АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
Постанова

Іменем України

23 червня 2018 року

м. Харків

справа №642/3285/17

провадження № 22-ц/790/2699/18

Апеляційний суд Харківської області в складі колегії:

головуючого - Сащенко І.С.

суддів - Колтунової А.І, Пилипчук Н.П.,

за участю секретаря Бойко А. О.,

розглянув в порядку спрощеного провадження в місті Харкові апеляційну скаргу ОСОБА_2

на рішення Ленінського районного суду міста Харкова від 07 лютого 2018 року (суддя Грінчук О.П.)

по цивільній справі №642/3285/17 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особа Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,-

встановив:

У липні 2017 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 про визнання його доньки - малолітньої ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 року такою, що втратила право користування квартирою за адресою : АДРЕСА_1. В обґрунтування позовних вимог зазначав, що його малолітня донька, законним представником якої у справі є її мати - ОСОБА_3, зареєстрована у квартирі, співвласником якої є позивач. Однак після розлучення позивача з ОСОБА_3, їх стосунки було припинено, колишня дружина та дитина у квартирі не проживали і не проживають. Враховуючи викладене, реєстрація у квартирі його неповнолітньої доньки порушує його права як власника, а тому він звернувся до суду із вказаним позовом.

Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав.

Законний представник ОСОБА_4, ОСОБА_3 у судовому засіданні проти позову заперечувала.

Представник третьої особи заперечував проти задоволення позовних вимог.

Рішенням Ленінського районного суду міста Харкова від 07.02.2018 року в задоволені позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити його позовні вимоги в повному обсязі. При цьому посилається на неповне з`ясування судом обставин справи, що мають значення для справи; порушення норм матеріального та процесуального права. Зазначає, що донька проживає разом з його колишньою дружиною за іншою адресою, наміру вселитися в спірну квартиру не має.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Враховуючи вищевикладене, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах ст. 367 ЦПК України, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає виходячи з наступного.

Матеріалами справи встановлено, що згідно свідоцтва про право власності від 22.04.1998 року ОСОБА_2 є співвласником квартири АДРЕСА_1

ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 є донькою позивача ОСОБА_2 та разом з батьком зареєстрована у вищевказаній квартирі з 19.07.2014 року.

Батьки дитини перебували у шлюбі з 06.07.2013 року.

Рішенням Харківського районного суду Харківської області від 29.09.2016 року шлюб між сторонами розірвано.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції обґрунтовував свої висновки недоведеністю порушення прав позивача, як власника квартири та відсутністю у матері та дитини іншого житла.

Також судом було враховано висновок Департаменту Служби у справах дітей Харківської міської ради, згідно якого є недоцільним визнання малолітньої ОСОБА_4 такою, що втратила право користування житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_1.

Такі висновки суду є правильними і такими, що відповідають обставинам справи і вимогам закону.

Відповідно до ст.47 Конституції України ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Це ж положення закріплено в ст.9 ЖК України, згідно якої ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Згідно із ч.2 ст.405 ЦК України член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ними і власником житла або законом.

Згідно із частинами третьою, четвертою, шостою статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає. Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я, в якому вона проживає. Фізична особа може мати кілька місць проживання.

Відповідно до статті 176 CK України батьки зобов'язані передати у користування дитини майно, яке має забезпечити її виховання та розвиток.

Права батьків та дітей на користування житлом, яке є власністю когось із них, встановлюються законом.

Згідно зі статтею 11 Закону України від 26 квітня 2001 року № 2402-III «Про охорону дитинства» (далі - Закон України № 2402-III) сім'я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього.

Кожна дитина має право на проживання в сім'ї разом з батьками або в сім'ї одного з них та на піклування батьків.

Батько і мати мають рівні права та обов'язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.

Відповідно до частини першої статті 12 Закону України № 2402-III, виховання в сім'ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Відповідно до частини другої статті 18 Закону №2402-ІІІ, діти - члени сім'ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем.

Частиною 1 статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року (ратифікована Україною 27 лютого 1991 року, дата набуття чинності для України 27 вересня 1991 року) визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питанням соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Матеріали справи не містять доказів на підтвердження того, що після укладення шлюбу ОСОБА_2, ОСОБА_5 та після народження ОСОБА_4 проживали не в спірній квартирі, а за іншою адресою, також не надано інформації про наявність у малолітньої ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1 іншого житла, яке б належало їй на праві власності або на праві користування.

Аргументи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а стосуються переоцінки доказів та невірного розуміння скаржником вимог чинного законодавства, власного тлумачення характеру спірних правовідносин та незгоди із висновками суду першої інстанції. .

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, розглядаючи спір, повно та всебічно дослідив і оцінив обставини справи, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює, а тому визнає дане рішення законним та обґрунтованим.

Підстав для скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст.ст.259, 374, 375, 381 ЦПК України, апеляційний суд, -

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Рішення Ленінського районного суду міста Харкова від 07 лютого 2018 року- залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття але може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий І.С. Сащенко

Судді Н.П. Пилипчук

А.І. Колтунова