Провадження № 2/369/801/18
10.05.2018 року Києво-Святошинський районний суд Київської області в складі:
головуючої судді Пінкевич Н.С.,
за участі секретаря Водала А.Ю.
розглянувши в порядку загального позовного провадження у відкритому засіданні в залі суду в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «АВТО ПРОСТО», Товариства з обмеженою відповідальністю «АТ СЕРВІС» про визнання правочину недійсним та застосування реституції, -
У грудні 2017 року позивач звернувся з позовом про визнання правочину недійсним та застосування реституції. Свої вимоги мотивував тим, що 25 липня 2016 року між ТОВ «АВТО ПРОСТО» та ТОВ «АТ Сервіс» і ним укладено договори з метою придбання автомобіля марки Chevrolet Cruze вартістю 407 880 гривень. На виконання умов цих договорів він сплатив 16 465,24 грн. ТОВ «АВТО ПРОСТО» та 19 578,21 грн. ТОВ «АТ Сервіс», однак автомобіль не отримав. Вважає, що при укладені вказаних договорів відповідач ТОВ «АВТО ПРОСТО» умисно ввело його в оману щодо умов отримання автомобіля і обставин, які мають істотне значення, а саме щодо ціни на автомобіль, який він бажав придбати, збільшуючи в односторонньому порядку його вартість. При збільшенні ціни на автомобіль відповідач у встановленому договором порядку про це його не повідомляв. При цьому вважає, що в діях ТОВ «АВТО ПРОСТО» наявні ознаки нечесної підприємницької практики, яка вводить споживача в оману, так як виплати ним грошових коштів не створюють для відповідача будь-яких обовязків. У звязку з цим, кошти сплачені ним за такими договорами, підлягають стягненню відповідно до ст. 216 Цивільного Кодексу України.
Тому просив суд визнати недійсним з моменту укладення договір №730492 від 24 вересня 2017 року, укладений між ОСОБА_1 та ТОВ «АВТО ПРОСТО»; стягнути із Товариства з обмеженою відповідальністю «АВТО ПРОСТО», на користь ОСОБА_1 грошові кошти у розмірі 16 465,24 грн.; визнати недійсним з моменту укладення договір доручення № 730492 від 24 вересня 2017 року укладений між безпалим А.В. та Товариством з обмеженою відповідальністю «АТ Сервіс»; стягнути із Товариства з обмеженою відповідальністю «АТ Сервіс» на користь ОСОБА_1 грошові кошти у розмірі 19 578,21 грн.
У судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав на підставі поданих доказів, просив суд задоволити позов.
Відповідач ТОВ «АВТО ПРОСТО» та ТОВ «АТ СЕРВІС» в судове засідання не з'явилися, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином. Клопотань про відкладення розгляду справи до суду не надходило.
Суд вважає, за можливим вирішити справу на підставі наявних у ній матеріалів та постановити заочне рішення, проти чого не заперечує позивач, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України.
Всебічно проаналізувавши обставини справи в їх сукупності, оцінивши за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному і об'єктивному розгляді справи, зібрані по справі докази, керуючись законом, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню частково з наступних підстав.
Згідно ч. 1 ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Статтею 89 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
При розгляді справи судом встановлено, що між ОСОБА_1 та Товариством з обмеженою відповідальністю «АВТО ПРОСТО» 24 вересня 2017 року укладено договір, предметом якого є надання Учаснику фінансових послуг з адміністрування фінансових активів для придбання товарів в групах, спрямованих на придбання автомобіля, за рахунок обєднання грошових коштів учасників через систему «Авто Так». Також між ОСОБА_1 та Товариством з обмеженою відповідальністю «АВТО ПРОСТО» підписано Додатки № 1 та № 2 до вказаного договору, які є невідємною його частиною. ОСОБА_2 укладена в рамках створеної позивачем системи надання послуг з придбання автомобіля «Авто Так».
Згідно умов укладеного договору, а також п. п. 3, 17, 19, 22 статті 1 Закону України «Про захист прав споживачів» відповідач виступає виконавцем певних послуг, зазначених у ст. 1 угоди, а позивач є їх споживачем.
На виконання угоди позивачем на користь відповідача було сплачено36 041,48 грн., що підтверджено наявними в матеріалах справи копіями квитанцій.
Відповідно до ст. 2 Договору та загального комплексного аналізу інших положень Договору Товариство з обмеженою відповідальністю «АВТО ПРОСТО» зобовязаний вчинити дії щодо організації і створення умов для придбання автомобілів учасниками системи, здійснення адміністративних процедур, необхідних для передачі автомобіля учаснику системи, який одержав право на отримання автомобіля, зокрема відповідач формує групу учасників для придбання автомобіля, до якої включає позивача, створює фонд учасників за рахунок сплачених ними щомісячних платежів, здійснює оплату автомобілів виробнику чи дистрибютору за рахунок коштів, сплачених учасниками системи, складає асигнаційні акти, здійснює адміністративні процедури щодо передачі автомобіля учаснику системи, який одержав таке право, здійснює адміністрування груп.
Розділом 2 Договору визначено правила функціонування системи придбання в групах «Авто Так», а саме передбачено порядок надання права учаснику системи на отримання автомобіля через механізми накопичення внесків та пропозиції авансових внесків шляхом складання асигнаційних актів.
Аналізуючи умови укладеної угоди між сторонами та додатків до неї, суд дійшов висновку, що в їх умовах наявне відображення дії пірамідальної схеми під назвою «система придбання в групах ОСОБА_3».
Таким чином, за умовами договору право отримати товар позивачем залежить від внесення коштів іншими учасниками системи «АвтоТак», а розподіл фонду групи учасників системи проходить по пірамідальній схемі, коли отримання товару одним із учасників групи можливе лише в разі накопичення достатніх фінансових ресурсів шляхом залучення коштів інших учасників групи без інвестування товариством власних коштів. В подальшому учасник системи, який отримав товар, продовжує сплачувати внески, які фактично компенсують кошти іншим учасникам системи, тобто один учасник програми за свої власні кошти оплачує товар іншому учаснику програми. Крім того, виплати грошових коштів, здійснені позивачем, не створюють для відповідача будь - яких обов'язків. При цьому, позивач сплачує відповідачу не за одержання товару чи послуги, а фактично лише за можливість одержання права на купівлю товару, яке надається не за рахунок відповідача, а за рахунок залучення інших споживачів і їх коштів до такої ж схеми. Таким чином, в діяльності Товариства з обмеженою відповідальністю «АВТО ПРОСТО» наявні ознаки нечесної підприємницької практики, яка вводить споживача в оману. Отже, наведений вид нечесної підприємницької практики, що вводить споживача в оману, містить ознаки пірамідальної схеми, коли споживач сплачує за можливість одержання компенсації, яка надається за рахунок залучення інших споживачів такої системи, а не за рахунок продажу або споживання продукції, включено в умови спірної угоди.
Частиною 1 ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів» заборонено нечесну підприємницьку практику, яка включає будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною.
Згідно з п. 7 ч. 3 ст. 19 цього Закону забороняється утворення, експлуатація або сприяння розвитку пірамідальних схем, коли споживач сплачує за можливість одержання компенсації, яка надається за рахунок залучення інших споживачів до такої схеми, а не за рахунок продажу або споживання продукції.
Аналіз п. 7 ч. 3 ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів» дає підстави для висновку, що поняття «пірамідальна схема» у розумінні цієї норми має такі обов'язкові ознаки: а) здійснення сплати за можливість одержання учасником компенсації; б) компенсація надається за рахунок залучення учасником інших споживачів схеми; в) відсутність продажу або споживання товару.
Відповідно до ч. 6 ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів» правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними.
Тому, на підставі викладеного суд вважає, що договір «Фінасування нових автомобілів» від 24 вересня 2017 року, укладений між сторонами у справі, здійснений з використанням нечесної підприємницької практики та спрямований на утворення, експлуатацію, сприяння розвитку пірамідальних схем, а діяльність відповідача підпадає під ознаки п. 7 ч. 3 ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів».
Зазначена правова позиція повністю співпадає з правовими висновками суду касаційної інстанції, які викладені в листі Вищого спеціалізованого суду України від 28.05.2012 року № 10-729/0/4-12 щодо деяких спірних питань судової практики при вирішенні спорів про визнання недійсними (розірвання) договорів по адмініструванню фінансових активів для придбання товарів у групах.
Крім того, в постанові Верховного Суду України від 23 травня 2012 року, прийнятої за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних відносинах (справа № 6-35цс12), яка є обов'язковою для всіх судів і суди зобов'язані привести свою практику у відповідність з цим рішенням (ст. 360-7 ЦПК України), зазначено, що сплата коштів не за сам товар, а за можливість одержання права на купівлю товару, формування особою без залучення власних коштів групи клієнтів, за рахунок коштів яких здійснювалась передача права на купівлю товару одному з учасників групи, що є компенсацією за рахунок коштів інших учасників групи, залучених до умов діяльності системи,є такою, що вводить споживача в оману.
Аналогічна правова позиція викладена у Постанові Верховного Суду України від 11 вересня 2013 року № 6-40цс13, яка відповідно до положень статті 360-7 ЦПК України, є обов'язковою для всіх судів України.
Суд вважає, що оскільки позивач сплачував кошти не за сам товар, а за можливість одержання права на купівлю товару, відповідач без залучення власних коштів формував групи клієнтів, за рахунок коштів яких здійснювалась передача права на купівлю товару одному з учасників групи, що є компенсацією за рахунок коштів інших учасників групи, залучених до умов діяльності системи «Авто Так», то спірний договір «Фінасування нових автомобілів» від 24 вересня 2017 року № 730492 порушує права позивача, а діяльність відповідача з реалізації системи «Авто Так» є такою, що дійсно вводить споживача в оману.
Крім того, суд вважає, що згідно із ст. ст. 203, 215 Цивільного кодексу України встановлені судом обставини є підставою для визнання договору не дійсним.
Згідно ч. 2 ст. 215 Цивільного кодексу України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин).
За таких обставин, суд приходить до висновку, що позов в частині вимоги про визнання недійсним з моменту укладення договору «фінансування нових автомобілів» від 24 вересня 2017 року № 730492, укладений між ОСОБА_1 та Товариством з обмеженою відповідальністю «АВТО ПРОСТО» ґрунтується на вимогах законодавства, а тому підлягає задоволенню.
Щодо позовної вимоги про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю «АВТО ПРОСТО», на користь позивача грошових коштів у розмірі 16 465,24 грн., суд також вважає, що вона обґрунтована та підлягає задоволенню виходячи з наступного.
Відповідно до ст. 216 Цивільного кодексу України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що повязані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобовязана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Якщо у звязку із вчиненням недійсного правочину другій стороні або третій особі завдано збитків, вони підлягають відшкодуванню винною стороною.
Із доданих до матеріалів справи копій квитанцій вбачається, що позивач на виконання договору «фінансування нових автомобілів» від 24 вересня 2017 року №730492, сплатив Товариству з обмеженою відповідальністю «АВТО ПРОСТО» 16 465,24 грн. щомісячних платежів.
Таким чином, Товариство з обмеженою відповідальністю «АВТО ПРОСТО» отримало від позивача на виконання недійсного правочину грошові кошти в розмірі 16 465,24 грн., які відповідно до ч. 1 ст. 216 Цивільного кодексу України, підлягають поверненню позивачу.
Позовні вимоги про визнання недійсним з моменту укладення Договору доручення від 24 вересня 2017 року № 730492, укладеного між ОСОБА_4 і Товариством з обмеженою відповідальністю «АТ Сервіс» та стягнення з останнього грошових коштів, задоволенню не підлягають, зважаючи на наступне.
Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог.
Відповідно до п. 11 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судове рішення у цивільній справі» від 18.12.2009 № 14 у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів, розрахунки, з яких суд виходив при задоволенні грошових та інших майнових вимог. Встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд має свої дії мотивувати та враховувати, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Розглядаючи справу, суд повинен звертати особливу увагу на наявність у позовній заяві обставин, передбачених пунктами 5, 6 ч. 2 ст. 119 ЦПК, а саме виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги та зазначення доказів, що підтверджують кожну обставину.
Позивач має обґрунтувати кожну свою вимогу належними доказами.
Під час розгляду справи судом встановлено, що між позивачем та Товариством з обмеженою відповідальністю «АТ Сервіс» 24 вересня 2017 року № 730492 укладено «Договір доручення», предметом якого є надання позивачем цьому товариству права від його імені вчиняти дії, визначені цим договором.
Відповідно до ст. 237 Цивільного кодексу України представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов'язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє. Представництво виникає на підставі договору.
Суд відхиляє доводи позивача про недійсність «Договору доручення» від 24 вересня 2017 року № 730492, оскільки ні в позовній заяві, ні в інших матеріалах справи не зазначено, чому та на підставі яких норм матеріального права він є недійсним. Позовна заява містить лише обґрунтування недійсності договору «Фінансування нових автомобілів» від 24 вересня 2017 року № 730492.
За таких обставин, суд позбавлений можливості дійти висновку про обґрунтованість та законність вказаних позовних вимог.
Відповідно до ч. 2 ст. 22 Закону України «Про захист прав споживачів» споживачі звільняються від сплати судового збору за позовами, що повязані з порушенням їх прав.
Керуючись ст. ст. 1, 19 Закону України «Про захист прав споживачів», ст.ст. 203, 215 Цивільного кодексу України, статтями 4, 5, 7, 12, 13, 76, 77, 80, 81, 89, 141, 259, 263-265, 268, 280-282 Цивільного процесуального кодексу України, суд, -
Позов ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «АВТО ПРОСТО», Товариства з обмеженою відповідальністю «АТ СЕРВІС» про визнання правочину недійсним та застосування реституції задовольнити частково.
Визнати недійсним з моменту укладення договір №730492 від 24 вересня 2017 року, укладений між ОСОБА_1 та товариством з обмеженою відповідальністю «АВТО ПРОСТО».
Стягнути із Товариства з обмеженою відповідальністю «АВТО ПРОСТО» на користь ОСОБА_1 грошові кошти у розмірі 16 465,24 грн.(шістнадцять тисяч чотириста шістдесят пять грн. 24 коп.).
У задоволенні решти позовних вимог відмовити.
Копію заочного рішення негайно направити відповідачу.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду. Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
Заочне рішення може бути оскаржено до Апеляційного суду Київської області через Києво-Святошинський районний суд Київської області шляхом подання скарги протягом тридцяти днів з дня його складення.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Н.С.Пінкевич