Справа № 135/2052/16-ц
Провадження № 2/135/35/18
РІШЕННЯ

іменем України

11.06.2018 року Ладижинський міський суд Вінницької області

в складі: судді Корнієнка О.М.,

з участю секретаря судових засідань ОСОБА_1,

позивача ОСОБА_2, представника позивача ОСОБА_3,

відповідача ОСОБА_4, представника відповідача ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Ладижин Вінницької області цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про поділ спільного сумісного майна подружжя,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_2 звернулася до суду з даною позовною заявою до ОСОБА_4 про поділ спільного сумісного майна подружжя зазначивши, що вона перебувала у шлюбі із відповідачем, який був зареєстрований 29.04.2001 року. Даний шлюб між ними було розірвано в 05.12.2016 році. Згоди про поділ спільного сумісного майна подружжя між ними не досягнуто. За час спільного проживання у шлюбі ними було придбане майно: однокімнатна квартира АДРЕСА_1, яка придбана за договором купівлі-продажу і оформлена на імя відповідача; житловий будинок з господарськими спорудами, розташований за адресою: с. Заозерне Тульчинського району Вінницької області, вул. Садова, 20, який придбаний за договором купівлі-продажу 24.06.2006 року і оформлений на імя відповідача, вартість якого на даний час складає 180000 грн.; причіп ПГМФ 8302, 2013 року випуску, колір синій, зареєстрований на імя відповідача, вартістю 5000 грн.; автомобіль ВАЗ 210994, 2007 року випуску, колір синій, д/н НОМЕР_1, який був зареєстрований на імя відповідача 25.10.2007 року, вартістю 135000 грн.. Автомобіль ВАЗ 210994, 2007 року випуску, д/н НОМЕР_1 був перереєстрований на ОСОБА_6, а 10.11.2016 року даний транспортний засіб був зареєстрований на ОСОБА_7. Тобто відповідач без її згоди перед розірванням шлюбу відчужив придбаний ними автомобіль. Тому, вона бажає отримати компенсацію в розмірі 1/2 частини вартості відчуженого не в інтересах сім`ї автомобіля. Також, враховуючи що причепом ПГМФ 8302 фактично користується лише відповідач, тому вона хоче отримати компенсацію в розмірі 1/2 частини вартості цього причепа.

Тому вона звернулася до суду і просила визнати майно спільною сумісною власністю подружжя і поділити його по 1/2 частині, а саме: однокімнатну квартиру АДРЕСА_1; житловий будинок з господарськими спорудами, розташований за адресою: с. Заозерне Тульчинського району Вінницької області, вул. Садова, 20; причіп ПГМФ 8302, 2013 року випуску, колір синій, шасі №Y9G830200D0003632, д/н НОМЕР_2, свідоцтво про реєстрацію САТ 435466; автомобіль ВАЗ 210994, 2007 року випуску, колір синій, двигун №65, кузов №Y6D1217, д/н НОМЕР_1. Залишити у власності ОСОБА_4 причіп ПГМФ 8302, 2013 року випуску, колір синій, шасі №Y9G830200D0003632, д/н НОМЕР_2, свідоцтво про реєстрацію САТ 435466. В рахунок компенсації ? частки автомобіля ВАЗ 210994, 2007 року випуску, колір синій, двигун №65, кузов №Y6D1217, д/н НОМЕР_1, вартістю 135000 грн. та причіпа ПГМФ 8302, 2013 року випуску, колір синій, шасі №Y9G830200D0003632, д/н НОМЕР_2, вартістю 5000 грн., стягнути з ОСОБА_4 грошову компенсацію в сумі 70000 грн.

В подальшому позивачка подала до суду заяву про зменшення позовних вимог, згідно яких просила: визнати спільним сумісним майном подружжя позивача та відповідача: житловий будинок під номером 20, з господарськими спорудами, розташований по вул. Садова села Заозерне Тульчинського району Вінницької області; причеп ПГМФ 8302, 2013 року випуску, д/н НОМЕР_2, вартістю 5000,00 грн.; автомобіль ВАЗ 210994, 2007 р.в., колір синій, д/н НОМЕР_1, який був зареєстрований на ім'я відповідача 25.10.2007 року, вартість якого станом на 09.03.2017 становить 87450 грн.

Поділити вказане спільне сумісне майно подружжя: житловий будинок; причеп; автомобіль ВАЗ 210994. Визнати за ОСОБА_2 та ОСОБА_4, кожним окремо - право власності на 1/2 частину житлового будинку під номером 20 з господарськими спорудами, розташованого по вул. Садова села Заозерне Тульчинського району Вінницької області.

Залишити у власності ОСОБА_4 причеп ПГМФ 8302, 2013 року випуску, д/н НОМЕР_2, вартістю 5000 грн.. В рахунок компенсації ? частки спільного сумісного майна подружжя - автомобіля ВАЗ 210994, вартістю 87450 грн. та причепа ПГМФ 8302, вартістю 5000 грн., стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 грошову компенсацію в сумі 46225 грн..

В судовому засіданні позивач та її представник позовні вимоги підтримали, просили їх задовольнити. При цьому додатково пояснили, що в шлюбі із відповідачем за спільні кошти подружжям було придбано автомобіль, причеп, житловий будинок в с. Заозерне. Позов про розірвання шлюбу було подано до суду 21.10.2016 року, а 15.10.2016 року відповідач перереєстрував автомобіль на свою матір, яка вже 10.11.2016 року продала авто іншій особі. Хоча шлюб було розірвано між ними згідно рішення суду від 05.12.206 року. При цьому позивач не знала про відчуження автомобіля, своєї згоди на це не давала ні усної ні письмової. Автомобіль був придбаний в кредит в салоні за спільні кошти, хоча їм допомагали батьки. Будинок в с. Заозерне було придбано за кошти матері позивача, але оформлено на відповідача, як на голову сімї. При цьому позивач надавала в нотаріуса письмову згоду на придбання будинку. Про існування договору дарування коштів вона нічого не знає, кошти їм не дарували. Причепом користувався відповідач, тому вважає, що причеп слід йому залишити, а їй компенсувати половину його вартості, яку вона оцінила в 5000 грн.

Крім того, позивач, будучи допитаною як свідок, вказала, що на придбання будинку в с. Заозерне кошти в сумі 4250 дол. США давала її мати. В подальшому там вона допомагала робити ремонт, який робила свекруха, бо мала там жити, а вони з чоловіком мали жити в квартирі свекрухи. Для придбання автомобіля в кредит частину коштів 5000 грн. дала її мати. Виплачувати кредит допомагали їм батьки як її так і відповідача. Перед цим автомобілем в них був інший автомобіль, який придбали в шлюбі.

Відповідач та його представник в судовому засіданні заперечували проти позову. Згідно поданих заперечень зазначили, що житловий будинок із господарськими спорудами, розташований в с. Заозерне Тульчинського району Вінницької області, вул. Садова, 20 було набуто ОСОБА_4 за кошти, що були подаровані ОСОБА_4 його матірю, згідно договору дарування грошей від 24.06.2006 року. Згідно даного договору ОСОБА_4 набув в дар від ОСОБА_6 кошти в сумі 10000 грн.. Будинок він придбав за суму 10000 грн.. Таким чином, житловий будинок в с. Заозерне Тульчинського району Вінницької області, вул. Садова, 20 є його особистою власністю. Також, причеп ПГМФ 8302, 2013 року випуску, та автомобіль ВАЗ 210994, 2007 р.в., колір синій, не підлягають розподілу, так як їх не існує в наявності. Так, причіп після його поламки було продано по запчастинам. Автомобіль було продано згідно договору купівлі-продажу від 15.10.2016 року, що унеможливлює його поділ. ОСОБА_2 не доведено, що майно придбане за спільні кошти подружжя, тому вважає, що позивач не приймала участі у набутті цього майна, не здійснювала будь-яких вкладів у його набутті, спірне майно не може бути спільним майном подружжя та поділено. Тому вважає, що в задоволені позовних вимог до нього, слід відмовити повністю.

В судовому засіданні відповідач і його представник додатково пояснили, що позивач не брала участі в придбанні будинку. Автомобіль було відчужено матері відповідача за 20000 грн., ця сума і є вартістю автомобіля, а позивач не знала за скільки було продано автомобіль. Причепа на даний час немає, він згнив, бо був неякісний, коліс від нього теж немає, тому він не підлягає поділу, а позивачем невірно визначено його вартість без належного обгрунтування. При купівлі-продажу будинку позивача не було, була присутня лише мати відповідача, для якої і придбавали будинок. Будинок використовували як дачу, використовували город влітку.

Вислухавши пояснення позивача, відповідача, їх представників, дослідивши покази свідків, матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню виходячи з такого.

В судовому засіданні встановлено, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі з 29.04.2001 року, який було розірвано згідно рішення Ладижинського міського суду від 05.12.2016 року (а.с. 8-9).

За час спільного проживання у шлюбі однією сімєю ОСОБА_2 та ОСОБА_4 набули наступне майно: житловий будинок з господарськими спорудами, розташований за адресою: с. Заозерне Тульчинського району Вінницької області, вул. Садова, 20; автомобіль ВАЗ 210994, 2007 року випуску, колір синій, двигун №65, кузов №Y6D1217, д/н НОМЕР_1; причіп ПГМФ 8302, 2013 року випуску, колір синій, шасі №Y9G830200D0003632, д/н НОМЕР_2, свідоцтво про реєстрацію САТ 435466.

Дані обставини підтверджуються дослідженими судом письмовими доказами.

Так, з копії договору купівлі-продажу будинку від 24 червня 2006 року, посвідченого державним нотаріусом Тульчинської державної нотаріальної контори ОСОБА_8 та з копії витягу з державного реєстру правочинів №2562700 від 29.06.2006 вбачається, що ОСОБА_9 продала ОСОБА_4 житловий будинок №20 що по вул. Садова в с. Заозерне Тульчинського району Вінницької області за 10000 грн. (а.с.38, 39).

З копії заяви посвідченої 24.06.2006 року державним нотаріусом Тульчинської державної нотаріальної контори ОСОБА_8 вбачається, що ОСОБА_2 дає свою згоду на купівлю її чоловіком ОСОБА_4 будинку №20 по вул. Садовій в с. Заозерне Тульчинського району Вінницької області на умовах та за ціною на його розсуд ( а.с.125).

З копії відповіді на адвокатський запит територіального сервісного центру №0542 від 06.12.2016 року вбачається, що згідно облікових даних НАІС ДДАІ за ОСОБА_4 рахується зареєстрований 09.11.2013 року причіп ПГМФ 8302, 2013 року випуску, колір синій, шасі №Y9G830200D0003632, д/н НОМЕР_2, свідоцтво про реєстрацію САТ 435466. Автомобіль ВАЗ 210994, 2007 р.в., колір синій, двигун №65, кузов №Y6D1217, д/н НОМЕР_1, був зареєстрований 25.10.2007 року за ОСОБА_4, 15.10.2016 року даний автомобіль був перереєстрований на ОСОБА_6, 10.11.2016 року автомобіль рахується зареєстрованим за ОСОБА_7 (а.с.13).

Встановлено, що відповідач ОСОБА_4 продав автомобіль ВАЗ 210994 своїй матері ОСОБА_6, що підтверджується договором купівлі-продажу №0542/2016/129325 транспортного засобу від 15.10.2016 року (а.с.35) та відповіддю сервісного центру №0542 від 06.12.2016 року (а.с. 13).

Доказів згоди позивача на відчудження автомобіля, які відповідали б вимогам ст. 65 СК України, відповідачем суду не надано. При цьому позивач вказує, що автомобіль було відчужено без її згоди.

В подальшому ОСОБА_6 продала автомобіль ОСОБА_7, у володінні якого він перебував на час розгляду справи.

Із звіту про незалежну оцінку здійснену субєктом оціночної діяльності ОСОБА_10 вбачається, що розрахункова ринкова вартість автомобіля ВАЗ 210994, 2007 року випуску, що належить ОСОБА_11 та знаходиться за адресою: Вінницька область, Бершадський район, с. Баланівка, вул. Івана Франка, 22, станом на 09.03.2017 року слала 87450 грн. (а.с.76-93).

Свідок ОСОБА_12, яка є матірю позивача, суду показала, що вона їздила на заробітки за кордон, в неї було трохи грошей, тому дала 4250 дол. США дочці для купівлі будинку в с. Заозерне, в якій мала жити сваха, бо мала залишити квартиру дітям. Гроші давала особисто продавцю будинку. Оформили будинок на зятя, бо він голова сімї. На купівлю автомобіля теж давала кошти 5000 грн. Давала гроші сімї дочки, бо хотіла їм допомогти.

Свідок ОСОБА_13, яка є сестрою позивача, суду показала, що свекруха позивача хотіла жити в селі, а сімї позивача залишити квартиру. Мати дала гроші в сумі 4250 дол. США для купівлі будинку її сестри ОСОБА_2 Також вказала, що їх мати давала 5000 грн. коли сестра купувала автомобіль.

Свідок ОСОБА_14 суду показав, що він їздив з ОСОБА_2 до нових власників автомобіля ВАЗ 21099, які сказали, що придбали автомобіль за 3950 дол. США. Бачив в них автомобіль, він був в гарному вигляді, вони казали, що з часу придбання автомобіль не ремонтували.

Відповідно до ст.ст. 60, 65 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою.

Відповідно до ч.3 ст.65 СК України для укладання одним із подружжя логоворів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладання договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена.

Відповідно до ст. 63 СК Кодексу дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Згідно ч.1 ст.68 Сімейного кодексу України , розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу.

Згідно ч.1 ст.69 Сімейного кодексу України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Згідно ч.1 ст.70 Сімейного кодексу України, у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Відповідно до ч.2ст. 370 ЦК України, у разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду.

Відповідно до п. 22 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» №11 від 21.12.2007року поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими ст.ст.69-72 СК України та ст.372 ЦК України. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи.

Із змісту п.23 вказаної постанови вбачається, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Пункт 24 постанови передбачає, що до складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб.

Із п.30 постанови вбачається, що рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об'єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч.1 ст.63, ч.1 ст.65 СК України. У випадку коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім'ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі.

Таким чином, набуття майна за час шлюбу створює презумпцію виникнення права спільної сумісної власності. Це означає, що ні дружина, ні чоловік не зобов'язані доводити наявність права спільної сумісної власності на майно, набуте у шлюбі, оскільки воно вважається таким, що належить подружжю.

Якщо майно придбано під час шлюбу, то реєстрація прав на нього (транспортний засіб, житловий будинок чи іншу нерухомість) лише на ім'я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя.

Відтак, тягар доказування у справах даної категорії покладено на того із подружжя, хто заперечує проти визнання майна об'єктом спільної сумісної власності подружжя.

Статтею 13 ЦПК України закріплено принцип диспозитивності цивільного судочинства, відповідно до якого суд розглядає справи в межах заявлених позовних вимог на підставі доказів, поданих учасниками справи.

Згідно положень ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

На підтвердження своїх заперечень відповідач посилається на покази свідка ОСОБА_6, договір дарування грошей, квитанції про сплату коштів.

Так, свідок ОСОБА_6, яка є матірю відповідача, суду показала, що автомобіль та будинок в с. Заозерне нажиті нею. Син придбав автомобіль в 2007 році новий, за кошти, які перед цим виручив від продажу власного старого автомобіля, який продав за 1700 дол. США. Новий автомобіль придбали в кредит, перший внесок заплатили самі, а далі кредит виплачувала вона. В 2016 році купила автомобіль в сина за 20000 грн., гроші віддала сину, а потім продала автомобіль теж за 20000 грн., так вирішили зробити, бо в сина були проблеми в сімї, він розлучався з дружиною. Автомобіль в аварії не був. Вона подарувала сину гроші в сумі 10000 грн., щоб він купив будинок в селі. Причіп стояв в дворі під відкритим небом, поржавів, розпродали його по частинам і його не стало.

Згідно договору дарування грошей від 24 червня 2006 року зазначено, що ОСОБА_6 подарувала ОСОБА_4 10000 грн.(а.с.40).

Даючи оцінку вказаному договору дарування, та показам свідка ОСОБА_6 про те, що вона подарувала сину кошти для придбання будинку, суд оцінює їх критично і при цьому враховує, що згідно положень ч. 5 ст. 719 ЦК України , договір дарування валютних цінностей на суму, яка перевищує п'ятдесятикратний розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

Згідно ч. 1 ст. 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.

При цьому позивач, свідки ОСОБА_12, ОСОБА_13 показали, що будинок було придбано за кошти, які на той час подружжю ОСОБА_4В, та ОСОБА_2 дала мати позивача -ОСОБА_12

Відтак, суд вважає, що відповідачем не доведено належними доказами те, що будинок в с. Заозерне Тульчинського району по вул. Садовій, 20 було придбано за його особисті кошти.

Не доведено відповідачем і те, що автомобіль ВАЗ 210994 та причіп було придбано ним за особисті кошти.

А згідно наявних платіжних документів видно, що ОСОБА_4 вносились кошти на погашення кредиту за придбаний автомобіль (а.с. 154-183).

Посилання відповідача на те, що причеп ПГМФ 8302, 2013 року випуску, та автомобіль ВАЗ 210994, 2007 р.в. не підлягають розподілу, так як їх не існує в наявності, є безпідставними.

Так, автомобіль ВАЗ 210994 перебуває у власності іншої особи, оскільки був відчужений відповідачем без згоди позивача, незадовго до розірвання шлюбу між ними, про що зазначав і сам відповідач.

Тому суд вважає, що з відповідача на користь позивача слід стягнути половину дійсної вартості автомобіля, оскільки спірний автомобіль перебував в спільній сумісній власності подружжя, є цінним майном, а відповідач розпорядилася ним на власний розсуд без письмової згоди позивача.

Такий висновок суду узгоджується із правовою позицією Верховного Суду, викладеною в постанові від 27.04.2016 року по справі № 537/6639/13-ц та в постанові від 08.04.2015 року по справі № 6-7цс15.

При цьому, оскільки відповідач розпорядився вказаним майном на власний розсуд, тому з нього слід стягнути на користь позивача 43725 грн., тобто половину дійсної вартості автомобіля, яка згідно звіту оцінювача (а.с. 76-93) і становить 87450 грн.

Сума коштів, за яку відповідач продав автомобіль, як він вказує 20000 грн., в даному випадку не має істотного значення при вирішенні наявного спору.

На даний час автомобіль перебуває у власності іншого власника, тому вже не є спільною власністю сторін.

Разом з тим, позивач просить також визнати спільним сумісним майном та поділити причеп ПГМФ 8302, 2013 року випуску, залишивши його відповідачу і стягнувши з нього половину вартості причепа. При цьому позивачем зазначено, що вартість причепа становить 5000 грн. разом з тим, жодних належних доказів на підтвердження саме такої вартості причепа позивачем не надано, а відповідач заперечує проти визначеної позивачем вартості, і фактично вказує, що причеп зламався.

Тому суд вважає за можливе частково задовольнити позовні вимоги позивача та встановити, що причіп є спільною сумісною власністю сторін і визнати за сторонами по 1/2 частині причепа. Проте, оскільки позивачем не доведено дійсну вартість причепа, в задоволенні позову про стягнення з відповідача 2500 грн., як половини вартості причепа, слід відмовити.

Підсумовуючи викладене, беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для часткового задоволення позову і визнання спільною сумісною власністю сторін придбаних під час перебування у шлюбі будинку та причепа, в порядку поділу майна визнати за сторонами право власності по 1/2 частини цього майна кожному, та стягнути з відповідача на користь позивача 43725 грн. як компенсацію вартості 1/2 частини відчуженого відповідачем автомобіля.

Оскільки позивачем при подачі позову було сплачено 6400 грн. судового збору відповідно до ціни позову 640000 грн., в ході розгляду справи було зменшено позовні вимоги та заявлено позов ціною 296225 грн., тому відповідно до положень п. 1 ч. 1 ст. 7 Закону України «Про судовий збір» та ч. 7 ст. 265 ЦПК України, позивачу слід повернути 3437,75 грн. судових витрат.

Оскільки позовні вимоги про поділ майна подружжя задоволено, тому сплачений позивачем судовий збір в розмірі 2962,25 грн. та понесені позивачем і належно доведені витрати на правову допомогу в сумі 2950 грн. підлягають стягненню з відповідача, що є обґрунтованим і пропорційним до предмета спору. Тобто загальна сума судових витрат, яка підлягає стягненню з відповідача на користь позивача складає 5912,25 грн.

При цьому суд враховує, що згідно договору про надання правової допомоги та додаткової угоди до договору (а.с.24, 72), що підтверджено відповідними актами виконаних робіт і квитанціями позивачем сплачено адвокату 4000 грн. Однак з цієї суми суд вважає за необхідне виключити, як неналежно обґрунтовані, а тому такі, що не підлягають відшкодуванню відповідачем, витрати в сумі 1050 грн., а саме: за актом виконаних адвокатом робіт № 10 від 05.04.2017 року (а.с. 134) в сумі 200 грн. за складання пояснень; за актом № 7 від 15.03.2017 року (а.с. 140) в сумі 200 грн. за складання заяви про зменшення позовних вимог; за актом № 5 від 13.01.2017 року (а.с. 144) в сумі 400 грн. за складання пояснень; за актом № 3 від 12.01.2017 року (а.с. 148) в сумі 250 грн. за складання заяви про зменшення позовних вимог. Відтак, суд вважає справедливою та обґрунтованою і пропорційною предмету спору суму витрат на правову допомогу, що має бути стягнута з відповідача на користь позивача в розмірі 2950 грн.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 60, 61, 63, 65, 68 - 71 СК України, ст. 370 ЦК України, ст.ст. 12, 13, 81, 89, 258-265 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити частково.

Визнати спільною сумісною власністю ОСОБА_2 та ОСОБА_4:

- житловий будинок № 20 з господарськими спорудами, розташований по вул. Садовій в с. Заозерне Тульчинського району Вінницької області;

- причіп ПГМФ 8302, 2013 року випуску, колір синій, шасі № Y9G830200D0003632, номерний знак НОМЕР_3.

В порядку поділу майна, що є спільною сумісною власністю:

1) визнати за ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, уродженкою та жителькою м. Ладижин Вінницької області, ідентифікаційний номер НОМЕР_4, право власності на:

- 1/2 частину житлового будинок № 20, житловою площею 68,4 кв.м, загальною площею 109,5 кв.м, з господарськими спорудами, розташованого по вул. Садовій в с. Заозерне Тульчинського району Вінницької області;

- 1/2 частину причепа ПГМФ 8302, 2013 року випуску, колір синій, шасі № Y9G830200D0003632, номерний знак НОМЕР_3.

2) визнати за ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2, жителем ІНФОРМАЦІЯ_3, ідентифікаційний номер НОМЕР_5, право власності на:

- 1/2 частину житлового будинок № 20, житловою площею 68,4 кв.м, загальною площею 109,5 кв.м, з господарськими спорудами, розташованого по вул. Садовій в с. Заозерне Тульчинського району Вінницької області;

- 1/2 частину причепа ПГМФ 8302, 2013 року випуску, колір синій, шасі № Y9G830200D0003632, номерний знак НОМЕР_3.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 43725 грн. як компенсацію вартості 1/2 частини автомобіля марки ВАЗ 210994, 2007 року випуску, колір синій, двигун № НОМЕР_6, кузов № НОМЕР_7, номерний знак НОМЕР_1.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 5912,25 грн. судових витрат.

Повернути ОСОБА_2 3437,75 грн. судового збору, сплаченого відповідно до квитанції ПАТ КБ «Приватбанк» від 22.12.2016 року.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

На рішення може бути подана апеляційна скарга до Апеляційного суду Вінницької області протягом тридцяти днів з складення повного судового рішення.

Дата складення повного судового рішення 20 червня 2018 року.

Суддя: