07.2017 року.

Керуючись ст.ст.10, 12, 13 ,81, 89, 141, 258-259, 263-265 ЦПК України, суд -

В И Р І Ш И В:

Позовні вимоги задовольнити частково.

Стягнути з фізичної особи-підприємця фізичної особи-підприємця ОСОБА_3, (ІПН НОМЕР_1) на користь ОСОБА_1, (РНПП НОМЕР_2) середній заробіток за час вимушеного прогулу, за період з 01 липня 2017 року на момент звільнення 15 липня 2017 року, у сумі 1600 (одна тисяча шістсот) гривень.

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 щодо поновлення на роботі та стягнення допомоги у звязку з вагітністю та пологами відмовити

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржене до Апеляційного суду Миколаївської області шляхом подання через Казанківський районний суд Миколаївської області апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складено 25.06.2018 року.

Суддя: