Постанова

Іменем України

13 червня 2018 року

м. Київ

справа № 362/7580/15-ц

провадження № 61-13092св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у складі:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Гулька Б. І., Синельникова Є. В. (суддя-доповідач), Ступак О. В., Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач - публічне акціонерне товариство комерційний банк «Надра», в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра» ОСОБА_3,

відповідачі: ОСОБА_4,

ОСОБА_5,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області, у складі головуючого судді Лебідь-Гавенко Г. М., від 10 лютого 2016 року та рішення Апеляційного суду Київської області, у складі колегії суддів: Верланова С. М., Савченка С. І., Білоконь О. В., від 16 березня 2017 року,

В С Т А Н О В И В :

У листопаді 2015 року уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра» ОСОБА_3 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_4 та ОСОБА_5 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позовна заява мотивована тим, що14 серпня 2008 року між відкритим акціонерним товариством «Комерційний банк «Надра» (далі - ВАТ КБ «Надра»), правонаступником якого є публічне акціонерне товариство «Комерційний банк «Надра» (далі - ПАТ КБ «Надра», банк), ОСОБА_4 та ОСОБА_5 укладено договір «Автопакет» №166/П/29/2008-840, за яким ОСОБА_4 надано кредит у розмірі 17 492 доларів США для придбання автотранспортного засобу зі сплатою 15,3% річних на строк до 13 серпня 2015 року. Цим же договором ОСОБА_5 поручилася перед банком за належне виконання позичальником зобов'язань за кредитним договором. Посилаючись на те, що позичальник зобов'язань за кредитним договором не виконує, а поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, банк просив стягнути солідарно із боржника та поручителя заборгованість за договором «Автопакет», яка станом на 05 жовтня 2015 року становила 46 233, 12 доларів США, що еквівалентно 977 712, 26 грн, з яких: заборгованість за кредитом у розмірі 17 028,17 доларів США, що еквівалентно 360 102, 25 грн, заборгованість зі сплати відсотків у розмірі 15 226, 17 доларів США, що еквівалентно 321 994, 56 грн, пеня за прострочення сплати кредиту у розмірі 13 978, 78 доларів США, що еквівалентно 295 615, 45 грн.

Рішенням Васильківського міськрайонного суду Київської області від 10 лютого 2016 року ПАТ КБ «Надра» відмовлено у задоволенні заявлених позовних вимог.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, щопозивач пропустив строк звернення до суду з вимогою про стягнення заборгованості, що є підставою для відмови у задоволенні заявлених позовних вимог. Місцевий суд дійшов висновку, що позивачем пропущено встановлений договором трирічний строк позовної давності для звернення до суду з позовом з моменту настання строку погашення відповідачами чергового платежу, також банк втратив право вимоги до поручителя, оскільки у договорі не встановлено строку його дії, а банком не пред'явлено вимог до поручителя протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання.

16 березня 2017 року рішенням Апеляційного суду Київської області рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 10 лютого 2016 року скасовано і ухвалено нове рішення, яким задоволено позовні вимоги ПАТ КБ «Надра». Стягнуто солідарно із ОСОБА_4 та ОСОБА_5 на користь ПАТ КБ «Надра» заборгованість за кредитним договором «Автопакет» №166/П/29/2008-840 від 14 серпня 2008 року у розмірі 46 233, 12 доларів США, що еквівалентно 977 712, 26 грн, з яких: заборгованість за кредитом у розмірі 17 028,17 доларів США, що еквівалентно 360 102, 25 грн, заборгованість зі сплати відсотків у розмірі 15 226, 17 доларів США, що еквівалентно 321 994, 56 грн, пеня за прострочення сплати кредиту у розмірі 13 978, 78 доларів США, що еквівалентно 295 615, 45 грн. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення апеляційного суду мотивоване тим, що районний суд дійшов безпідставного висновку про те, що позивачем пропущено строк звернення до суду з позовом, оскільки сторони у кредитному договорі погодили збільшений строк позовної давності - 10 років. Враховуючи, що ОСОБА_4 останній платіж за кредитним договором здійснив 10 травня 2012 року, кінцевим терміном повернення коштів є 13 серпня 2015 року, а з позовом банк звернувся до суду 12 грудня 2015 року, то строк позовної давності для звернення до суду з даним позовом позивачем не пропущений. Вимоги до поручителя пред'явлено у межах шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання, передбаченого умовами договору.

У квітні 2017 року ОСОБА_4 подано касаційну скаргу на рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 10 лютого 2016 року та рішення Апеляційного суду Київської області від 16 березня 2017 року.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 просить скасувати рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 10 лютого 2016 року та рішення Апеляційного суду Київської області від 16 березня 2017 року, а справу передати на новий судовий розгляд до суду першої інстанції, посилаючись на порушення судами першої та апеляційної інстанцій норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу, обґрунтовано тим, що суди попередніх інстанцій повно і всебічно не з'ясували обставини справи. Зокрема суди попередніх інстанцій не перевірили надані банком розрахунки кредитної заборгованості, яка на думку заявника є завищеною, також не враховано, що умови кредитного договору є несправедливими, кошти в іноземній валюті банком не видавались. Умови договору щодо збільшення строку позовної давності банком не роз'яснювались.

24 квітня 2017 року ухвалою судді Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ відкрито касаційне провадження у справі за поданою касаційною скаргою.

21 вересня 2017 року ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ справу за позовом уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ КБ «Надра» ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про стягнення заборгованості за кредитним договором призначено до судового розгляду.

15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів». Відповідно до пункту 4 розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

12 березня 2018 року справу передано до Верховного Суду.

14 березня 2018 року справу розподілено судді-доповідачу.

Частинами першою та другою статті 400 ЦПК України визначено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Судами встановлено, що 14 серпня 2008 року між ПАТ «КБ «Надра», ОСОБА_4 та ОСОБА_5 укладено договір «Автопакет» №166/П/29/2008-840, на підставі якого ОСОБА_4 надано кредит у розмірі 17 492 доларів США для придбання автотранспортного засобу зі сплатою 15,3% річних на строк до 13 серпня 2015 року (а.с. 6-10).

Пунктами 3.2.1, 3.2.2 вказаного договору передбачено, що поручитель ОСОБА_5 безвідзивно та безспірно зобов`язується відповідати перед банком за належне виконання позичальником взятих на себе зобов'язань, що витікають із цього договору. Поручитель відповідає перед банком у тому ж об'ємі, що і позичальник. Позичальник і поручитель відповідають перед банком як солідарні боржники.

У пункті 7.2 договору «Автопакет» №166/П/29/2008-840 сторони дійшли згоди збільшити строк позовної давності до десяти років.

Відповідно до наданого позивачем розрахунку заборгованості з січня 2009 року позичальник ОСОБА_4 належним чином не виконував умови договору, а з червня 2012 року припинив виконувати свої зобов`язання за цим договором «Автопакет» №166/П/29/2008-840 (а.с .4-5).

У зв'язку з неналежним виконанням ОСОБА_4 зобов`язань за договором «Автопакет» №166/П/29/2008-840 за розрахунками позивача станом на 05 жовтня 2015 року утворилась заборгованість у розмірі 46 233, 12 доларів США, що еквівалентно 977 712, 26 грн, з яких: заборгованість за кредитом у розмірі 17 028, 17 доларів США, що еквівалентно 360 102, 25 грн, заборгованість зі сплати відсотків у розмірі 15 226, 17 доларів США, що еквівалентно 321 994, 56 грн, пеня за прострочення сплати кредиту у розмірі 13 978, 78 доларів США, що еквівалентно 295 615, 45 грн (а.с.4-5).

12 листопада 2015 року уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ КБ «Надра» ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про солідарне стягнення заборгованості за вказаним договором «Автопакет» №166/П/29/2008-840.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України, частини першої статті 3 ЦПК України, 2004 року, кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно положень статті 57 ЦПК України, 2004 року, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Відповідно до статті 60 ЦПК України, 2004 року, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу свої вимог та заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1054 ЦК України).

За статтею 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником (частина перша статті 553 ЦК України).

У разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.

Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки (частини перша, друга статті 554 ЦК України).

Суд апеляційної інстанцій дійшов вірного висновку про задоволення позовних вимог банку, оскільки боржник, отримавши від банку кошти у кредит з метою придбання автотранспортного засобу, свої зобов'язання по поверненню кредиту і сплаті процентів за користування грошовими коштами належним чином не виконав. Апеляційний суд правильно зазначив, що умовами кредитного договору передбачено збільшений строк позовної давності та врахував, що кредит було надано позичальнику на строк до 13 серпня 2015 року, останній платіж позичальником внесено у травні 2012 року, з позовом до суду позивач звернувся 12 листопада 2015 року, а тому позивачем не пропущено строк позовної давності при зверненні до суду з даним позовом.

Посилання заявника на те, що судами попередніх інстанцій не перевірено належним чином наданих банком розрахунків кредитної заборгованості є необґрунтованими, оскільки останній під час розгляду справи не довів неправильності розрахунку розміру кредитної заборгованості, а зауваження щодо несправедливих умов кредитного договору оцінюються судом касаційної інстанції критично, оскільки ОСОБА_4 у передбаченому процесуальним законом порядку не ставив питання про визнання окремих умов договору недійсним під час розгляду справи у судах попередніх інстанцій.

Таким чином, суд апеляційної інстанції виконав вимоги статті 212 ЦПК України, 2004 року, щодо оцінки доказів і статті 213 ЦПК України, 2004 року, щодо законності та обґрунтованості рішення суду, повно і всебічно дослідив і оцінив докази та встановив обставини у справі.

Оцінюючи доводи касаційної скарги щодо скасування рішень судів першої та апеляційної інстанцій у частині задоволення позовних вимог відносно поручителя ОСОБА_5 колегія суддів враховує, що остання не уповноважувала ОСОБА_4 на оскарження ухвалених у справі судових рішень від її імені. При цьому сама ОСОБА_5 не скористалась правом на касаційне оскарження ухвалених у справі судових рішень, а тому рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 10 лютого 2016 року та рішення Апеляційного суду Київської області від 16 березня 2017 року, у частині вирішення позовних вимог до ОСОБА_5, не підлягають перегляду у касаційному порядку.

За правилами частини першої, другої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а лише зводяться до переоцінки доказів.

Керуючись статтями 402, 409, 410, 415, 416, 418, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Апеляційного суду Київської області від 16 березня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийД. Д. Луспеник

СуддіБ. І. Гулько

Є. В. Синельников

О. В. Ступак

Ю. В.Черняк