Постанова

Іменем України

13 червня 2018 року

м. Київ

справа № 635/7293/14-ц

провадження № 61-14943св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Висоцької В. С.,

суддів: Лесько А. О., Пророка В. В., Фаловської І. М. (суддя-доповідач), Штелик С. П.,

учасники справи:

позивач - публічне акціонерне товариство акціонерний банк «Укргазбанк»,

відповідач - ОСОБА_2, яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітніх дітей: ОСОБА_3 та ОСОБА_4,

третя особа - служба у справах дітей Харківського району Харківської області,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення апеляційного суду Харківської області від 17 січня 2017 року в складі колегії суддів: Пономаренко Ю. А., Кокоші В. В., Міненкової Н. О.,

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення»

ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У серпні 2014 року публічне акціонерне товариство акціонерний банк «Укргазбанк» (далі - ПАТ АБ «Укргазбанк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_2, яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітніх дітей: ОСОБА_3 та ОСОБА_4, третя особа - служба у справах дітей Харківського району Харківської області, про виселення.

Позовна заява мотивована тим, що 18 березня 2008 року між відкритим акціонерним товариством акціонерним банком «Укргазбанк» (далі - ВАТ АТ «Укргазбанк»), правонаступником якого є ПАТ АБ «Укргазбанк», та ОСОБА_2 було укладено кредитний договір, за умовами якого остання отримала кредит у розмірі 87 000 доларів США строком до 17 березня 2038 року. На забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором сторони уклали договір іпотеки, згідно з умовами якого ОСОБА_2 передала в іпотеку банку квартиру № АДРЕСА_1. У зв'язку з порушенням зобов'язань за кредитним договором приватним нотаріусом 20 листопада 2008 року вчинено виконавчий напис про звернення стягнення на предмет іпотеки. 02 серпня 2010 року державним виконавцем відкрито виконавче провадження. 06 березня 2014 року на адресу відповідача було направлено листи-вимоги про добровільне звільнення квартири, які остання отримала 07 березня 2014 року. Разом з тим, квартиру у добровільному порядку не звільнила.

На підставі викладеного ПАТ АБ «Укргазбанк» просило виселити ОСОБА_2 і її дітей: ОСОБА_3 та ОСОБА_4, з квартири АДРЕСА_1, без надання іншого житлового приміщення.

Заочним рішенням Харківського районного суду Харківської області від 24 листопада 2014 року в задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що позивачем не надано доказів на підтвердження того, що на момент звернення до суду з позовом та на час ухвалення рішення відповідач ОСОБА_2 та її малолітні діти проживали в квартирі, з якої їх просив виселити позивач. При цьому суд послався на довідку адресно-довідкового бюро, в якій зазначено, що відповідачі у спірній квартирі не зареєстровані.

Рішенням апеляційного суду Харківської області від 22 лютого 2016 року рішення суду першої інстанції скасовано і ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову відмовлено з інших підстав.

Рішення суду апеляційної інстанції мотивоване тим, що судом першої інстанції не залучено до участі у справі службу у справах дітей Харківського району Харківської області, яка здійснює розгляд питань щодо нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти за місцем знаходження майна.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 21 вересня 2016 року рішення апеляційного суду скасовано, справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала касаційного суду мотивована тим, що Харківська районна державна адміністрація Харківської області у справах дітей була залучена до участі у справі, зокрема, представник служби у справах дітей Харківської районної державної адміністрації Харківської області - Стрілець Ю. С. на підставі довіреності брала участь в судовому засіданні апеляційного суду 13 травня 2015 року та надавала пояснення у справі, про що свідчить журнал судового засідання.

Рішенням апеляційного суду Харківської області від 17 січня 2017 року під час нового розгляду справи заочне рішення Харківського районного суду Харківської області від 24 листопада 2014 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким позов задоволено. Виселено ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 з квартири АДРЕСА_1

у с. Пісочин Харківського району Харківської області. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ПАТ АБ «Укргазбанк» судовий збір у розмірі 365,40 грн.

Рішення апеляційного суду мотивоване тим, що після прийняття рішення про звернення стягнення на передане в іпотеку майно шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловим будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду. Спірна квартира була придбана відповідачем за рахунок кредитних коштів, тому відсутні підстави для надання іншого постійного житла.

У касаційній скарзі, поданій у лютому 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_2, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила скасувати рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що набрало законної сили рішення суду в іншій справі № 635/100/14-ц, ухвалене з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав. Також Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» містить заборону щодо виселення відповідачів з квартири.

У березні 2017 року ПАТ АБ «Укргазбанк» подало відзив на касаційну скаргу, вказуючи на те, що квартира придбана відповідачем за рахунок кредитних коштів, тому вимоги банку про виселення є обґрунтованими та підлягають задоволенню. В іншій справі суди відмовили у задоволенні вимог банку з підстав відсутності вимог до відповідачів про добровільне звільнення квартири, тому ПАТ АБ «Укргазбанк» звернулося до відповідачів про добровільне звільнення квартири, проте вказані вимоги не були задоволені, що і стало підставою для звернення до суду з цим позовом. Отже підстави позовів є різними, тому порушене право банку підлягає захисту.

26 березня 2018 року справу передано до Верховного Суду.

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною першою статті 402 ЦПК України визначено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Відповідно до частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Касаційна скарга підлягає задоволенню частково з таких підстав.

Суди встановили, що 18 березня 2008 року між ВАТ АТ «Укргазбанк», правонаступником якого є ПАТ АБ «Укргазбанк», та ОСОБА_2 було укладено кредитний договір на придбання квартири АДРЕСА_1 за умовами якого остання отримала кредит у розмірі 87 000 доларів США строком зі сплатою 12,6 % річних за користування кредитними коштами строком до 17 березня 2038 року.

На забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором сторони уклали договір іпотеки, згідно з умовами якого ОСОБА_2 передала в іпотеку банку квартиру № АДРЕСА_1.

У зв'язку з порушенням зобов'язань за кредитним договором приватним нотаріусом 20 листопада 2008 року вчинено виконавчий напис про звернення стягнення на предмет іпотеки.

06 березня 2014 року на адресу відповідача було направлено листи-вимоги про добровільне звільнення квартири, які остання отримала 07 березня 2014 року. Разом з тим, квартиру у добровільному порядку не звільнила.

За змістом частини першої статті 575 ЦК України та статті 1 Закону «Про іпотеку» іпотека як різновид застави, предметом якої є нерухоме майно, - це вид забезпечення виконання зобов'язання, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, передбаченому цим Законом.

Відповідно до статті 589 ЦК України та частини першої статті 33 Закону «Про іпотеку» в разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, установлених статтею 12 цього Закону.

Згідно із частиною третьою статті 33 Закону «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

За змістом частини першої статті 41 Закону «Про іпотеку» реалізація предмета іпотеки, на який звертається стягнення за рішенням суду або за виконавчим написом нотаріуса, проводиться, якщо інше не передбачено рішенням суду, шляхом продажу на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження, передбаченої Законом України «Про виконавче провадження», з дотриманням вимог цього Закону.

Укладеним іпотечним договором сторони узгодили право іпотекодержателя на задоволення своїх вимог шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

При цьому, положення договору не містять умови та порядок виселення іпотекодавця з наданого в іпотеку будинку у зв'язку зі зверненням стягнення на предмет іпотеки.

Пунктом 18 іпотечного договору встановлено, що всі питання, які не врегульовані цим договором, вирішуються відповідно до діючого законодавства України.

За змістом статті 47 Конституції України ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Частиною першою статті 40 Закону «Про іпотеку» передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом.

Нормою, яка встановлює порядок виселення із займаного житлового приміщення, є стаття 109 ЖК УРСР, у частині першій якої передбачені підстави виселення.

Частина третя цієї статті регулює порядок виселення громадян.

Прикінцевими положеннями Закону України «Про іпотеку», який набрав чинності з 1 січня 2004 року, внесено зміни до ЖК УРСР, зокрема, текст статті 109 викладено у нові редакції.

За змістом частини другої статті 40 Закону України «Про іпотеку» та частини третьої статті 109 ЖК УРСР у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Відповідно до частини другої статті 109 ЖК УРСР громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

Таким чином, частина друга статті 109 ЖК УРСР установлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення.

Виселення громадян з іпотечного майна, придбаного за рахунок кредитних коштів, є підставою для надання цим громадянам жилих приміщень з фондів житла для тимчасового проживання (частина четверта статті 109 ЖК УРСР).

Таким чином, встановивши, що в іпотеку передано квартиру, яка була придбана ОСОБА_2 у власність за рахунок отриманих кредитних коштів, суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку про наявність передбачених законом підстав для виселення мешканців із зазначеної квартири без надання їм іншого житлового приміщення.

Разом з тим, апеляційний суд залишив поза увагою вимоги Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті».

Відповідно до Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», запроваджено мораторій на предмет іпотеки, яким є житло, придбане споживачем за кредитом, наданим банком в іноземній валюті і використовується останнім, як місце постійного проживання, та іншого житла на праві власності немає.

Поняття мораторій у цивільному законодавстві визначається як відстрочення виконання зобов'язання (пункт 2 частини першої статті 263 ЦК України). Отже, мораторій є відстроченням виконання зобов'язання, а не звільненням від його виконання. Відтак, установлений Законом мораторій на стягнення майна, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті, не передбачає втрату кредитором права на звернення стягнення на предмет іпотеки (застави) у випадку невиконання боржником зобов'язань за договором, а лише тимчасово забороняє примусово стягувати (відчужувати без згоди власника). Крім того, згідно з пунктом 4 Закону протягом дії цього Закону інші закони України з питань майнового забезпечення кредитів діють з урахуванням його норм.

ОскількиЗакон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» не зупиняє дії решти нормативно-правових актів, що регулюють забезпечення зобов'язань, то він не може бути мотивом для відмови в позові, а є правовою підставою, що не дає змоги органам і посадовим особам, які здійснюють примусове виконання рішень про звернення стягнення на предмет іпотеки та провадять конкретні виконавчі дії, вживати заходи, спрямовані на примусове виконання таких рішень стосовно окремої категорії боржників чи іпотекодавців, які підпадають під дію цього Закону на період його чинності, з урахуванням положення статті 109 ЖК Української РСР.

Враховуючи, що 07 червня 2014 року набув чинності Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» та його дія поширюється і на правовідносини сторін, то не підлягає виконанню рішення суду в частині виселення на час дії цього Закону.

Вказані вище висновки узгоджуються з правовою позицією Верховного Суду України, викладеною у постанові від 03 лютого 2016 року в справі № 6-2947цс15.

Судами встановлено, що жиле приміщення (квартира), яке передано в іпотеку, має загальну площу 66,9 кв. м.

В матеріалах справи відсутні дані, які б підтверджували наявність у відповідачів іншого житла.

Оскільки рішенням суду звернуто стягнення на нерухоме майно (квартиру), яке надане як забезпечення кредиту в іноземній валюті, то не може бути проведене у будь-якому порядку примусове виселення мешканців такого житлового майна.

Проте, апеляційний суд не врахував вимог Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» та не вирішив питання щодо зупинення виконання судового рішення на період дії вказаного закону.

Разом з тим, не заслуговують на увагу доводи касаційної скарги, що судом порушено пункт 2 частини другої статті 205 ЦПК України в редакції, чинній на час розгляду справи судами першої та апеляційної інстанцій, оскільки у справі № 635/100/14-ц та у цій справі підстави позову є відмінними, що виключає можливість застосування вказаної вище норми процесуального права.

Статтею 412 ЦПК України визначено, що підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення лише за умови, якщо це порушення призвело до ухвалення незаконного рішення.

На підставі викладеного рішення апеляційного суду слід змінити відповідно до статті 412 ЦПК України шляхом доповнення його резолютивної частини наступним змістом: «Рішення апеляційного суду Харківської області

від 17 січня 2017 року щодо виселення ОСОБА_2, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 з квартири АДРЕСА_1 у с. Пісочин Харківського району Харківської областіне підлягає виконанню на час дії Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого, як забезпечення кредитів в іноземній валюті».

У решті оскаржуване рішення відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України необхідно залишити без змін.

Керуючись статтями 400, 402, 409, 410, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Харківської області від 17 січня 2017 року змінити.

Доповнити резолютивну частину рішення апеляційного суду Харківської області від 17 січня 2017 року реченням наступного змісту: «Рішення апеляційного суду Харківської області від 17 січня 2017 року щодо виселення ОСОБА_2, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 з квартири АДРЕСА_1

у с. Пісочин Харківського району Харківської області не підлягає виконанню на час дії Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого, як забезпечення кредитів в іноземній валюті».

У решті рішення апеляційного суду Харківської області від 17 січня 2017 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий В. С. Висоцька

Судді А. О. Лесько

В. В. Пророк

І. М. Фаловська

С. П. Штелик