Постанова

Іменем України

13 червня 2018 року

м. Київ

справа № 226/3556/15-ц

провадження № 61-21373св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д. (суддя-доповідач),

суддів: Білоконь О. В. Гулька Б. І., Синельникова Є. В., Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач - публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»,

представник позивача - Мощінська Наталія Валеріївна,

відповідач - ОСОБА_2,

представник відповідача - ОСОБА_3,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 та його представника ОСОБА_3 на рішення Димитровського міського суду Донецької області від 20 вересня 2016 року у складі судді Петуніна І. В. та рішення Апеляційного суду Донецької області від 11 січня 2017 року у складі колегії суддів: Новікової Г. В., Кішкіної І. В., Азевича В. Б.,

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2016 року публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_2про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позовна заява мотивована тим, що 25 жовтня 2012 року між банком та ОСОБА_2 укладено договір, відповідно до якого останній отримав кредит у розмірі 25 000 грн. у вигляді встановленого ліміту на платіжну картку, зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. Підписання договору є прямою і безумовною згодою позичальника щодо прийняття будь-якого розміру кредитного ліміту, встановленого банком, відповідно до Умов та правил надання банківських послуг. Позичальник підтвердив свою згоду на те, що підписана заява, разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг», «Правилами користування платіжною картою» та «Тарифами банку» складає між ним та банком договір, що підтверджується підписами у заяві.

Посилалося, що банк свої зобов'язання за договором виконав у повному обсязі, а відповідач не повернув своєчасно грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом, відсотками, а також іншими зобов'язаннями, відповідно до умов договору, у зв`язку з чим станом на 27 вересня 2015 року має загальну заборгованість у розмірі 135 411,36 грн.

Ураховуючи наведене, уточнивши позовні вимоги ПАТ КБ «ПриватБанк» просило суд стягнути з ОСОБА_2 на свою користь заборгованість за кредитним договором від 25 жовтня 2012 року, станом на 27 вересня 2015 року, у розмірі 135 411,36 грн., що складається з: заборгованості за кредитом - 46 217,46 грн., заборгованості по процентам за користування кредитом - 80 769,55 грн.; заборгованість за пенею та комісією - 1 500 грн.; штрафу (фіксована частина) - 500грн., штрафу (процентна складова) - 6 424,35 грн., а також судові витрати у розмірі 2 031,17 грн.

Рішенням Димитровського міського суду Донецької області від 20 вересня 2016 року позов ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитом у сумі 46 217,46 грн. та судові витрати у сумі 693,23 грн.

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що між сторонами по справі був укладений договір від 25 жовтня 2012 року про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг, що підтверджується обставинами, встановленими рішенням Димитровського міського суду Донецької області від 17 лютого 2016 року у справі за позовом ОСОБА_4 до ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_2 про визнання недійсним договору про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг від 25 жовтня 2012 року. Відповідач не виконував належним чином своїх зобов'язань за вказаним договором, тому на користь банку слід стягнути заборгованість за тілом кредиту у сумі 46 217,46 грн.

При цьому, суд вважав, що банк не надав належних та допустимих доказів на підтвердження встановлення процентів за користування кредитом, пені, комісії, штрафу (фіксованої частини і процентної складової), оскільки відповідач не підписував Умов та правил надання банківських послуг, якими передбачено їх нарахування.

Рішенням Апеляційного суду Донецької області від 11 січня 2017 року апеляційну скаргу ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволено частково. Рішення Димитровського міського суду Донецької області від 20 вересня 2016 року у частині відмови у задоволенні позовних вимог скасовано та ухвалено нове рішення у цій частині.

Позовні вимоги ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_2 у частині стягнення заборгованості по процентам за користування кредитом задоволено, у частині заборгованості за пенею та комісією - задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість по процентах за користування кредитом у сумі 80 769,55 грн. і заборгованість за пенею та комісією у сумі 250 грн.

У задоволенні позовних вимог ПАТ КБ «ПриватБанк» у частині заборгованості по штрафу відмовлено.

Вирішено питання розподілу судових витрат.

Рішення апеляційного суду мотивоване тим, що у анкеті-заяві від 25 жовтня 2012 року, зокрема, зазначено, що позичальник згоден з тим, що ця заява разом із пам'яткою клієнта, Умовами та правилами надання банківських послуг, а також Тарифами становить між ним та банком договір про надання банківських послуг. Він ознайомився і згоден з Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами банку, які були надані йому для ознайомлення в письмовому вигляді. Умови та правила надання банківських послуг розміщені на офіційному сайті банку - www.privatbank.ua. Він зобов'язується виконувати вимоги Умов і правил надання банківських послуг, а також регулярно ознайомлюватися з їх змінами на сайті банку - www.privatbank.ua, тобто сторони уклали кредитний договір та відповідач у суді не спростував розрахунок банку.

У касаційній скарзі, поданій у січні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_2 та його представник ОСОБА_3, посилаючись на неправильнезастосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просять скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позову ПАТ КБ «ПриватБанк» у повному обсязі.

Касаційна скарга мотивована тим, що апеляційним судом не було враховано, що банк не надав судам жодного доказу на підтвердження ознайомлення позичальником з Умовами надання банківських послуг. Незважаючи на його клопотання, банк не надав судам для огляду оригінал анкети-заяви від 25 жовтня 2012 року. Крім того, йому було відмовлено у задоволенні клопотання про призначення судової почеркознавчої експертизи у зв'язку із тим, що банк ухилився надати суду вказаний доказ.

Відзив на касаційну скаргу позивач до суду не подав.

У пункті 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» передбачено, що касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У травні 2018 року справу передано до Верховного Суду.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню, оскільки апеляційним судом скасовано рішення суду першої інстанції, яка відповідає закону.

Частиною третьою статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно з вимогами частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до частини першої статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

У частинах першій, другій та п'ятій статті 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону рішення апеляційного суду не відповідає.

Судом установлено, що 25 жовтня 2010 року між сторонами по справі було укладено договір про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг у ПАТ КБ «ПриватБанк», що підтверджується анкетою-заявою від 25 жовтня 2010 року позичальника, підписаною як позивачем так і відповідачем, та встановлено преюдиційним рішенням Димитровського міського суду Донецької області від 17 лютого 2016 року (том 1, а. с. 142-145).

За змістом анкети-заяви про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг у ПАТ КБ «ПриватБанк»ОСОБА_2, ознайомившись з Умовами та правилами надання банківських послуг, тарифами банку, повинен виявити бажання оформити на своє ім'я: «платіжна карта кредитка «універсальна»; зарплатний пакет; карта gold; пенсійна карта, ощадкнижка (депозит); дебетова (особиста) карта; ідентифікація з паспортом проставивши відмітку навпроти відповідного найменування карти. Однак, позивач зазначене бажання не виявив, оскільки ніяких відміток навпроти жодної пропозиції не зазначено.

Банк також долучив роздруківку з сайту «www.privatbank.ua» щодо тарифів по «ПРЕСТИЖНИМ» карткам Visa від 04 листопада 2011 року. Однак зазначених карт взагалі немає у переліку, який пропонується обрати відповідачу у анкеті-заяві від 25 жовтня 2012 року та зазначена роздруківка ним не підписана.

Також немає підпису відповідача й на витягу з Умов та правил надання банківських послуг, затверджених наказом від 06 березня 2010 року № СП-2010-256, які знаходяться у матеріалах справи.

Згідно зі статтями 526, 530, 610, частиною першою статті 612 ЦК України зобов'язання повинні виконуватись належним чином, у встановлений термін, відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Згідно із частинами першою, другою статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Урахувавши правовий висновок Верховного Суду України у постанові від 11 березня 2015 року у справі № 6-16цс15, суд першої інстанції правильно вказав, що тарифи по «ПРЕСТИЖНИМ» картам Visa від 04 листопада 2011 року й Умови та правила надання банківських послуг, затверджені наказом від 06 березня 2010 року № СП-2010-256, не є складовими частинами укладеного між сторонами договору, оскільки банк не надав жодних доказів, що саме вказані тарифи і Умови та правила надання банківських послуг мав на увазі відповідач, коли підписував 25 жовтня 2012 року анкету-заяву про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг у ПАТ КБ «ПриватБанк», які й передбачають нарахування штрафних санкцій та відсотків за користування кредитом.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції у частині стягнення заборгованості по процентам за користування кредитом, за пенею та комісією та задовольняючи частково позовні вимоги ПАТ КБ «ПриватБанк» у цій частині, апеляційний суд виходив з того, що підписавши анкету-заяву від 25 жовтня 2012 року, ОСОБА_2 погодився, що ця заява разом із пам'яткою клієнта, Умовами та правилами надання банківських послуг, а також Тарифами становить між ним та банком договір про надання банківських послуг, а також підтвердив, що він ознайомився і згоден з Умовами та правилами надання банківських послуг, а також Тарифами банку, які були надані йому для ознайомлення у письмовому вигляді. При цьому, апеляційний суд зазначив, що відповідач у суді не спростував розрахунок банку.

Проте з таким висновком апеляційного суду погодитися не можна.

Відповідно до положень частини третьої статті 10 та частин першої і четвертої статті 60 ЦПК України, у редакції 2004 року, чинній на час розгляду судами справи, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно з частиною першою статті 10 ЦПК України 2004 року цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Частиною першою статті 11 ЦПК України 2004 року встановлено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до частини першої статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

У статті 212 ЦПК України 2004 року визначено, щосуд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність та взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови в їх прийнятті.

Частиною першою статті 57 ЦПК України 2004 року, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 58 ЦПК України 2004 року).

Відповідно до статті 64 ЦПК України 2004 року письмовими доказами є будь-які документи, акти, довідки, листування службового або особистого характеру або витяги з них, що містять відомості про обставини, які мають значення для справи.

Письмові докази, як правило, подаються в оригіналі. Якщо подано копію письмового доказу, суд за клопотанням осіб, які беруть участь у справі, має право вимагати подання оригіналу.

Апеляційний суд не врахував наведених норм матеріального і процесуального права та не звернув увагу на те, що банк не надав жодного доказу, який би містив підпис ОСОБА_2 про його ознайомлення з Умовами та правилами надання банківських послуг, а також Тарифами банку, тому не можна вважати їх складовою частиною укладеного між сторонами договору.

Посилання апеляційного суду на те, що підписавши анкету-заяву від 25 жовтня 2012 року ОСОБА_2 підтвердив, що він ознайомився і згоден з Умовами та правилами надання банківських послуг, а також Тарифами банку, є безпідставним, оскільки банком за клопотанням відповідача не було надано суду для огляду оригіналу такої заяви.

Таким чином, вирішуючи спір, суд першої інстанції з дотриманням вимог статей 212-215 ЦПК України2004 року, повно, всебічно та об'єктивно з'ясував обставини справи та дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позову ПАТ КБ «ПриватБанк» у частині стягнення заборгованості по процентам за користування кредитом, за пенею, комісією та штрафами, у зв'язку із його недоведеністю, а суд апеляційної інстанції помилково скасував судове рішення, яке відповідає закону.

При цьому, колегія суддів відхиляє доводи касаційної скарги про те, що суди безпідставно відмовили у задоволенні клопотання про призначення судово-почеркознавчої експертизи для з'ясування питання, чи підпис на анкеті-заяві про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг виконано ОСОБА_2, так як він заперечує факт укладання кредитного договору від 25 жовтня 2012 року, оскільки даний факт встановлено преюдиційним рішенням Димитровського міського суду Донецької області від 17 лютого 2016 року і не потребує доведення.

Відповідно до частини першої статті 413 ЦПК України суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.

Керуючись статтями 400, 402, 409, 413, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 та його представника ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Апеляційного суду Донецької області від 11 січня 2017 року скасувати.

Рішення Димитровського міського суду Донецької області від 20 вересня 2016 року залишити в силі.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: О. В. Білоконь

Б.І. Гулько

Є.В. Синельников

Ю. В.Черняк