Справа № 278/937/18
Провадження №2/278/467/18
З А О Ч Н Е Р І Ш Е Н Н Я
22 червня 2018 року Житомирський районний суд Житомирської області в складі: головуючого судді - Зубчук І.В.
з участю секретаря судового засідання Лабенської Л.І.
розглянувши у відкритому судовому засідання в м.Житомирі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на земельну ділянку, -
В С Т А Н О В И В :
Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання права власності на земельну ділянку.
В обґрунтування позовних вимог зазначив, що він є власником житлового будинку №27, загальною площею 316,3 кв.м., жилою площею 74,8 кв.м., та господарської будівлі площею 42,3 кв.м., уборної, колодязю, огорожі, які розташовані на земельній ділянці площею 0,145 га. для будівництва та обслуговування жилого будинку за адресою: Житомирська область, Житомирський район, с.Глибочиця, вул.Саєнка. Позивач не може користуватися своїм майном, оскільки земельна ділянка на якій побудований його житловий будинок належить іншій особі, в той час як земельна ділянка за адресою: Житомирська область, Житомирський район, с.Глибочиця, вул.Саєнка, 27, не містить посилань на межові знаки, не виділена в натурі, а також не має кадастрового номеру.
Позивач позовні вимоги просив задовольнити з підстав зазначених в ньому.
Відповідач в судове засідання повторно не зявився. У відповідності до ч.6 ст.128 ЦПК України належним чином повідомлений про час і місце розгляду справи за адресою проживання, зареєстрованою у встановленому законом порядку.
Відповідно до ч.4 ст.223 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення).
Враховуючи те, що у справі є достатньо матеріалів про права та взаємовідносини сторін, зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи у відсутності відповідача, що відповідає вимогам ст.280 та ч.2 ст.247 ЦПК України.
Суд, оглянувши матеріали справи прийшов до наступного висновку.
Відповідно до ст.19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Судом встановлено, що ОСОБА_2 належить земельна ділянка площею 0,145 га., для будівництва та обслуговування жилого будинку, яка розташована на території Глибочицької сільської ради Житомирського району, що підтверджується державним актом на право приватної власності на землю, серія І-ЖТ №015088 від 17 жовтня 1997 року (а.с.7).
ОСОБА_3 з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності ОСОБА_1 є власником житлового будинку №27, що розташований по вул.Саєнка в с.Глибочиця, Житомирського району, Житомирської області позначений під літерою - «А», загальною площею 316,3 кв.м., житловою площею 74,8 кв.м. (а.с.5).
ОСОБА_3 ч.1 ст.116 Земельного кодексу України, громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом, або за результатами аукціону.
ОСОБА_3 ч.6 ст.118 Земельного кодексу України, громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки.
Відповідно ч.7 ст.118 Земельного кодексу України, підставою відмови у наданні такого дозволу розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки може бути лише невідповідність місця розташування об'єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо порядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.
Таким чином ст.118 Земельного кодексу України містить вичерпний перелік підстав для відмови у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки.
Перехід права користування земельної ділянки при переході права власності на будівлю або споруду, які розташовані на ній, також визначається на підставі договору (частина друга статті 120 Земельного кодексу України).
Разом з тим, при відсутності цивільно-правової угоди щодо земельної ділянки при переході права власності на об'єкт нерухомості, слід враховувати наступне.
Частина перша статті 120 Земельного кодексу України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) передбачала, що у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об'єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення.
Аналіз змісту норм статті 120 Земельного кодексу України у їх сукупності дає підстави для висновку про однакову спрямованість її положень щодо переходу прав на земельну ділянку при виникненні права власності на будівлю і споруду, на якій вони розміщені.
Зазначені норми закріплюють загальний принцип цілісності об'єкту нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об'єкт розташований. За цими нормами визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачається механізм роздільного правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, і правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на нерухомість.
При цьому при застосуванні положень статті 120 Земельного кодексу України у поєднанні з нормою статті 125 Земельного кодексу України слід виходити з того, що у випадку переходу права власності на об'єкт нерухомості у встановленому законом порядку, право власності на земельну ділянку у набувача нерухомості виникає одночасно із виникненням права власності на зведені на земельній ділянці об'єкти. Це правило стосується й випадків, коли право на земельну ділянку не було зареєстроване одночасно з правом на нерухомість, однак земельна ділянка раніше набула ознак об'єкта права власності.
Отже спірна земельна ділянка з моменту отримання і реєстрації державного акту є об'єктом права власності.
Відповідно до ч.1 ст.87 Земельного кодексу України право власності на землю - це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками, яке виникає на підставі на підставі: а) придбання за договором купівлі-продажу, ренти, дарування, міни, іншими цивільно-правовими угодами; б) безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності; в) приватизації земельних ділянок, що були раніше надані їм у користування; г) прийняття спадщини; ґ) виділення в натурі (на місцевості) належної їм земельної частки (паю) (ч.1 ст.81 Земельного кодексу України).
Аналогічні висновки викладені в постанові від 11 лютого 2015 року у справі №6-2цс15 Верховного Суду України та постанові від 22 вересня 2015 року у справі №922/2257/14 Вищого господарського суду України.
Засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом. Так, при розгляді справи було б неприйнятно враховувати право на ефективний засіб захисту, а саме, запобігання порушенню або припиненню порушення з боку суб'єкта владних повноважень, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права, без його практичного застосування.
Таким чином, обов'язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права.
За таких обставин, суд приходить до обґрунтованого висновку про задоволення позовних вимог.
Керуючись ст.ст. 116, 118, 120 Земельного кодексу України, ст.ст.4, 12, 82, 247, 258- 259, 263-265, 280 ЦПК України, суд, -
Позов ОСОБА_1 задовольнити.
Припинити право власності ОСОБА_2 на земельну ділянку площею 0,145 га., для будівництва та обслуговування жилого будинку, згідно державного акту на право приватної власності на землю, серія І-ЖТ №015088 від 17 жовтня 1997 року.
Визнати право власності за ОСОБА_1 на земельну ділянку площею 0,145 га., для будівництва та обслуговування жилого будинку, яка розташована в с.Глибочиця, вул.Саєнка, 27, Житомирського району, Житомирської області.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Заочне рішення може бути оскаржено шляхом подачі апеляційної скарги до апеляційного суду Житомирської області протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
Суддя: І. В. Зубчук