Постанова

Іменем України

21 червня 2018 року

м. Київ

справа № 398/4509/15-ц

провадження № 61-25278св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Висоцької В. С. (суддя-доповідач), Пророка В. В.,

Фаловської І. М.

учасники справи:

позивач - Національна академія внутрішніх справ,

відповідач - ОСОБА_4,

розглянув у попередньому судовому засіданні в порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення апеляційного суду Кіровоградської області від 14 вересня

2017 року, у складі колегії суддів: Кіселика С. А., Суровицької Л. В.,

Черненко В. В.,

ВСТАНОВИВ :

Національна академія внутрішніх справ звернулась до суду з позовом, який зареєстровано 08 вересня 2015 року, до ОСОБА_4 про відшкодування витрат за період навчання.

Позовна заява мотивована тим, що з 01 вересня 2009 року наказом ректора Київського національного університету внутрішніх справ (реорганізовано в Національну академію внутрішніх справ, далі - НАВС) від 31 липня 2009 року відповідача було зараховано курсантом першого курсу денної форми навчання Київського національного університету внутрішніх справ.

29 вересня 2009 року між Київським національним університетом внутрішніх справ, УМВС України у Кіровоградській області та відповідачем укладено договір про підготовку фахівця у Київському національному університеті внутрішніх справ.

Згідно з умовами договору, відповідач навчався за рахунок коштів державного бюджету і зобов'язувався після закінчення навчання відпрацювати не менше трьох років за місцем розподілу, а в разі відмови від подальшого проходження служби на посадах начальницького складу в органах внутрішніх справ протягом перших трьох років після закінчення навчання, - відшкодувати витрати, пов'язанні з утриманням у навчальному закладі.

Протягом навчання, у період з 01 вересня 2009 року по 14 червня 2013 року, відповідач перебував на державному забезпеченні харчуванням, речовим майном, грошовим утриманням та житлом із наданням комунальних послуг.

Наказом НАВС від 14 червня 2013 року ОСОБА_4 присвоєно кваліфікацію юриста за спеціальністю «Правознавство» та видано диплом бакалавра.

Наказом ГУ МВС в м. Києві від 22 січня 2014 року №34 о/с ОСОБА_4 було звільнено з органів внутрішніх справ за підпунктом «ж» пункту 64 Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом ОВС - за власним бажанням (до спливу 3-х річного терміну перебування на службі по закінченню навчання).

НАВС вказувала, що у відповідності до законодавчих положень, укладений з відповідачем договір від 29 вересня 2009 року зобов'язує останнього, у разі звільнення з органів внутрішніх справ після навчання до закінчення 3-х річного терміну перебування на службі, на підставі пункту 2.3.6 цього договору, відшкодувати витрати за період навчання. У зв'язку із цим, просила стягнути з ОСОБА_4 на її користь вартість навчання у розмірі 32 680,70 грн.

Рішенням Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 06 червня 2017 року, у складі судді Ковальової О. Б., у задоволенні позову відмовлено.

Рішення місцевого суду мотивоване тим, що у відповідності до умов укладеного договору, замовником є УМВС в Кіровоградській області, натомість, всупереч вказаним умовам, відповідача було направлено до Оболонського районного управління ГУ МВС України в м. Києві. Докази укладення додаткового договору про заміну замовника відсутні. Таким чином, невиконання виконавцем та замовником свого обов'язку, закріпленого у договорі, вказує на відсутність підстав для відшкодування відповідачем витрат на навчання.

Рішенням апеляційного суду Кіровоградської області від 14 вересня 2017 року рішення Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 06 червня 2017 року скасовано та ухвалено нове рішення. Стягнуто з ОСОБА_4 на користь НАВС вартість навчання в сумі 32 680,70 грн. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Рішення апеляційного суду мотивоване тим, що виконавцем було виконано взяті на себе зобов'язання за договором. Оскільки відповідач, всупереч умовам укладеного договору, звільнився з органів внутрішніх справ за власним бажанням до спливу трирічного терміну після закінчення навчального закладу, у позивача виникло право на отримання відшкодування фактичних витрат на навчання ОСОБА_4

У касаційній скарзі, поданій у жовтні 2017 року, до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_4 просить скасувати рішення суду апеляційної інстанції та залишити в силі рішення місцевого суду, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга відповідача мотивована тим, що судом апеляційної інстанції не враховано ту обставину, що позивачем не було виконано положень пунктів 17-18 Порядку працевлаштування випускників вищих навчальних закладів, підготовка яких здійснювалась за державним замовленням, затвердженого постановою Кабінету міністрів України від 22 серпня 1996 року № 992 та не запропоновано посаду в УМВС України в Кіровоградській області відповідно до укладеної угоди.

Заявник також посилається на те, що у зв'язку з направленням відповідача до Оболонського районного управління ГУ МВС України в м. Києві, відбулась заміна замовника на інший підрозділ за відсутності укладеного додаткового договору, що не відповідає умовам договору від 29 вересня 2009 року, що також залишено поза увагою апеляційного суду.

НАВС не скористалась своїм правом на подання до суду відзиву на касаційну скаргу, своїх заперечень щодо змісту і вимог касаційної скарги до касаційного суду не направила.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 23 листопада 2017 року відкрито касаційне провадження за вказаною касаційною скаргою.

15 грудня 2017 року набув чинності Закон України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів».

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У травні 2018 року дану справу передано до Верховного Суду.

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною першою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Касаційна скарга ОСОБА_4 не підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Відповідно до частини другої статті 52 Закону України від 23 травня 1991 року № 1060-XII «Про освіту», чинного на момент виникнення спірних правовідносин, випускники вищих навчальних закладів, які здобули освіту за кошти державного або місцевого бюджетів, направляються на роботу і зобов'язані відпрацювати за направленням і в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до пункту 4 Порядку працевлаштування випускників вищих навчальних закладів, підготовка яких здійснювалась за державним замовленням, затвердженого постановою Кабінету міністрів України від 22 серпня 1996 року № 992, чинного на момент виникнення спірних правовідносин, керівники вищих навчальних закладів після зарахування осіб на навчання за державним замовленням укладають з ними угоду.

У пункті 18 вказаного Порядку передбачено, що керівництво вищого навчального закладу не пізніше ніж за рік до закінчення навчання пропонує випускнику посаду відповідно до укладеної угоди. При цьому вищим навчальним закладом оформляється картка працевлаштування випускника у двох примірниках на кожну особу. Перший примірник зберігається у вищому навчальному закладі, другий - надсилається замовникові.

Указом Президента України від 23 січня 1996 року № 77 «Про заходи щодо реформування системи підготовки спеціалістів та працевлаштування випускників вищих навчальних закладів» установлено, що особи, які навчаються за рахунок державних коштів, укладають з адміністрацією вищого навчального закладу угоду, за якою вони зобов'язуються після закінчення навчання та одержання відповідної кваліфікації працювати в державному секторі народного господарства не менше ніж три роки. У разі відмови працювати в державному секторі народного господарства випускники відшкодовують в установленому порядку до державного бюджету повну вартість навчання.

У разі неприбуття молодого фахівця за направленням або відмови без поважної причини приступити до роботи за призначенням, звільнення його з ініціативи адміністрації за порушення трудової дисципліни, звільнення за власним бажанням протягом трьох років випускник зобов'язаний відшкодувати у встановленому порядку до державного бюджету вартість навчання та компенсувати замовникові всі витрати (пункт 14 Порядку працевлаштування випускників вищих навчальних закладів, підготовка яких здійснювалась за державним замовленням).

Ураховуючи викладене, апеляційний суд, скасовуючи рішення місцевого суду, на підставі належним чином оцінених доказів, дійшов правильного висновку про те, що відповідач навчався у Київському національному університеті внутрішніх справ (реорганізовано в НАВС) за державним замовленням. 29 вересня 2009 року між ОСОБА_4, УМВС України у Кіровоградській області та університетом була укладена угода про підготовку фахівця з вищою освітою, за умовами якого відповідач взяв на себе зобов'язання після закінчення навчання відпрацювати не менше трьох років за місцем розподілу, а у разі відмови від подальшого проходження служби на посадах начальницького складу в органах внутрішніх справ протягом перших трьох років - відшкодувати витрати пов'язані з утриманням у навчальному закладі згідно із затвердженим розрахунком.

Апеляційний суд дійшов вірного висновку, що обставина звільнення відповідача, відповідно до наказу начальника ВКЗ Оболонського РУ ГУМВС України в м. Києві від 22 січня 2014 року, з органів внутрішніх справ у запас Збройних сил згідно підпункту «ж» пункту 64 Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ (за власним бажанням), свідчить про невиконання відповідачем взятих на себе зобов'язань щодо відпрацювання за місцем розподілу не менше трьох років. Зазначене вказує на виникнення в останнього обов'язку з відшкодування вартості навчання.

Доводи касаційної скарги про те, що законодавством не передбачено обов'язковість трирічного відпрацювання або відшкодування в установленому порядку до державного бюджету вартості навчання, спростовуються вищевказаними обставинами, встановленими апеляційним судом, а також укладеною і не визнаною недійсною угодою сторін.

Посилання заявника на порушення відповідачем зобов'язань за укладеним договором у зв'язку із ненаправленням його у підрозділ замовника спростовуються умовами укладеного договору. Так, у відповідності до підпункту 2.1.7 пункту 2 цього договору, виконавець був зобов'язаний видати відповідачу направлення на роботу відповідно до рішення державної комісії з персонального розподілу випускників.

Установлено, що у відповідності до наказу Головного управління МВС України в м. Києві від 20 червня 2013 року, на роботу до Головного управління МВС України в м. Києві ОСОБА_4 прибув за направленням Державної комісії з персонального розподілу молодих спеціалістів НАВС. Враховуючи наведене, колегія суддів погоджується з висновком апеляційного суду щодо належного виконання позивачем взятих на себе зобов'язань.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Виходячи із викладеного вище, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення суду апеляційної інстанції - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ :

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення апеляційного суду Кіровоградської області від 14 вересня 2017 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді: В. С. Висоцька

В. В.Пророк

І. М.Фаловська