Постанова

Іменем України

20 червня 2018 року

м. Київ

справа №753/14096/15-ц

провадження №61-3918св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А.,

суддів: Кузнєцова В. О., Олійник А. С. (суддя-доповідач), Ступак О. В., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - Публічне акціонерне товариство «Дельта Банк»,

відповідач - ОСОБА_3,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Дарницького районного суду м. Києва від 05 вересня 2016 року у складі судді Трусової Т. О. та на ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 16 листопада 2016 року у складі колегії суддів: Андрієнко А. М., Заришняк Г. М., Мараєвої Н. Є.,

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2015 року Публічне акціонерне товариство «Дельта Банк» (далі - ПАТ «Дельта Банк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_3 про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності.

У січні 2016 року ОСОБА_3 звернувся до суду із зустрічним позовом, посилаючись на те, що 07 липня 2008 року він уклав із Відкритим акціонерним товариством «Сведбанк» (далі - ВАТ«Сведбанк»), правонаступником якого є ПАТ «Дельта Банк», кредитний договір і договір іпотеки, які просить визнати недійсними із застосуванням наслідків їх недійсності на підставі статей 203, 215, 216 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), статей 11, 18, 21 Закону України «Про захист прав споживачів», обгрунтовуючи тим, що умови договорів є несправедливими, оскільки йому не надана повна, своєчасна та достовірна інформація про умови договорів, порядок кредитування та супутні послуги.

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 05 вересня 2016 року у позові ПАТ «Дельта Банк» до ОСОБА_3 про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності відмовлено. У зустрічному позові ОСОБА_3 до ПАТ «Дельта Банк» про визнання кредитного договору та договору іпотеки недійсними відмовлено.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції виходив з того, що істотними умовами кредитного договору, що визначені законом, є його предмет, сума, строк повернення і розмір процентів, а відтак підписання ОСОБА_4 кредитного договору, який містить усі зазначені істотні умови, є доказом ознайомлення його з його предметом та усіма умовами, що зазанчено у пункті 11.11 цього договору.

Суд першої інстанції також зазначив, що Правила надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджені постановою Правління Національного банку України від 10 травня 2007 року №168 (далі - Правила), на порушення яких посилається ОСОБА_3, не є законом, а підзаконним актом, який не містить інших, ніж визначені законом, обов'язкових умов кредитного договору, та не містить положень, які дають підстави визнавати кредитні договори недійсними в разі недотримання її вимог.

Аналізуючи зміст оспорюваного договору, суд першої інстанції дійшов висновку, що договірні права та обов'язки сторін є достатньо збалансованими і справедливими стосовно до позичальника. В договорі передбачено обов'язок банку надати позичальнику кредит у встановленій сумі, консультаційні послуги з питань виконання договору та на запит позичальника інформацію про діючі тарифи банку, що кореспондує з обов'язком позичальника повернути кредит та сплатити проценти за користування ним у встановлені договором строки, що узгоджується з вимогами статті 1054 ЦК України, відповідає економічній сутності кредитного договору і не свідчить про його несправедливість.

Суд першої інстанції також виходив з того, що спірні договори укладено в письмовій формі та підписано сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов договору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі; позивач на момент укладення договору не заявляв додаткових вимог щодо умов спірних договорів, відповідач надав позивачу за зустрічним позовом документи, які передували укладенню оспорюваних договорів, у тому числі й щодо сукупної вартості кредиту, реальної процентної ставки та повну інформацію щодо умов кредитування та іпотеки.

Суд першої інстанції дійшов висновку про відсутність правових підстав для визнання спірних договорів недійсними відповідно до положень статей 203, 215 ЦК України та положень статей 11, 18, 21 Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки ці норми є самостійними підставами визнання договорів недійсними, позивач за зустрічним позовом не навів доказів на підтвердження невідповідності кредитного договору законодавству України і моральним засадам суспільства.

Крім того, суд першої інстанції дійшов висновку, що під час укладення договору ОСОБА_3 діяв свідомо і повністю розумів природу кредитного договору, свої зобов'язання за ним, обсяг своєї відповідальності та валютні ризики, пов'язані з ним, які завжди виникають під час кредитування в іноземній валюті.

Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 16 листопада 2016 року апеляційні скарги ПАТ «Дельта Банк» та ОСОБА_3 відхилено. Рішення Дарницького районного суду від 05 вересня 2016 року залишено без змін.

Апеляційний суд виходив з того, що суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин, нормами матеріального права, що підлягають застосуванню.

Апеляційний суд не встановив одночасно всіх ознак, які свідчать про несправедливість умов договору відповідно до приписів статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» та дійшов висновку про відсутність правових підстав для визнання цього договору недійсним. Зокрема, виходив з того, що за змістом договору кредиту в ньому обумовлені істотні умови договору, під час його укладення ОСОБА_3 було повідомлено сума кредиту, строк, на який видається кредит, валюта кредиту, процентна ставка.

Суд апеляційної інстанції також погодився з висновками суду першої інстанції про те, що ОСОБА_3 був вільний у своєму виборі, виконував умови договору та укладав додаткові угоди до договору кредиту.

Апеляційний суд зазначив, що зміна курсу долара до гривні в Україні не є виною банку, з яким у позивача укладено договір.

Суд апеляційної інстанції також погодився з висновками суду першої інстанції, що позивач за первісним позовом обрав спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки, вчинивши виконавчий напис, а отже відсутні підстави для ухвалення судового рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки.

У грудні 2016 року ОСОБА_3 звернувся до суду з касаційною скаргою на рішення Дарницького районного суду м. Києва від 05 вересня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 16 листопада 2016 року в частині вимог за зустрічним позовом про визнання недійсним кредитного та іпотечного договорів.

10 січня 2017 року ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ відкрито касаційне провадження у справі за касаційною скаргою ОСОБА_3

06 листопада 2017 року ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ справу за позовом ПАТ «Дельта Банк» до ОСОБА_3 про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності та за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ПАТ «Дельта Банк» про визнання недійсним кредитного та іпотечного договорів призначено до судового розгляду.

26 січня 2018 року вказану справу разом із матеріалами касаційного провадження передано до Верховного Суду.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 просить скасувати оскаржувані судові рішення в частині вимог про відмову в зустрічному позові про визнання недійсними кредитного та іпотечного договорів та ухвалити в цій частині нове рішення про задоволення позову, посилаючись на порушення судами норм матеріального та процесуального права.

Касаційну скаргу мотивовано тим, що висновки судів ґрунтуються на припущеннях та не відповідають фактичним обставинам справи. Відповідно до частини другої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (далі - Закон) перед укладенням кредитного договору банк не повідомив його як споживача у письмовій формі про орієнтовану сукупну вартість кредиту та вартість послуги за оформлення договору про надання кредиту; переваги та недоліки пропонованих схем кредитування, чим позбавлено його можливості оцінити суму переплати за кредитом та доцільність його отримання. Його не було повідомлено про форми кредитування та відмінності між ними. Зокрема, банк запропоновував йому укласти договір за ануїтетною схемою, яка є найбільш не вигідною для нього і відповідно найбільш вигідною для банку. У порушення пунктів 3.2, 3.3 Правил договір не містить вартості всіх супутніх послуг, у ньому не зазначено вартість кредиту з урахуванням процентної ставки за ним, вартості всіх супутніх послуг та інших фінансових зобов'язань споживача, які пов'язані з отриманням, обслуговуванням і погашенням кредиту, не вказано реальну процентну ставку та абсолютне значення подорожчання кредиту. Банк не попередив його про відповідні валютні ризики, чим порушив вимоги статті 11 Закону та пункту 3.8 Правил.

Відповідно до рішення Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року № 15-рп/2011 держава забезпечує особливий захист більш слабкого суб'єкта економічних відносин, а також фактичну, а не формальну рівність сторін у цивільно-правових відносинах шляхом визначення особливостей договірних правовідносин у сфері споживчого кредитування та обмеження дії принципу свободи цивільного договору. Банк не виконав вимоги Закону, Правил, а саме: не включено до спірного договору обов'язкових положень, не надано необхідну, достовірну та своєчасну інформацію про отриману продукцію, відповідні валютні ризики, внаслідок чого він опинився у невигідних умовах з банком, що є достатньою підставою для визнання кредитного договору недійсним.

Заперечень на касаційну скаргу до суду касаційної інстанції не надійшло.

Судові рішення оскаржуються ОСОБА_4 та перевіряються судом касаційної інстанції в частині вимог за зустрічним позовом про визнання недійсними кредитного та іпотечного договорів.

Відповідно до статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду дійшла висновку про залишення касаційної скарги без задоволення з таких підстав.

Судами встановлено, що 07 липня 2008 року між ВАТ «Сведбанк», правонаступником якого є ПАТ «Дельта Банк», та ОСОБА_4 укладено кредитний договір № 2632/0708/45-014 (далі - договір) та додаткові угоди та договори про внесення змін до нього, за умовами якого банк надав останньому кредит у розмірі 196 000 доларів США із сплатою процентів за користування кредиту 11,40% річних на строк до 07 липня 2038 року. Кредитні кошти призначені для здійснення позичальником розрахунків за договором купівлі-продажу квартири №256 у будинку №23, що знаходиться за адресою: м. Київ, вул. Дніпровська набережна ( пункт 1.4. договору).

За змістом підпункту 3.1.1 пункту 3.1 договору сторони погодили, що позичальник здійснює погашення кредиту та сплату процентів шляхом здійснення фіксованих платежів (ануїтетних платежів) в сумі 1 926,03 доларів США у встановлений термін - 10 числа кожного місяця та в день закінчення кредитного договору.

Відповідно до пункту 2.1. кредитного договору забезпеченням виконання усіх зобов'язань позичальника за кредитним договором виступає іпотека об'єкта нерухомості, що придбавається позичальником за договором купівлі-продажу.

На забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором відповідно до умов іпотечного договору від 07 липня 2008 року № 2632/0708/45-014-Z-1 ОСОБА_3 передав в іпотеку ВАТ «Сведбанк», правонаступником якого є ПАТ «Дельта Банк», нерухоме майно - трьохкімнатну квартиру АДРЕСА_1.

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що ВАТ «Сведбанк», правонаступником якого є ПАТ «Дельта Банк», свої зобов'язання за договором виконав, надав ОСОБА_3 кредит у розмірі 196 000 доларів США, що підтверджується заявою на видачу готівки від 07 липня 2008 року №2843298/0508 та випискою з особового рахунку позичальника (а.с. 153, 154-160).

Судами встановлено, що відповідно до договору купівлі-продажу прав вимоги від 25 травня 2012 року ПАТ «Сведбанк» (правонаступник ВАТ «Сведбанк») продало (відступило) ПАТ «Дельта Банк» права вимоги за кредитними та забезпечувальними договорами, у тому числі за договорами, укладеними з ОСОБА_4 (а.с. 31-38, 39).

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що позичальник ОСОБА_3 зобов'язання за кредитним договором належним чином не виконує, у зв'язку з чим утворилася заборгованість, яка згідно з наданим позивачем розрахунком в перерахунку на національну валюту України станом на 01 липня 2015 року становить 4 774 921,70 грн, з якої: заборгованість за кредитом - 4 158 818,27 грн, заборгованість за відсотками - 488 685,58 грн, пеня - 119 994,90 грн, три проценти річних від простроченої заборгованості за тілом кредиту - 994,16 грн та три проценти річних від простроченої заборгованості за відсотками - 6428,79 грн (а.с. 27, 149-150).

У зв'язку з невиконанням ОСОБА_4 вимоги банку про виконання зобов'язань за кредитним договором, 15 січня 2015 року приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу вчинив виконавчий напис №57 про звернення стягнення на квартиру № АДРЕСА_1, вказавши, що за рахунок коштів від продажу цієї квартири підлягають задоволенню вимоги ПАТ «Дельта Банк» у загальному розмірі 3 122 794,16 грн (а.с. 89-90).

Згідно зі статтею 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

За положеннями статей 626-628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Сторони є вільними в укладенні договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

За змістом статей 11, 18 Закону до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема про встановлення обов'язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; передбачення зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договори зі споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінене або визнане недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

Як встановлено судами, відповідно до пункту 1.5 кредитного договору до складу сукупної (загальної) вартості кредиту для позичальника (його витрат) у зв'язку з отриманням кредиту на умовах цього договору включаються суми, необхідні для погашення кредиту, суми передбачених цим договором процентів, комісій, можливих неустойок, вартість витрат, пов'язаних з укладенням іпотечного договору, передбачених пунктом 2.1 цього договору, у тому числі будь-яких змін та доповнень до нього та вартість страхування об'єкта нерухомості за іпотечним договором відповідно до пункту 5.7. договору.

Згідно з пунктом 6.1 договору сторони досягли згоди вважати факт настання наступних подій, що не залежать від волі сторін договору, і які мають безпосередній вплив на вартість ресурсів банку, істотною зміною обставин, якими сторони керувалися при визначенні розміру процентної ставки (пункт 3.1 договору) при укладенні цього договору: зміна економічних умов та вартості ресурсів на ринку позикового капіталу; зміна діючого законодавства, внесення змін до нормативних актів Національного банку України, зміна кредитної політики Національного банку України. При настанні однієї з зазначених вище обставин сторони досягли взаємної згоди без укладення будь-якої додаткової угоди (правочину) до цього договору встановили наступний порядок змін умов цього договору з відповідною зміною зобов'язань позичальника та прав банку за цим договором щодо розміру процентної ставки (підпункт 6.1.1 пункту 6.1 договору) або терміну виконання позичальником зобов'язань за цим договором (підпункт 6.1.2 пункту 6.1 договору).

Згідно із частиною другою статті 11 Закону у договорі про надання споживчого кредиту зазначається детальний розпис сукупної вартості кредиту для споживача (у процентному значенні та грошовому вираженні) з урахуванням відсоткової ставки за кредитом та вартості всіх послуг, пов'язаних з одержанням, обслуговуванням, погашенням кредиту та укладенням договору про надання споживчого кредиту.

За положеннями частини п'ятої статті 11, статті 18 Закону до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім процентної ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договори зі споживачем умови, які с несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким із моменту укладення договору.

Згідно зі статтею 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Відповідно до пункту 3.1 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Правління Національного банку України від 10 травня 2007 року №168 (далі - Правила), банки зобов'язані в кредитному договорі або в додатку до нього надавати детальний розпис сукупної вартості кредиту з урахуванням процентної ставки за ним, вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобов'язань споживача, зазначаючи при цьому значення процентної ставки та порядок обчислення процентних доходів відповідно до вибраного банком методу згідно з вимогами нормативно-правових актів Національного банку України.

На банки покладається також обов'язок зазначати в кредитному договорі сукупну вартість кредиту з урахуванням процентної ставки за ним, вартості всіх супутніх послуг та інших фінансових зобов'язань споживача, які пов'язані з отриманням, обслуговуванням і погашенням кредиту, а також зазначити її в процентному значенні та в грошовому виразі у валюті платежу за кредитним договором, у вигляді реальної процентної ставки, яка точно дисконтує всі майбутні грошові платежі споживача за кредитом до чистої суми виданого кредиту (пункт 3.3 Правил).

Як встановлено судами, спірним кредитним договором передбачено порядок визначення розміру процентів. Так, для розрахунку процентів за користування кредитом банк використав процентну ставку, яка складається з фіксованого відсотка в розмірі 11, 40 % річних за весь строк фактичного користування кредитом. При цьому банк на власний розсуд установлює такі проценти.

Додатковими договорами про внесень змін та доповнень до кредитного договору та угодами до цього договору судами встановлено: 30 листопада 2009 року внесено зміни щодо розміру процентної ставки, а саме: з 01 грудня 2009 року по 09 листопада 2010 року - 7% річних, з 10 листопада 2010 року по 09 листопада 2011 року - 10% річних, з 10 листопада 2011 року по 07 липня 2038 року - 12,29% річних, і відповідно змінено розмір щомісячного ануїтетного платежу, а саме: з 10 січня 2010 року - 1315,75 доларів США, з 10 грудня 2010 року - 1716,25 доларів США, з 10 грудня 2011 року - 2039,32 доларів США, окремі положення договору викладено у новій редакції та передбачено, що в період з 10 грудня 2010 року до 10 лютого 2010 року ОСОБА_3 додатково до суми ануїтетного платежу здійснює погашення заборгованості за кредитним договором в сумі 1086 доларів США (а.с. 13, 14-16).

Відповідно до договору про внесення змін та доповнень від 01 березня 2010 року № 3 сторони погодили розмір строкової заборгованості позичальника за кредитом, який на вказану дату складав 194531,80 доларів США, розмір простроченої заборгованості за кредитом, який на вказану дату становив 1117,37 доларів США, розмір строкової заборгованості за процентами, який на вказану дату становив 770,07 доларів США, розмір простроченої заборгованості за процентами, який на вказану дату становив 11793,46 доларів США, та змінили строк погашення кредиту та розмір щомісячного ануїтетного платежу, а саме: з 10 квітня 2010 року - 1404,47 доларів США, з 10 грудня 2010 року - 1831,97 доларів США, з 10 грудня 2011 року - 2176,82 доларів США (а.с. 17-19). За умовами додаткової угоди від 07 липня 2011 року № 3 змінено розмір процентної ставки, а саме: з 08 липня 2011 року по 09 листопада 2011 року - 10% річних, з 10 листопада 2011 року по 07 липня 2038 року - 12,29% річних (а.с. 20).

У разі зміни договору, як зазначено в частині третій статті 653 ЦК України, зобов'язання змінюється з моменту досягнення домовленості про зміну договору, якщо інше не встановлено договором чи не обумовлено характером його зміни.

Якщо сторони досягли домовленості згідно з положеннями статей 207, 640 ЦК України та уклали кредитний договір, в якому передбачили умови його виконання, то ці умови мають виконуватись і свідчать про те, що момент досягнення домовленості настав.

Укладаючи кредитний договір, сторони домовились, висловили свою згоду щодо передбаченої договором зміни процентної ставки у разі зміни істотної обставин.

Отже, виходячи з умов кредитного договору зміна розміру процентної ставки не є зміною процентної ставки в односторонньому порядку, оскільки вона прямо передбачена умовами двостороннього кредитного договору. При цьому у договорі та додаткових угод і договорів до нього чітко виписано зміни зі сплати процентів на грошову суму.

Тому доводи касаційної скарги про те, що банком у договорі не вказано реальну проценту ставку та абсолютне значення подорожчання кредиту є безпідставними, оскільки положенням кредитного договору та додатковими угодами і договорами про внесення змін до нього між сторонами узгоджено встановлену процентну ставку, і такі умови не можна вважати несправедливими, тому підстав для визнання спірних договорів недійсними немає.

За таких обставин, висновки судів першої та апеляційної інстанцій є правильними в частині відмови в позові про визнання договорів недійсними.

Відповідно до змісту пункту 6.4 кредитного договору позичальник доручає банку, за необхідності, здійснити конвертацію списаних коштів у валюту договору (зобов'язання) сума валюти, належна до списання, розраховується банком самостійно в розмірі, еквівалентному сумі зобов'язань позичальника строк сплати яких настав, згідно умов кредитного договору, а також сумі обов'язкових платежів (зборів), згідно чинного законодавства України, згідно чинного законодавства України, пов'язаних з операціями на Міжбанківському валютному ринку України, з застосуванням курсу продажу іноземної валюти ВАТ «Сведбанк», що склався на Міжбанківському валютному ринку на день здійснення купівлі/обміну. Надане позичальником банку за цим пунктом договору право договірного списання виникає в день настання терміну/строків здійснення відповідних платежів, передбачених цим договором, та може бути використане банком починаючи (включно) з цього дня.

Таким чином, суди першої та апеляційної інстанцій дійшли висновку, що пункт 6. 4 договору містить вказівку про конвертацію коштів у валюті з застосуванням курсу продажу іноземної валюти ВАТ «Сведбанк», що склався на Міжбанківському валютному ринку на день здійснення купівлі/обміну, тому твердження ОСОБА_3 щодо ненадання банком інформації про методику валюти грунтуються на припущеннях та спрсотовуються змістом укладеного між сторонами кредитного договору.

Враховуючи зазначене, суди дійшли висновку, що позивач не довів порушення його прав укладенням договору.

За змістом пункту 11.13 договору встановлено, що підписанням цього договору позичальник ОСОБА_3 підтверджує, що перед укладенням кредитного договору банк надав позичальнику у письмовій формі інформацію про умови кредитування, а також необхідну інформацію, передбачену Правилами надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою Правління Національного банку України від 10 травня 2007 року №168.

У пункті 11.1 договору вказано, що укладаючи цей договір, позичальник усвідомлює та підтверджує, що умови договору для нього зрозумілі, відповідають його інтересам, є розумними та справедливими. Підписанням цього договору позичальник свідчить, що він до підписання цього договору ознайомився з усіма умовами, на яких ВАТ «Сведбанк» (правонаступником є ПАТ «Дельта Банк») здійснює кредитування фізичних осіб на цілі, не пов'язані з підприємницькою діяльністю, та загальною сукупною вартістю усіх витрат, пов'язаних з отриманням кредиту, та свідомо обрав умови кредитування, викладені в цьому договорі. Укладаючи цей договір, позичальник свідчить, що на момент укладення договору він не знаходиться під впливом омани, насильства, погрози, зловмисної угоди або збігу важких обставин.

Суди першої та апеляційної інстанцій встановили, що спірний договір споживчого кредиту підписаний сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов договору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі; позивач на момент укладення договору не заявляв додаткових вимог щодо умов спірного договору та надалі виконував його умови; банк надав ОСОБА_3 документи, які передували укладенню кредитного договору, у тому числі й щодо сукупної вартості кредиту, реальної процентної ставки; у договорах про внесення змін та доповнень до кредитного договору, додаткових угодах до договору, які підписані ОСОБА_4, міститься повна інформація стосовно умов кредитування та всіх його складових.

Отже, у вказаній справі суди дійшли правильного висновку про відсутність правових підстав для визнання недійсними кредитного договору та договору іпотеки, правильно застосувавши положення статей 11, 18, 21 Закону України «Про захист прав споживачів».

Доводи касаційної скарги про те, що банк у порушення пункту 3.8 постанови № 168 не попередив ОСОБА_3 про відповідні валютні ризики та не надав інформацію щодо можливих або очікуваних змін курсу національної валюти по відношенню до валюти кредитного договору (долари США) не заслуговують на увагу з огляду на таке.

Згідно зі статтею 36 Закону України «Про Національний банк України» офіційний курс гривні до іноземних валют встановлюється Національним банком України.

Відповідно до Положення про встановлення офіційного курсу гривні до іноземних валют та курсу банківських металів, затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 12 листопада 2003 року №496, офіційний курс гривні до іноземних валют, зокрема до долару США, установлюється щодня. Для розрахунку курсу гривні до іноземних валют використовується інформація про котирування іноземних валют за станом на останню дату. Отже, питання незмінності курсу гривні до іноземних валют законодавчо не закріплено.

Таким чином, укладаючи спірний договір про надання кредиту в іноземній валюті, сторони взяли на себе певні ризики на випадок зміни валютного курсу та в момент укладення договору не мали будь-яких законних підстав вважати, що зміна встановленого валютного курсу не настане.

Суди дійшли обґрунтованого висновку, що ОСОБА_4 не доведено, що сторони під час укладення договору про надання кредиту були впевнені в тому, що така зміна обставин не настане. Перед укладенням кредитного договору останньому було роз'яснено про валютні ризики під час виконання зобов'язань за кредитним договором, оскільки внутрішня воля позичальника була спрямована на досягнення відповідного юридичного наслідку - отримання кредиту саме в іноземній валюті та його належного виконання також у іноземній валюті.

Зокрема, інформація, передбачена Правилами, на які позивач за зустрічним позовом посилався як на підставу для задоволення позову, була роз'яснена та відома ОСОБА_3 перед укладенням договору, про що свідчить його особистий підпис під умовами кредитного договору. Тобто ОСОБА_3 під час укладення договорів розумів природу кредитного договору та усвідомлював відповідальність про настання валютних ризиків.

У рішенні від 10 листопада 2011 року №15-рп/2011 Конституційний Суд України надав офіційне тлумачення відповідних положень Закону України «Про захист прав споживачів» щодо поширення дії Закону як під час укладення, так і під час виконання договору про надання споживчого кредиту.

Посилання ОСОБА_3 у касаційній скарзі на Рішення Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року №15-рп/2011 є необґрунтованими, не спростовують встановлені судами обставини справи, стосовно наявності умов для визнання положень договору несправедливими, оскільки у вказаному рішенні дія Закону поширюється на правовідносини сторін договору споживчого кредиту, а у конкретній справі спір між сторонами виник на підставі кредитного договору та іпотечного договору для придбання нерухомого майна. Отже, вказане заявником рішення не поширюється на дані правовідносини.

Інші доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують, на законність судових рішень не впливають.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Серявін та інші проти України», § 58, від 10 лютого 2010 року).

Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Відповідно до статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не може встановлювати обставини у справі та надавати оцінку доказам у справі.

З огляду на встановлені судами обставини, судові рішення суду першої та апеляційної інстанцій ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права та відповідають правовому висновку Верховного Суду України, викладеному у постанові від 02 грудня 2015 року у справі № 6-1341цс15, а доводи касаційної скарги не спростовують висновки судів.

За правилами статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Таким чином, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду дійшла висновку про залишення касаційної скарги без задоволення, а судових рішень - без змін.

Керуючись статтями 409, 410, 415, 416, 418, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ :

Касаційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Дарницького районного суду м. Києва від 05 вересня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 16 листопада 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийВ. А. Стрільчук
Судді:В. О. Кузнєцов
А. С. Олійник
О. В. Ступак
Г. І. Усик