Постанова

Іменем України

13 червня 2018 року

м. Київ

справа № 465/4981/15-ц

провадження № 61-6660св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у складі:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Білоконь О. В., Гулька Б. І., Синельникова Є. В. (суддя-доповідач), Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач - Львівське комунальне підприємство «Сонячне»,

відповідачі: ОСОБА_2,

ОСОБА_3,

ОСОБА_4,

ОСОБА_5,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Франківського районного суду

м. Львова, у складі судді Гулієвої М. І., від 20 жовтня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Львівської області, у складі колегії суддів:

Шумської Н. Л., Струс Л. Б., Шандри М. М., від 22 листопада 2016 року,

ВСТАНОВИВ:

23 липня 2015 року Львівське комунальне підприємство «Сонячне»

(далі - ЛКП «Сонячне») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_2,

ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 про стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги.

Позовна заява мотивована тим, що відповідачі є співвласниками квартири АДРЕСА_1, а зазначений будинок перебуває на балансі та утриманні ЛКП «Сонячне». Відповідачі отримували послуги по утриманню будинку та прибудинкової території, проте у повному обсязі їх не сплачували, внаслідок чого за період з грудня 2008 року по червень 2015 року виникла заборгованість, яку у добровільному порядку останні погашати відмовляються. Позивач зазначав, що відповідачі протягом усього часу існування заборгованості здійснювали часткову оплату, тим самим визнаючи існування заборгованості, що свідчить про переривання строку позовної давності.

Посилаючись на зазначені обставини, позивач, збільшивши позовні вимоги, просив суд поновити строк позовної давності, стягнути з відповідачів на його користь у солідарному порядку заборгованість за фактично надані послуги з утримання будинку та прибудинкової території у розмірі

10 705,54 грн.

16 вересня 2015 року ОСОБА_4 пред'явив зустрічний позов, в якому, збільшивши позовні вимоги, просив скасувати безпідставно нараховану ЛКП «Сонячне» заборгованість у розмірі 10 705,54 грн; зобов'язати ЛКП «Сонячне» провести нарахування коштів по утриманню будинку та прибудинкової території квартири АДРЕСА_1 у відповідності з рішенням Львівської міської ради «Про внесення змін до рішень виконавчого комітету щодо тарифів на послуги з утримання будинків та прибудинкових територій» від 14 листопада

2014 року № 854 за тарифом - 1,12 грн за кв. м; зобов'язати ЛКП «Сонячне» укласти з ним типовий договір про надання послуг з утримання будинків, споруд та прибудинкових територій у відповідності із вказаним вище рішенням Львівської міської ради; стягнути з ЛКП «Сонячне» на його користь 10 000 грн в рахунок відшкодування моральної шкоди. Позов обґрунтований тим, що ОСОБА_4 неодноразово звертався до

ЛКП «Сонячне» із заявами про здійснення перерахунку розміру оплати за житлово-комунальні послуги з 2005 року, однак перерахунок зроблений не був. Зазначав, що відповідач не уклав з ним договір про надання житлово-комунальних послуг. Сума, яку просить стягнути відповідач за зустрічним позовом, не відповідає обставинам справи та тарифам, визначеним Львівською міською радою.

Рішенням Франківського районного суду м. Львова від 20 жовтня 2016 року позов ЛКП «Сонячне» задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_2,

ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 солідарно на користь ЛКП «Сонячне» заборгованість за утримання та обслуговування будинку у сумі 8 621,56 грн. В іншій частині позову відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат. Зустрічний позов ОСОБА_4 задоволено частково. Зобов'язано ЛКП «Сонячне» укласти типовий договір про надання послуг з утримання будинків, споруд та прибудинкових територій з ОСОБА_4, який є співвласником квартири АДРЕСА_1.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що ЛКП «Сонячне» надає відповідачам послуги з утримання будинку та прибудинкової території, тобто між сторонами встановлені фактичні договірні відносини, а тому наявні підстави для стягнення з відповідачів на користь позивача заборгованості за спожиті послуги. Строк позовної давності позивачем не пропущений, оскільки подання кредитором заяви про видачу судового наказу перериває перебіг позовної давності. Суд виходив із безпідставності зустрічного позову у частині зобов'язання здійснити перерахунок заборгованості та стягнення моральної шкоди, оскільки нарахування вартості наданих послуг здійснювалося підприємством на підставі чинних рішень Львівської міської ради. Задовольняючи зустрічний позов у частині зобов'язання ЛКП «Сонячне» укласти з позивачем типовий договір, районний суд виходив із того, що останній неодноразово звертався до відповідача з заявами про укладення договору, проте відповідач на них не реагував.

Ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 22 листопада 2016 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Апеляційний суд погодився з висновками суду першої інстанції, зазначивши при цьому, що судом правильно встановлені фактичні обставини справи та застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини. Факт та обсяг надання позивачем послуг відповідачами не спростовані.

У касаційній скарзі, яка надійшла до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ 02 грудня 2016 року,

ОСОБА_4просить скасувати оскаржені судові рішення та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову ЛКП «Сонячне» відмовити, зустрічний позов ОСОБА_4 задовольнити, посилаючись на неправильне застосуванням судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що суди не врахували відсутність між сторонами договірних відносин. Крім того, відповідачі неодноразово зверталися до позивача із заявами про перерахунок розміру оплати за житлово-комунальні послуги з 2005 року та проханням укласти договір, до якого не включати оплату за ті послуги, які не надаються позивачем, проте зазначені звернення залишилися без реагування. Нарахована сума заборгованості не відповідає тарифам, установленим рішеннями Львівської міської ради. Суди неправильно відмовили у застосуванні наслідків спливу позовної давності, не взявши до уваги, що позивач неодноразово звертався із заявами про видачу судових наказів, що підтверджує штучне продовження строку позовної давності.

Відзиву до касаційної скарги не надходило.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 19 грудня 2016 року відкрито касаційне провадження у зазначеній справі.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16 березня 2017 року справу за позовом

ЛКП «Сонячне» до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 про стягнення заборгованості, за зустрічним позовом ОСОБА_4 до

ЛКП «Сонячне» про скасування заборгованості, зобов'язання вчинити дії, відшкодування моральної шкоди призначено до судового розгляду.

Статтею 388 ЦПК України в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року

№ 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів»

(далі - ЦПК України), який набув чинності 15 грудня 2017 року, визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Пунктом 4 Перехідних положень ЦПК України передбачено, що касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

08 лютого 2018 року вказану справу передано до Верховного Суду.

Перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно з частиною першою статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Під час розгляду справи суди встановили, що ОСОБА_2, ОСОБА_3,

ОСОБА_4, ОСОБА_5 є співвласниками квартири АДРЕСА_1, який знаходиться на балансі ЛКП «Сонячне».

Суди встановили, що ЛКП «Сонячне» надає відповідачам послуги з утримання та обслуговування будинку. Відповідачі з 2008 року не вносять у повному розмірі оплату за вказані послуги, внаслідок чого виникла заборгованість за фактично надані послуги у розмірі 8 621,56 грн.

Основні засади організаційних, господарських відносин, що виникають у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг між їхніми виробниками, виконавцями і споживачами, а також їхні права та обов'язки регулюються Законом України «Про житлово-комунальні послуги», у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин

(далі - Закон).

Суб'єктами цього Закону є органи виконавчої влади, місцевого самоврядування, виробники, виконавці та споживачі житлово-комунальних послуг, а також власники приміщень, будинків, споруд, житлових комплексів або комплексів будинків і споруд (стаття 1, частина друга статті 3, стаття 19 Закону).

Згідно із частиною першою статті 13 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» залежно від функціонального призначення житлово-комунальні послуги поділяються на: 1) комунальні послуги (централізоване постачання холодної води, централізоване постачання гарячої води, водовідведення (з використанням внутрішньобудинкових систем), газо- та електропостачання, централізоване опалення, а також вивезення побутових відходів тощо); 2) послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій (прибирання внутрішньобудинкових приміщень та прибудинкової території, санітарно-технічне обслуговування, обслуговування внутрішньобудинкових мереж, утримання ліфтів, освітлення місць загального користування, поточний ремонт, вивезення побутових відходів тощо); 3) послуги з управління будинком, спорудою або групою будинків (балансоутримання, укладання договорів на виконання послуг, контроль виконання умов договору тощо); 4) послуги з ремонту приміщень, будинків, споруд (заміна та підсилення елементів конструкцій та мереж, їх реконструкція, відновлення несучої спроможності несучих елементів конструкцій тощо).

Частиною першою статті 19 Закону передбачено, що відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 20 цього Закону споживач має право, зокрема, одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг.

Такому праву прямо відповідає визначений пунктом 5 частини третьої

статті 20 Закону обов'язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Таким чином, згідно із зазначеними нормами закону споживачі зобов'язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Факт відсутності договору про надання житлово-комунальних послуг сам по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі.

Частково задовольняючи позов ЛКП «Сонячне» та зустрічний позов

ОСОБА_4, суди на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами (стаття 212 ЦПК України, у редакції, чинній на момент розгляду справи), правильно застосувавши положення статті 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), дійшли вірного висновку про те, що саме на власника житлового приміщення, який зобов'язаний нести тягар утримання майна, покладено обов`язок по своєчасній сплаті за житлово-комунальні послуги. Доводи відповідача про те, що судом не враховано відсутність між сторонами договору про надання житлово-комунальних послуг є безпідставними, оскільки відповідачі користувалися житлово-комунальними послугами, а факт відсутності договору про надання житлово-комунальних послуг сам по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі. Відсутність такого договору не позбавляє відповідача обов`язку оплачувати фактично надані послуги.

Обґрунтовуючи зустрічний позов, ОСОБА_4 зазначав, що відповідачі

з 2008 року не оплачують послуги з утримання будинку та прибудинкової території, оскільки вони не погоджуються з тарифами, у зв'язку з чим неодноразово зверталися до ЛКП «Сонячне» з вимогами здійснити перерахунок заборгованості та виключити з розрахунку вартість тих послуг, які фактично підприємством надано не було.

Суди встановили, що відповідачі зверталися до позивача із заявами

від 10 вересня 2008 року, від 17 листопада 2008 року, 12 травня 2011 року, 05 червня 2012 року, 12 серпня 2013 року, 03 січня 2014 року, 03 червня

2014 року, 29 травня 2015 року, в яких просили здійснити перерахунок розміру оплати за послуги у зв'язку з ненаданням послуг щодо підготовки до осінньо-зимового періоду, обслуговування димовентиляційних каналів, системи водопостачання, водовідведення та центрального опалення, поточного ремонту конструкцій, елементів.

Позивач на підтвердження надання послуг з утримання та обслуговування будинку надав низку договорів з обслуговуючими організаціями та робочі листки, які були досліджені судами.

Встановивши, що позивачем не доведено надання послуг з підготовки до осінньо-зимового періоду, обслуговування димовентиляційних каналів, системи водопостачання та центрального опалення, поточного ремонту конструкцій, елементів за період з 2008 року по 2016 роки, крім послуг з поточного ремонту у 2014 році, суд першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, правильно зменшив суму заборгованості відповідачів на 2 083,98 грн.

Посилання у касаційній скарзі на те, що суди у порушення вимог ЦК України не застосували строк позовної давності є безпідставними, оскільки ЛКП «Сонячне» у лютому 2011 року та у лютому 2013 року зверталось до суду із заявами про видачу судового наказу про стягнення з відповідачів заборгованості з оплати житлово-комунальних послуг, а подання такої заяви перериває перебіг позовної давності, оскільки судовий захист права кредитора на стягнення грошових коштів може бути реалізовано як у позовному провадженні, так і шляхом видачі судового наказу як особливої форми судового рішення. Після переривання перебіг позовної давності починається заново (частина третя стаття 264 ЦК України).

Зазначена правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду України від 21 січня 2015 року № 6-214цс14.

Відповідно до статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись статтями 400, 402, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Франківського районного суду м. Львова від 20 жовтня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Львівської області від 22 листопада 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: О. В. Білоконь

Б.І. Гулько

Є.В. Синельников

Ю.В. Черняк