РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11.06.2018 року Провадження №2/425/13/18

Справа №425/2455/17

місто Рубіжне Луганської області

Рубіжанський міський суд Луганської області, у складі: головуючого - судді Коваленка Д.С., секретар судового засідання - Гайворонська І.В., за участю позивача за первісним позовом: ОСОБА_1, його представника: ОСОБА_2; відповідача за первісним позовом: ОСОБА_3, її представника: ОСОБА_4, представника Служби у справах дітей Рубіжанської міської ради Луганської області: Івлєвої Тетяни Миколаївни,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, у приміщенні зали судових засідань Рубіжанського міського суду Луганської області, цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача: Служба у справах дітей Рубіжанської міської ради Луганської області про позбавлення батьківських прав, визначення місця проживання малолітньої дитини разом із батьком та припинення стягнення аліментів, а також за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача: Служба у справах дітей Рубіжанської міської ради Луганської області про відібрання дитини і повернення за попереднім місцем проживання, разом із матір`ю, а також про визначення місця проживання дитини разом із матір`ю,

в с т а н о в и в:

ОСОБА_1 звернувся до Рубіжанського міського суду Луганської області з позовною заявою до ОСОБА_3, третя особа: Служба у справах дітей виконавчого комітету Рубіжанської міської ради Луганської області, якою, з урахуванням наданих ним пояснень, просив визначити місце проживання дитини: ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_1 разом із батьком - ОСОБА_1, за адресою: АДРЕСА_1; позбавити ОСОБА_3 батьківських прав стосовно дитини: ОСОБА_6; припинити стягнення з ОСОБА_1 аліментів на користь ОСОБА_3 на утримання дитини: ОСОБА_6. А ОСОБА_3, 20 листопада 2017 року, звернулась із зустрічною позовної заявою до ОСОБА_1, якою просила негайно відібрати дитину ОСОБА_6 у батька та повернути дитину за попереднім місцем проживання, а також визначити місце проживання дитини разом із матір'ю ОСОБА_3, за адресою: АДРЕСА_2.

Позиції учасників справи.

Аргументи позивача, як за первісним позовом так і за зустрічною позовною заявою, де він виступає відповідачем. ОСОБА_8 та ОСОБА_9 є батьками ОСОБА_6, від народження якого вони проживали разом за адресою місця проживання ОСОБА_9. Але остання, своїх батьківських обов`язків не виконує: участі у його вихованні не бере, груддю не годує, зникає на тривалий час у невідомому напрямку, дитину залишає у неохайному вигляді та голодну. ОСОБА_9 має шкідливі звички, що негативно відображаються на здоров`ї дитини, тривалий час ніде не працює, постійного доходу та власного житла не має, а живе тільки за рахунок отримання аліментів на дитину, соціальної допомоги. А він, навпроти, має постійне місце роботи та постійний дохід, власне житло, в якому створені усі умови для проживання і розвитку дитини. Через, що 28 липня 2017 року, він був вимушений забрати у неї дитину. І враховуючи це, а також через те, що дитина проживає із ним вже тривалий час, дитині слід визначити місце проживання разом з ним, тобто за місцем його проживання, припинити стягнення з нього аліментів, а також позбавити ОСОБА_9 батьківських прав аби вона не могла вирішувати питання про надання чи не надання дозволу на виїзд дитини за межі України, чим впливати на нього. Як наслідок, вважає, що його позов підлягає задоволенню повністю, а у задоволенні вимог зустрічної позовної заяви слід відмовити.

Аргументи його представника. Первісний позов є обґрунтованим та таким, що підтверджується наданими до нього доказами, тому його слід задовольнити. При цьому, незважаючи на вік дитини та положення Декларації прав дитини, пріоритет має Конституція України та Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод, а тому у вирішенні питання про те з ким з батьків повинна проживати дитина, стать батьків не має жодного значення, і відповідач як мати, не має переваги у вирішенні цього питання на свою користь автоматично. Тому, первісний позов підлягає задоволенню, а у задоволенні зустрічного позову слід відмовити.

Аргументи відповідача, як за первісним позовом так і за зустрічним позовом, де вона виступаж позивачем. З моменту свого народження, ОСОБА_6 проживав разом із ОСОБА_9, а ОСОБА_8, як його батько, дав свою згоду на те аби ОСОБА_6 проживав саме разом із нею, де також проживають і два брати ОСОБА_6: ОСОБА_10 та ОСОБА_11. І хоча квартира, в якій вони проживають, належить матері ОСОБА_9, в ній створені усі умови для проживання ОСОБА_6 та інших дітей. Але 28 липня 2017 року ОСОБА_8, без її згоди, способом викрадення, змінив місце проживання ОСОБА_6, який з того часу проживає з батьком. При цьому, ОСОБА_8 не дає можливості зустрічатись та спілкуватись з дитиною, наносить ОСОБА_9 тілесні ушкодження, є наркоманом та зловживає спиртними напоями, а за час їхнього спільного проживання, зґвалтував її декілька разів. Тож, ОСОБА_12 повинен проживати саме із нею, тим більше, що у його віці, він повинен бути поруч саме із матір`ю, а ОСОБА_8 не взмозі виховувати його, годувати з необхідною періодичністю, а також займатись розвитком та навчанням дитини, так як знаходиться щодня (з 07 години по 16 годину) на роботі. Як наслідок, вважає, що у задоволенні первісного позову слід відмовити у повному обсязі, а зустрічний позов слід задовольнити.

Аргументи її представника. Місце проживання дитини було змінено батьком не законно, а тому дитина підлягає поверненню до матері обов`язково, при чому, оскільки виник спір з приводу місця проживання ОСОБА_6, потрібно визначити його за місцем проживання з ОСОБА_9, і як наслідок, стягнення аліментів на її користь продовжити. Підстави для позбавлення ОСОБА_9 батьківських прав, нічим не доведені. Навпроти, ОСОБА_8 заважає їй виконувати свої батьківські обов`язки належним чином, оскільки перешкоджає її зустрічам та спілкуванню із сином. Також, позивачем нічим не доведено наявність хоча б однієї виняткової обставини для того аби, на підставі Декларації прав дитини, розлучити ОСОБА_6 із матір`ю. А висновок органу опіки та піклування за яким, місце проживання дитини слід визначити разом з батьком, не може бути прийнятий судом, оскільки його складено без проведення обстеження матеріально-побутових умов сім`ї ОСОБА_9. Тому, первісний позов не підлягає задоволенню, а вимоги зустрічного позову слід задовольнити повністю.

Аргументи третьої особи. ОСОБА_9 звернулась до служби у справах дітей з проханням врегулювати зустрічі ОСОБА_8 з ОСОБА_6, але не повідомляла про те, що дитина проживає з батьком, питання про встановлення дат і часу зустрічей для неї, перед службою не ставила, на засідання, на які вона викликалась не приходила і причини своєї неявки не повідомляла. Служба дізналась, що вихованням сина ОСОБА_14 вона займається на належному рівні, але доглядом старшого сина: ОСОБА_10, переважно займається її мати: ОСОБА_15, бабуся ОСОБА_10, з якою він проживає. Умови проживання у квартирі, в якій проживає ОСОБА_9 разом з іншими дітьми, добрі. Проте, вона фактично самоусунулась від виконання батьківських обов`язків щодо ОСОБА_6, не виявляючи жодного інтересу до його розвитку. Як наслідок, незважаючи на те, що позбавлення її батьківських прав є недоцільним, місцем проживання ОСОБА_6 слід визначити з батьком, за адресою, де вони проживають разом нині, і це буде відповідати найвищим інтересам ОСОБА_6.

Показання свідків.

ОСОБА_16 (ІНФОРМАЦІЯ_2; місце проживання: АДРЕСА_5; працюючий пенсіонер, працює у Рубіжанському промкомплексі товариства з обмеженою відповідальністю «ТАНДЕМ ЛТД» на посаді директора) дав суду такі показання: ОСОБА_1 являється його рідним сином, а ОСОБА_6 є його онуком. Після народження ОСОБА_6, син забрав з пологового будинку онука разом із матір'ю та приблизно три місяці вони проживали разом. Між сином та ОСОБА_3, в цей період були нормальні стосунки, вони виховували та доглядали дитину разом, а він міг навідуватись до них 2-3 рази на тиждень. Коли він був у них вдома, бачив, що ОСОБА_6 годували молочними сумішами. Потім, син переїхав до іншого помешкання і почав проживати окремо від дитини та ОСОБА_3. Після переїзду його сина до іншого помешкання, вони разом із сином помічали, що ОСОБА_3 разом із дітьми часто не було вдома, її матір, по телефону повідомляла деколи, що ОСОБА_3 разом із дітьми знаходиться у неї в селі Єпіфанівка. Старші сини ОСОБА_17, ОСОБА_18 та ОСОБА_14 більше проживали у бабусі. На телефонні дзвінки ОСОБА_3 часто не відповідала. Одного разу ОСОБА_3 не було вдома декілька днів і вони її три дні шукали. В кінці липня 2017 року йому подзвонив син та попросив приїхати до Томашівського мосту. Приїхавши, він побачив, що ОСОБА_6 був на руках ОСОБА_1, а ОСОБА_3 бігла у інший бік. Він особисто подзвонив у поліцію. ОСОБА_19 віддав йому онука. ОСОБА_12 був не купаний та у брудному одязі. На обличчі та руках дитини, були сліди від укусів комарів чи комах, яких було багато. ОСОБА_12 плакав і він дав дитині води, а потім повіз дитину до санпропускника і коли приїхав ОСОБА_1, їх направили до дитячої поліклініки. Купили дитині води та їжі, зробили суміш. Після відвідування дитячої поліклініки, ОСОБА_1 допитувала поліція, а він разом зі своєю цивільної дружиною забрав ОСОБА_6 додому. Коли ОСОБА_6 почав жити з ОСОБА_1, останній почав працював дистанційно, тобто вдома, однак у моменти, коли на роботі потрібен був ОСОБА_1 особисто, тоді за ОСОБА_6 доглядає або він, або його цивільна дружина: ОСОБА_20 чи донька. У вихідні дні ОСОБА_1 разом із ОСОБА_6 гостює у них вдома. Восени, він спілкувався з ОСОБА_12 з приводу аліментів, однак домовитись не вдалось. При цьому, ОСОБА_12 про ОСОБА_6 не запитувала та не цікавилась сином. Коли дитина проживала з матір'ю, він був останнього разу у них вдома на весні 2017 року, в квартирі були дитяче ліжко та велике ліжко, комп'ютер, у ванній кімнаті була душова кабіна, пральна машина, в залі був диван, дитячі іграшки та телевізор, у квартирі була шафа для одягу, прибрано, чисто та охайно.

ОСОБА_20 (ІНФОРМАЦІЯ_4; місце проживання: АДРЕСА_6; працює у Рубіжанському промкомплексі товариства з обмеженою відповідальністю «ТАНДЕМ ЛТД» на посаді керівника відділу стандарту, сертифікації і якості) дала суду такі показання: вона знає ОСОБА_1 бо проживає з його батьком у так званому „цивільному шлюбі" з червня 2017 року, а працює на тому ж підприємстві де і ОСОБА_1. ОСОБА_21 не вимагає постійного перебування на робочому місці, оскільки він шукає клієнтів для збуту продукції підприємства. Вона знає, що у ОСОБА_21 є син ОСОБА_12, а його матір'ю є ОСОБА_12. З ОСОБА_12 вона ніколи не спілкувалась, ані в телефонному режимі, ані особисто, а сина ОСОБА_19 вона бачила коли ОСОБА_21 та ОСОБА_12 привозили дитину на роботу, за часів спільного проживання. З червня 2017 року, з ОСОБА_21 вона почала спілкуватись і поза роботою. У липні 2017 року їй подзвонив ОСОБА_16, забрав її з роботи і вони поїхали до Рубіжанської міської лікарні, ОСОБА_6 був у брудному одязі, зі слідами від укусів комарів на обличчі та руках, хлопчик плакав. ОСОБА_22 придбав суміш для дитини і після того як дитину погодували, дитина перестала плакати. Після лікарні вона, ОСОБА_21 з дитиною та ОСОБА_22 поїхали до ОСОБА_21 додому. Для дитини вони придбали одяг та їжу. Вона разом з ОСОБА_22 у перші дні почали допомагати ОСОБА_21 піклуватись про ОСОБА_6: привозили їм їжу, прибирали, інколи ОСОБА_21 привозив дитину до роботи і там вона разом із ОСОБА_22 дбали про ОСОБА_6. Перший місяць сумісного проживання ОСОБА_21 з сином, вона вчила ОСОБА_21 готувати їжу, але потім графік роботи ОСОБА_21 змінився, і він став працювати вдома. ІНФОРМАЦІЯ_13 року вони всі разом відмічали день народження ОСОБА_6 у новій оселі, де і зараз проживають ОСОБА_21 разом із сином. Десь один-два рази на тиждень ОСОБА_21 разом із сином можуть приїхати на годину-півтори після 16-17 години. Іноді, вона залишається з дитиною, коли ОСОБА_21 приїжджає до них у гості на вихідні для спілкування дитини із дідом. Після того як ОСОБА_6 став жити з ОСОБА_21, вона ніколи не бачила аби ОСОБА_21 вживав алкогольні напої та/або наркотичні засоби, хоча і до цього моменту не пам'ятає аби ОСОБА_21 вживав їх, вона ніколи не бачила у ОСОБА_21 шприців чи якої не-будь тари для, чи з, алкогольними напоями. Хоча раніше, на свята, у компанії, він міг разом з іншими вживати спиртні напої, але в міру.

ОСОБА_15 (ІНФОРМАЦІЯ_6; проживає: АДРЕСА_7, пенсіонер) дала суду такі показання: ОСОБА_3 є її донькою. Коли ОСОБА_3 повідомила про третю вагітність, зі слів ОСОБА_3, ОСОБА_21, цієї дитини не хотів та просив ОСОБА_3 зробити аборт, проте ОСОБА_3 цього не зробила. З середини періоду вагітності ОСОБА_3, вона та ОСОБА_21 почали проживати разом у квартирі де проживала ОСОБА_3 з дітьми: ОСОБА_10 та ОСОБА_11. Під час пологів, про все піклувалась вона особисто, у цей період родичі ОСОБА_21 не приходили. За час коли вона відвідувала ОСОБА_3, ОСОБА_21 не бачила. У день виписки з пологового будинку, до дому до ОСОБА_3 приходив ОСОБА_21 та на виписку приїздив батько ОСОБА_19. З першого дня після виписки з пологового будинку, вона ходила кожен день допомагати ОСОБА_3 та ОСОБА_21, бо за станом здоров'я ОСОБА_3 потрібна була допомога (приблизно до березня 2017 року через операції), а ОСОБА_21 працював, і тому вона допомагала доглядати дитину в день, а ОСОБА_8 ввечері, після роботи. ОСОБА_17 проживала разом з дітьми та ОСОБА_8. За час спільного проживання, ОСОБА_8 вживав алкогольні напої (горілку чи пиво), іноді пропонував їй та купував напої для друзів. Дбати про дітей, ОСОБА_3 допомагає вона та сестра ОСОБА_3 - ОСОБА_25. Влітку, ОСОБА_17, приблизно у серпні 2017 року повідомила, що ОСОБА_8 забрав ОСОБА_6, коли ОСОБА_3 з ОСОБА_6 повертались від ОСОБА_26, батька двох перших дітей ОСОБА_3: ОСОБА_10 і ОСОБА_11. Одного разу, після прохання надати допомогу дітям, ОСОБА_26 побив ОСОБА_3, у зв`язку з чим, вона знаходилась в неврологічному відділенні. У лютому 2018 року вона разом із ОСОБА_3 та ОСОБА_11 відвідувала ОСОБА_6 вдома у ОСОБА_8. Також свідок звертав увагу суду на те, що грудним вигодовуванням ОСОБА_12 займатись не могла, оскільки через встановлений у неї вірус імунодефіциту людини, лікарі не рекомендували цього робити з метою забезпечення здоров`я дитини.

Процесуальні дії у справі та заяви і клопотання учасників.

Ухвалою Рубіжанського міського суду Луганської області від 18 грудня 2017 року, постановленою без виходу до нарадчої кімнати, суд замінив третю особу у справі, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача (як за первісним позовом так і за зустрічним): Службу у справах дітей Виконавчого комітету Рубіжанської міської ради Луганської області, на Службу у справах дітей Рубіжанської міської ради Луганської області, як орган опіки та піклування, представлений належною юридичною особою.

Ухвалами Рубіжанського міського суду Луганської області від 11 січня 2018 року та від 10 квітня 2018 року було відмовлено у задоволенні клопотань ОСОБА_3 про негайне постановлення рішення про відібрання дитини: ОСОБА_6 від батька та його повернення до матері, з підстав, що вказані у цих ухвалах.

Оцінка судом обставин, доказів та аргументів сторін щодо них.

ОСОБА_1 та ОСОБА_3 є батьками ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_8, про що свідчить копія свідоцтва про народження (а.с.52,53,7,54,173 тому 1).

Під час вагітності ОСОБА_9, з середини цього періоду та протягом трьох місяців після цього, ОСОБА_8 та ОСОБА_9 жили разом у квартирі, що належить на праві власності матері ОСОБА_9: ОСОБА_15, зокрема, у квартирі АДРЕСА_8 житловою площею 27,7 метрів квадратних (а.с.56,57,59,60,61, показання свідків: ОСОБА_15 та ОСОБА_16.).

У вказаний період часу, у цій квартирі проживали: ОСОБА_9, її два сини: ОСОБА_10 та ОСОБА_11, а після свого народження - ОСОБА_6, а також ОСОБА_8 (а.с.55,175 тому 1, показання свідків: ОСОБА_15 та ОСОБА_16.).

При цьому у цій квартирі, ОСОБА_8 зареєстрованого місця проживання не мав, але 22 вересня 2016 року, тобто у період коли ОСОБА_8 та ОСОБА_9 проживали разом однією сім`єю, і у прямому та триваючому конфлікті між собою не перебували, дав письмову згоду на реєстрацію місця проживання ОСОБА_6 за адресою: АДРЕСА_3 (а.с.55,137,174,175 тому 1, показання свідків: ОСОБА_15 ОСОБА_16.).

Тому, суд не приймає заяву про реєстрацію місця проживання ОСОБА_6, як доказ вирішення батьками питання щодо визначення місця проживання дитини з одним із них, зокрема з матір`ю: ОСОБА_9, на чому наполягав її захисник. Позаяк, згода була надана ОСОБА_8 на реєстрацію місця проживання дитини хоча і за адресою, яка співпадає з тодішнім і нинішнім місцем проживання ОСОБА_9, така згода була надана у той момент коли вони обидва проживали за цією адресою. І оскільки між ними не було спору про визначення місця проживання дитини і обидва батьки проживали за однією адресою, очевидно, що саме тому така згода не може бути сприйнята судом як належний доказ визначення ОСОБА_9 та ОСОБА_8, як батьками ОСОБА_12, місця його проживання з одним з них, зокрема із матір`ю.

У період спільного проживання ОСОБА_8 та ОСОБА_9 за вказаною адресою, після народження ОСОБА_6, вони разом займались його вихованням та розвитком, але у цьому їм також допомагала мати ОСОБА_17: ОСОБА_15. Вони мали потребу у допомозі, оскільки ОСОБА_8 працював не вдома (з ранку до вечора), а ОСОБА_9, через стан свого здоров`я не мала можливості тривалий час після пологів (приблизно до березня 2017 року) займатись фізичними вправами (а.с.10,11,82 тому 1, показання свідка ОСОБА_15.).

У цей час, ОСОБА_8 вживав алкогольні напої (це могли бути горілка чи пиво), але суд не може погодитись із тим, що ОСОБА_8 саме зловживав цими напоями, оскільки показання свідка ОСОБА_15 є настільки не змістовними щодо об'єму, тривалості та частоти вживання та виду алкогольного напою (марка, вміст спирту у процентному відношенні), що суд не може їх оцінити більш конкретно, як і оцінити той вплив, який міг мати місце внаслідок вживання цих напоїв, як на ОСОБА_8 так і на оточуючих його людей (показання свідка ОСОБА_15.)

Також суд відзначає, що ОСОБА_9 чи її представником не надано жодних доказів того, що ОСОБА_8 вживав які-небудь наркотичні засоби, а також вдався до зґвалтування ОСОБА_9 декілька разів. Разом з цим, суд не може погодитись з аргументами ОСОБА_8 та його представника у тій частині, що за час спільного проживання ОСОБА_8 та ОСОБА_9 вона не здійснювала грудного вигодовування ОСОБА_6 з міркувань збереження краси власного тіла, оскільки показаннями свідка ОСОБА_15 яким суд довіряє, підтверджується наявність у ОСОБА_9 вірусу імунодефіциту людини, що суд розцінює як поважну причину аби не здійснювати грудне годування ОСОБА_6, тим більше, що це були рекомендації лікарів (показання свідка ОСОБА_15.). Як наслідок, суд не вважає і встановленою ту обставину, на наявності якої наполягали ОСОБА_8 та його представник, що ОСОБА_9 ухилялась від годування своєї дитини груддю.

Приблизно з початку 2017 року, відносини ОСОБА_9 та ОСОБА_8 стали погіршуватись, і останній, не відразу, але частіше став ночувати окремо від сім`ї, у своїй власній квартирі АДРЕСА_9, житловою площею 51,5 метрів квадратних, а з початку літа 2017 року, він повністю переїхав туди на постійне місце проживання (а.с.8-9 тому 1 , показання свідка ОСОБА_16.).

Суд не погоджується з аргументами ОСОБА_8 та його представника про те, що за час окремого проживання ОСОБА_8, ОСОБА_9 не займалась вихованням, а тим більше ухилялась від виховання ОСОБА_6 (у тому числі, що вона залишала його без материнського догляду, зникала на тривалий час і у невідомому напрямку, не цікавилась здоров`ям і зовнішнім виглядом дитини, витрачала аліменти на дитину на свої власні потреби, залишала дитину голодну та у неохайному вигляді), а також що вона через шкідливі звички негативно впливала на здоров`я дитини, оскільки жодних переконливих доказів наявності цих обставин, до суду не надано (а.с.1-250 тому 1, а.с.1-10 тому 2).

Разом з цим, суд вважає встановленою ту обставину, що у місці проживання ОСОБА_9, зокрема: у квартирі її матері ОСОБА_15, ОСОБА_6 були створені та забезпечені усі мінімально необхідні для його віку умови (а.с.73-81 тому 1, свідок ОСОБА_16, ОСОБА_15.).

ОСОБА_9 та ОСОБА_8 визнали те, що між ними, з часу окремого проживання ОСОБА_8, постійно виникали сварки з різних питань, у тому числі й щодо виховання ОСОБА_6, але конкретні причини їх виникнення та те, хто був їх ініціатором, суд встановити не зміг через відсутність конкретики з цих питань у їх поясненнях, що збігались тільки щодо наявності таких чвар. Визнавали вони і те, що ОСОБА_8 декілька разів, забирав ОСОБА_6 до себе за місцем свого проживання, але через декілька днів спільного проживання, повертав ОСОБА_9.

Останнього разу, це відбулось 28 липня 2017 року, коли ОСОБА_9, керуючи транспортним засобом у вигляді автомобіля, разом з ОСОБА_6, поверталась до місця свого проживання у місто Рубіжне, рухаючись до залізничного вокзалу від людини на ім`я ОСОБА_26, який є батьком іншої дитини ОСОБА_9: ОСОБА_11 (показання свідка ОСОБА_15; пояснення ОСОБА_1 та ОСОБА_3, що збігаються).

ОСОБА_8, теж рухався у транспортному засобі у вигляді автомобіля, але їй на зустріч, і після зупинки автомобіля, підбіг до неї, відкрив двері автомобіля, в якому знаходилась вона та висловивши їй своє невдоволення зовнішнім виглядом ОСОБА_6, забрав його до своєї машини (пояснення ОСОБА_1 та ОСОБА_3, що збігаються).

Інші обставини, при яких ОСОБА_8 забрав ОСОБА_6 у ОСОБА_9 суд встановити не зміг, через відсутність доказів (а.с.1-250 тому 1, а.с.1-10 тому 2).

Разом з цим, суд вважає встановленою ту обставину, що ОСОБА_6 був одягнений у брудний одяг, а на тілі були сліди від укусів комарів, оскільки це визнавала і ОСОБА_9, і підтверджували свідки (ОСОБА_16 та ОСОБА_20.).

Проте суд не погоджується із тим, що така обставина є доказом неналежного ставлення, а тим більше ухилення ОСОБА_9 від належного виконання своїх батьківських обов`язків, оскільки ступінь забрудненості одягу дитини та обсяг і тривалість наявності слідів від укусів комарів на тілі дитини, ОСОБА_8 та його представником не доведені. А без цього, суд переконаний у цьому, не можна навіть припускати їх появу саме внаслідок неналежного ставлення ОСОБА_9 до виконання своїх батьківських обов'язків, оскільки одяг це така річ, яка може бруднитись як внаслідок бездіяльності щодо її заміни (тобто внаслідок природних процесів), так і внаслідок випадкових контактів дитини з навколишнім середовищем, у чому звинувачувати будь-якого батька чи мати не можна. Що стосується слідів від укусів комарів, то по-перше, суд враховує, що жодна людина, у тому числі і дитина, якщо вона знаходиться влітку у безпосередньому контакті з природою, і особливо біля водойм, не може повністю уберегтись від наслідків взаємодії з будь-якими комахами, особливо з комарами. А по-друге, за відсутності даних про точний об'єм укусів, тривалості знаходження дитини у такому стані та даних про дії ОСОБА_9 чи встановлену бездіяльність, суд не може погодитись із тим, що вона допустила не належне виконання своїх батьківських обов'язків. Також суд врахував і те, що будь-яких медичних документів про огляд ОСОБА_6 у медичному закладі, про що повідомляв ОСОБА_8, суду не надано (а.с.1-250 тому 1, а.с.1-10 тому 2).

Аргументи ОСОБА_21 і його представника, що підтверджуються показаннями свідків: ОСОБА_16 та ОСОБА_20 у тій частині, що коли ОСОБА_7 забрав ОСОБА_6 та привіз у лікарню дитина плакала, була голодна і хотіла пити суд приймає, але відзначає, що всі вони у своїй сукупності і кожен окремо, не вказують на те, що це було наслідком невиконання ОСОБА_9 своїх батьківських обов`язків. Причин виникнення таких обставин може бути безліч (плач міг бути природною реакцією, враховуючи вік ОСОБА_6, на те, що людини, яка перебувала переважну більшість часу із нею, не стало поруч; бажання піти, як і плач, могли виникнути внаслідок температури чи інших причин; бажання їсти, у віці ОСОБА_6, коли діти їдять часто, але мало, взагалі природній біологічний процес).

Разом з цим, що вже було встановлено судом, коли 22 вересня 2016 року, ОСОБА_8 дав згоду на реєстрацію місця проживання ОСОБА_6, він не давав згоди на визначення його місця проживання з матір`ю: ОСОБА_9, оскільки вони обидва проживали за тією адресою, і спору про визначення місця проживання дитини з одним з них, між ними не було.

Як наслідок, встановлений вище факт того, що 28 липня 2017 року ОСОБА_8 забрав ОСОБА_6 до себе і став проживати із ним за місцем свого проживання, суд не може розцінити як викрадення ОСОБА_6 чи як не законні дії ОСОБА_8. Тим більше, що ОСОБА_9 та ОСОБА_8 визнали, що у стосунках між ними, вже були такі випадки, і по суті (тобто проти того, що ОСОБА_8 на деякий час забирав ОСОБА_6 до себе), ОСОБА_9 не заперечувала, як і не заперечувала це 28 липня 2017 року, оскільки вважала, як вона пояснила, що ОСОБА_8 його поверне. Також, пояснення ОСОБА_8 свідчать про те, що він не одразу прийняв рішення саме про визначення місця проживання дитини із собою. А спір з приводу визначення постійного місця проживання ОСОБА_6, виник між ними після цієї події, коли ОСОБА_8 через деякий час прийняв рішення про залишення ОСОБА_6 у себе для постійного проживання та не дав можливості ОСОБА_9 побачитись з ОСОБА_6, у зв`язку із чим, вони спробували вирішити спір спочатку за допомогою органу опіки та піклування, а потім і суду (а.с.5-6,49-51,88-94,95 тому 1).

З цих же міркувань, надані ОСОБА_9 докази звернення нею до органів поліції щодо викрадення ОСОБА_8 дитини, суд не може оцінити як належні (а.с.65,66,67,68 тому 1). Однак суд сприймає ці докази як належні на підтвердження того, що ОСОБА_9 відреагувала як змогла на порушення, навіть на її суб'єктивну думку, прав ОСОБА_6 на контакт з нею. Про її намагання відновити контакт з дитиною свідчить і її звернення до служби у справах дітей, що мало місце задовго до подання ОСОБА_8 позову, що спростовує аргументи його представника про те, що підставою подачі ОСОБА_9 зустрічного позову є намагання залишити в себе дитину для продовження отримання аліментів (а.с.88-94,95 тому 1). Проте суд не може погодитись із тим, що право на контакт ОСОБА_9 з дитиною, на що вказувала вона та її представник, ОСОБА_8 порушив шляхом нанесення їй 11 серпня 2017 року тілесних ушкоджень. Оскільки надані на підтвердження цього факту докази (копія протоколу прийняття усної заяви про вчинене кримінальне правопорушення, рапорту особи, яка прийняла усну заяву, повідомлення про початок досудового розслідування), у своїй сукупності, не є достатніми (а.с.71,70,69,72 тому 1), тим більше, що за показаннями свідка ОСОБА_15 приблизно в той же час, тілесні ушкодження ОСОБА_9 міг нанести батько іншої дитини ОСОБА_9: ОСОБА_11 (показання свідка ОСОБА_15.).

Однак, незважаючи на такі висновки, суд констатує, що поведінка ОСОБА_8, як батька, не може бути сприйнята судом як належна навіть, якщо він добросовісно помилявся у правильності своїх дій, як він зазначав у поясненнях, керуючись інтересами дитини, коли з метою уберегти сина від наслідків неналежного ставлення матері до своїх батьківських обов'язків, перешкоджав її зустрічам із дитиною.

Тут, суд хоче одразу відзначити як правильний, висновок ОСОБА_8 про необхідність зміни свого ставлення до питання контактів ОСОБА_9 та ОСОБА_6. Як пояснила ОСОБА_9, що підтвердила і свідок ОСОБА_15, ОСОБА_8 забезпечив можливість спілкування ОСОБА_6 із матір`ю, хоча це мало місце, поки, що тільки один раз, і цього, вочевидь, необгрунтовано замало.

ОСОБА_12 проживає спільно з ОСОБА_8, з 28 липня 2017 року за адресою: АДРЕСА_4 (а.с.8,9 тому 1, показання свідка ОСОБА_16, ОСОБА_20.) і створив у власній квартирі усі належні умови для проживання дитини, забезпечує необхідним приладдям, меблями, їжею, одягом та взуттям, згідно віку та сезону, що підтверджується також і обстеженням умов їх проживання, проведеним спеціалістами Служби у справах дітей (а.с.101 тому 1). Показаннями свідків ОСОБА_16 та ОСОБА_20, а також даними спеціалістів Служби у справах дітей підтверджується (а.с.98,99,101 тому 1, а.с.2 тому 2), що ОСОБА_8 самостійно і належно виконує усі батьківські обов`язки (в тому числі, але не виключно: готує, годує, одягає, взуває, купає, гуляє та засинає разом із дитиною, забезпечує його медичним доглядом), ставиться до дитини з батьківською любов`ю, хоча перші місяці, не обходився без сторонньої допомоги батька та ОСОБА_20

Наведене, а також те, що ОСОБА_8 змінив спосіб виконання своїх службових обов'язків узгодивши це із керівництвом (а.с.10 тому, показання свідка ОСОБА_16.), спростовує аргументи ОСОБА_9 про нездатність самостійного виховання ОСОБА_21 ОСОБА_12, враховуючи його вік, у тому числі і ті її аргументи про те, що графік роботи ОСОБА_8 не дозволяє йому повною мірою виконувати батьківські обов'язки (а.с.10 тому 1).

Звичайно, суд погоджується із аргументами представника ОСОБА_9 про те, що продаж продукції навіть через мережу Інтернет полягає у контакті з іншими людьми, іноді в телефонних розмовах та безпосередніх зустрічах, але показання свідків ОСОБА_16 та ОСОБА_20, а також фактичні дані, отримані Службою у справах дітей (а.с.112,113 тому 1) вказують на те, що такі випадки бувають рідко, і тут йому допомагає батько: ОСОБА_16, який є дідом ОСОБА_23, а також його жінка з якою він проживає однією сім`єю: ОСОБА_20, на яку дитина реагує добре, грається, поводиться вільно і не вимушено, і у таких випадках дитина знаходиться із ними або вдома у ОСОБА_8.

Також судом встановлено, що ОСОБА_8 має постійний дохід, в квартирі, яка належить йому на праві приватної власності, житловою площею 51,5 кв.м., проживає він з ОСОБА_23 і для дитини облаштована окрема кімната. За місцем роботи характеризується з позитивного боку (а.с.8,9,11 тому 1).

ОСОБА_9, самостійного доходу не має, ніде не працює, в квартирі, яка належить її матері і житлова площа якої складає 27,7 кв.м. проживають вона та ще дві дитини: ОСОБА_11 та ОСОБА_10, брати ОСОБА_23 (а.с.55 тому 1). Також суд відзначає, що аліменти, які стягуються на її користь на утримання ОСОБА_23 (а.с.11,12 тому 1), вона залишає в себе і ОСОБА_8 для утримання дитини не передає (показання свідка ОСОБА_15.).

Проте суд не може погодитись із запереченнями ОСОБА_8 та його представника у тій частині, що умови проживання ОСОБА_9, а головне наявність умов для проживання з нею ОСОБА_23 встановити не можливо, оскільки і показаннями свідка ОСОБА_16, і спеціалістами Служби у справах дітей підтверджується те, що мінімально необхідні умови для проживання ОСОБА_23 з ОСОБА_9 які мали місце, коли він проживав із нею, збережені (а.с.73-81,88-94,225 тому 1).

Зауваження представника ОСОБА_8 про те, що ОСОБА_9 не забезпечує догляду та виховання ОСОБА_23 суд сприймає, але встановлені обставини, вказують на те, що наслідком цього є зміна місця проживання дитини, перешкоджання ОСОБА_8 до певного часу у спілкуванні з ОСОБА_23, а також лікування ОСОБА_9, яка проте, останнім часом, дійсно лікується часто, періодично їздить до сестри у місто Москва Російської Федерації, з різних причин, залишаючи дітей: ОСОБА_10 та ОСОБА_11 на їх бабусю: ОСОБА_15, навіть і з поважних причин, але не на короткостроковий термін (іноді, це може тривати кілька тижнів), хоча там для них створені усі необхідні умови для проживання (а.с.224,225,226 тому 1, а.с.9, тому 2, показання свідка ОСОБА_15.).

Той факт, що ОСОБА_9 тривалий час ухилялась від обстеження умов її проживання, на чому наполягав представник ОСОБА_8 та представник Служби у справах дітей Рубіжанської міської ради, суд не може вважати доведеним, оскільки хоча Служба і дійсно двічі надсилала ОСОБА_9 письмове запрошення на зустріч (а.с.109,148,212,214 тому 1,), вона отримувала їх або вже після дати запропонованої зустрічі, або у день такої (а.с.110,149,213,215 тому 1).

Разом з цим, суд не може не відзначити, що з одного боку, за даними Рубіжанської спеціалізованої школи №10, де навчається один з синів ОСОБА_9: ОСОБА_10, станом на 31 жовтня 2017 року та станом на 30 травня 2018 року, саме ОСОБА_15, а не ОСОБА_9 постійно підтримує зв`язок з класним керівником ОСОБА_10 з приводу навчання та відвідування занять, і саме ОСОБА_24 присутня на батьківських зборах, а ОСОБА_9 їх не відвідує, при цьому відсутня також взаємодія на рівні, школа - родина (а.с.97 тому 1, а.с.4 тому 2).

Але з іншого боку, за даними комунального дошкільного закладу (Ясла-Садок) комбінованого типу № 5 «ЛЮБИСТОК» Управління освіти Рубіжанської міської ради, інший син ОСОБА_9: ОСОБА_11, відвідує спеціалізовану групу для дітей з вадами зору з березня 2016 року. Дитина відвідує заклад охайною та доглянутою, ОСОБА_9 уважна до індивідуальних особливостей і потреб ОСОБА_11, проявляє турботу, відвідує загальні та групові батьківські збори, дитячі свята, приводить дитину до дитячого садка - іноді бабуся чи дідусь. Дитина доброзичлива, життєрадісна, товариська (а.с.96 тому 1, а.с.3 тому 2).

ОСОБА_9 ІНФОРМАЦІЯ_9 перебуває на обліку в Управлінні праці та соціального захисту населення та отримує державну соціальну допомогу малозабезпеченим сім'ям щомісячно у період з 01 червня 2017 року по 30 листопада 2017 року, допомогу на дітей одиноким матеріям та допомогу при народженні дитини, однак виплату цієї допомоги припинено, на підставі акту перевірки цільового використання державної допомоги при народженні дитині від 03 листопада 2017 року (а.с.100,117 тому 1).

Зміст спірних правовідносин.

Таким чином, встановлені судом обставини вказують на те, що між ОСОБА_8 і ОСОБА_9 виникли сімейні правовідносини у зв`язку із народженням дитини: ОСОБА_23, в яких ОСОБА_8 виступає у якості батька, а ОСОБА_9 - матері. І в межах яких, по-перше, виник спір з приводу необхідності позбавлення ОСОБА_9 батьківських прав щодо ОСОБА_23, у зв`язку із ухиленням нею від виконання своїх батьківських обов`язків. А по-друге, між ними виник спір з приводу місця проживання їх малолітньої дитини ОСОБА_23 (оскільки вони, як батьки, стали проживати окремо один від одного), і як наслідок, спір з приводу сплати аліментів на його утримання.

Оцінка суду щодо застосовуваних норм права.

Спір про позбавлення батьківських прав ОСОБА_9 щодо ОСОБА_23.

Відповідно до положень частини другої статті 51 Конституції України, батьки зобов'язані утримувати своїх дітей до їх повноліття.

При цьому, виходячи з положень частини першої статті 18 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року (яка набула чинності для України 27 вересня 1991 року), батьки несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Згідно з положеннями пункту шостого частини першої статті 92 Конституції України основи охорони дитинства, виховання визначаються виключно законами України.

Зокрема, статтею 11 Закону України «Про охорону дитинства» від 26 квітня 2001 року №2402-ІІІ передбачено, що кожна дитина має право на піклування батьків. Предметом основної турботи і основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.

При цьому, статтею 12 цього ж закону встановлено, що на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини; батьки зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток і навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Таким чином, праву дитини на належне батьківське піклування та виховання кореспондує певне коло обов'язків, невиконання яких свідчить про порушення вказаного права дитини, за що батьки можуть нести відповідальність встановлену законом.

В силу положень частини першої статті 164 Сімейного кодексу України, мірою відповідальності для батьків може бути позбавлення їх батьківських прав, на підставі рішення суду, за наявності будь-якої підстави, що передбачена пунктами 1-6 частини першої статті 164 цього кодексу.

При цьому суд враховує, що виходячи з положень пункту другого частини першої статті 164 Сімейного кодексу України, підставою для позбавлення батьківських прав, дійсно є ухилення матері та/або батька від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини.

Основні обов'язки, що беззаперечно входять до кола обов'язків з виховання дитини як складової частини батьківського піклування, передбачені статтею 150 Сімейного кодексу України та статтею 12 Закону України "Про охорону дитинства" від 26 квітня 2001 року №2402-ІІІ. Зокрема, батьки зобов'язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім'ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов'язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей. Батьки зобов'язані поважати дитину.

Отже, тільки у випадку ухилення одним з батьків від виконання вказаних обов`язків суд може розглянути питання щодо позбавлення такого з батьків батьківських прав щодо дитини.

При цьому суд враховує, оскільки повністю із цим погоджується, що про ухилення від виконання своїх батьківських обов`язків можна говорити тільки тоді, коли один з батьків, щодо якого вирішується питання, не просто не виконує ці обов`язки, а ще й не виконує їх внаслідок власної винної поведінки, тобто свідомого нехтування своїми батьківськими обов`язками (пункт 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року №3 „Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав").

В силу положень частини 1 статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог, крім випадків встановлених цим кодексом.

Відтак, саме ОСОБА_8 повинен був довести не тільки конкретні факти невиконання ОСОБА_9 своїх батьківських обов`язків відносно ОСОБА_23, а й те, що таке не виконання мало місце саме внаслідок свідомого нехтування ОСОБА_9 своїми батьківськими обов`язками.

Але, встановлені судом обставини, вказують на те, що хоча іноді, ОСОБА_9 і не виконувала своїх батьківських обов`язків щодо ОСОБА_23 безпосередньо, це було зумовлено, встановленими судом вище поважними причинами, і таке невиконання не мало ознак системного характеру. Більш того, погодитись із тим, що це мало місце у зв`язку із свідомим нехтуванням ОСОБА_9 своїми батьківськими обов`язками, суд не може, позаяк це спростовується встановленими судом обставинами та наявними у справі доказами, на підставі яких вони були встановлені.

Тому суд вважає, що ні право ОСОБА_23 на належне батьківське піклування з боку матері: ОСОБА_9, ні право ОСОБА_8, як батька цієї дитини, на рівність при виконанні батьківських обов`язків між обома батьками, не було порушено.

До того ж, жоден з батьків не може бути позбавлений батьківських прав з метою, як вказував представник позивача, аби один з них не міг вирішувати питання про надання чи не надання дозволу на виїзд дитини за межі України, оскільки кожен з батьків має право знати де, з ким, на протязі якого часу і з якою метою буде знаходитись його дитина.

Як наслідок, суд переконаний у тому, що підстав для позбавлення ОСОБА_9 батьківських прав, як правильно дійшов висновку орган опіки та піклування, не має. І тому у задоволенні вимог первісного позову, у вказаній частині (тобто, про позбавлення батьківських прав ОСОБА_9), слід відмовити повністю.

Щодо спору про визначення місця проживання дитини.

Положення частини 1 статті 32 Конституції України гарантують, що ніхто не може зазнавати втручання в його особисте і сімейне життя, крім випадків передбачених Конституцією України.

Разом з цим, частина 3 статті 51 Конституції України унормовує, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. А пункт 6 частини 1 статті 92 Основного Закону України вказує на те, що засади сім`ї, охорони дитинства, материнства та батьківства визначаються виключно законами України.

Отже, право на сімейне життя, в тому числі і право проживати разом із своєю дитинною, може бути обмежене законами України.

Проте суд відзначає, що в силу положень частини 1 статті 9 Конституції України, чинні міжнародні договори є частиною національного законодавства, але виключно у тому випадку, якщо згода на їх обов'язковість надана Верховною Радою України.

Наведені положення корелюються з частиною 2 статті 10 ЦПК України, за якими суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. При цьому, у разі невідповідності правового акта міжнародному договору, згоду на обов'язковість якого надана Верховною Радою України, суд застосовує міжнародний договір.

Отже, право на сімейне життя, в тому числі й право проживати разом із своєю дитиною, може бути обмежене і у випадках, передбачених міжнародними договорами, але виключно тими, згоду на обов'язковість яких надано Верховною Радою України.

Відтак, суд не може застосовувати при розгляді цієї справи ті міжнародні договори, які хоча і містять випадки обмеження права людини на сімейне життя, але згоду на обов'язковість яких Верховна Рада України не дала, через те, що такі акти, не вважаються частиною національного законодавства України.

У зв`язку із цим, оскільки згоди на обов`язковість для України Декларації прав дитини (Декларація прав дитини, прийнята резолюцією 1386 (ХIV) Генеральної Асамблеї ООН від 20 листопада 1959 року) Верховна Рада України не давала, суд не може і не буде застосовувати її положення для вирішення цієї справи, хоча на їх застосуванні наполягав представник ОСОБА_9, оскільки названий акт не є нормативно-правовим актом і частиною національного законодавства України.

Більш того, за визначенням Верховного Суду, названа Декларація не є юридично обов`язковим документом, оскільки вона стала основою для Конвенції ООН про права дитини 1989 року, яка є юридично обов'язковим міжнародним договором. Однак в підготовчих матеріалах до цієї Конвенції чітко показано, що положення, що стосується «відділення дитини від матері тільки у виняткових обставинах», (які власне і просив застосувати у цій справі представник ОСОБА_9) існувало тільки на початковому етапі процесу розроблення (рішення Верховного Суду від 21 лютого 2018 року №650/385/16-ц).

Тому суд, на виконання положень частини 4 статті 263 ЦПК України, враховує означений висновок Верховного Суду щодо незастосування для розгляду справ про визначення місця проживання дитини Декларації прав дитини (прийнятої резолюцією 1386 (ХIV) Генеральної Асамблеї ООН від 20 листопада 1959 року), оскільки суд погоджується із правильністю такого висновку. І як наслідок, суд не буде застосовувати для вирішення цієї справи, положення принципу 6 цієї Декларації, за яким, малолітню дитину не слід, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, розлучати зі своєю матір`ю.

Тобто, суд не буде виходити з презумпції на користь матері у питанні визначення місця проживання дитини, а буде виходити з рівності прав батьків при вирішенні такого питання. Що визнано правильним і Верховним Судом (рішення від 04 квітня 2018 року, справа №756/2109/16-ц).

Проте, суд застосовує положення інших міжнародних договорів, які є частиною національного законодавства України, зокрема Конвенції ООН про права дитини 1989 року та Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, з урахуванням рішень Європейського суду з прав людини, як джерел права.

Отже, відповідно до положень статті 3 Конвенції ООН про права дитини 1989 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Тому, суд у першу чергу буде виходити з інтересів дитини, а не батьків. На що, звернув увагу суду і Верховний Суд (рішення від 04 квітня 2018 року, справа №756/2109/16-ц).

Статтею 9 Конвенції визначено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Отже, суд вважає, що положеннями статті 9 Конвенції встановлено обмеження права батьків на сімейне життя, в аспекті права проживати разом із своєю дитиною, у тому випадку, якщо батьки проживають окремо і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Тобто, як і у цій справі.

Частина 1 статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, встановлює право кожного на повагу до свого сімейного життя. Але частиною 2 статті 8 передбачає і обмеження такого права, зокрема, право органів державної влади втручатись у здійснення такого права, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві для захисту прав і свобод інших осіб.

Положення частини 4 статті 29 Цивільного кодексу України передбачають загальне правило, за яким, місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків або одного з них.

Але, частина 1 статті 161 Сімейного кодексу України встановлює, що якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватись органом опіки та піклування або судом.

Отже, вказаним нормативно-правовим актом прямо передбачена підстава для втручання суду у право батьків на сімейне життя, в аспекті права жити разом із своєю дитиною, зокрема, якщо мати і батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина. І у справі, що розглядається судом, має місце саме такий випадок. Також суд відзначає, що такий випадок суд розцінює як необхідний у демократичному суспільстві, оскільки його метою є захист права дитини на визначення найбільш сприятливого для неї середовища для зростання.

При цьому суд одразу відзначає, що за положеннями частини 1 статті 161 Сімейного кодексу України, під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.

Встановлені судом обставини свідчать про те, що: на час вирішення спору судом, ОСОБА_23 досяг повних 19 місяців; стан його здоров`я не потребує особливої уваги та турботи; грудне вигодовування ОСОБА_23, мати не здійснювала від його народження, і таке вигодовування не здійснюється; за час проживання ОСОБА_23 з обома батьками, суд розцінює ставлення батьків до виконання батьківських обов`язків, як однакове; за час проживання ОСОБА_23 із батьком, його ставлення до батьківських обов`язків, суд оцінює як добре, хоча переконаний у тому, що його ставлення до контактів ОСОБА_23 з матір`ю потребує додатковій зміні, незважаючи на те, що перший крок ним вже було зроблено; за час проживання ОСОБА_23 із батьком, ставлення матері до батьківських обов`язків, суд не може оцінити повноцінно, оскільки перебуваючи з батьком ОСОБА_12 у конфлікті, вона не мала змоги повною мірою реалізовувати своє право на контакт з дитиною (але той факт, що ОСОБА_23 вже тривалий час проживає з батьком, а його матір отримуючи аліменти на утримання дитини, залишає гроші дитини в себе замість того аби передавати їх для розвитку дитин, суд оцінює не на користь ОСОБА_9); останні повні десять місяців свого життя, ОСОБА_23 проживає з батьком, а тому його прихильність, враховуючи його вік, та відсутність побачень із матір`ю, очевидна, вона має місце на користь батька.

Положення частини 2 статті 161 Сімейного кодексу України передбачають, що суд не може передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини.

А тому суд, на підставі встановлених ним обставин враховує, що: батько дитини має постійний дохід від власної трудової діяльності, а мати дитини самостійного доходу не має; доказів того, що батько або матір ОСОБА_12 вживають наркотичні засоби або зловживають спиртними напоями у розпорядженні суду не має, як і доказів того, що вони допускають у своєму житті будь-яку аморальну поведінку, яка може зашкодити розвиткові дитини.

Відтак, зважаючи на всі висновки суду та зважаючи на встановлені судом обставини і положення національних законів, перевагу у проживанні разом з дитиною, має батько.

Разом з цим, на виконання положень частини 1 статті 17 Закону України „Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", як джерело права, суд застосовує рішення цього суду у справі «М.С. проти України» від 11 липня 2017 року (заява № 2091/13), в якому Європейський суд з прав людини наголосив, що в таких справах основне значення має вирішення питання про те, що найкраще відповідає інтересам дитини. На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі в міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що у всіх рішеннях, що стосуються дітей, їх найкращі інтереси повинні мати першочергове значення. При цьому Європейський суд з прав людини зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв'язків із сім'єю, крім випадків, коли сім'я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним.

Тому, на підставі встановлених судом обставин справи, суд констатує, що: ні сім`я батька ОСОБА_12, ні сім`я матері ОСОБА_12, не є особливо непридатними або неблагополучними; і в сім`ї батька ОСОБА_12, і в сім`ї матері ОСОБА_12, суд переконаний, що дитині буде безпечно; умови, в яких проживають батько та мати ОСОБА_12, суд вважає такими, що включають в себе й умови для проживання самого ОСОБА_23, з невеликою, лише перевагою на користь батька, оскільки житло в якому він проживає є його власністю та має більший об'єм житлової площі для проживання щодо кожного з них, що вказує на стійкість, спокійність та більшу благополучність його середовища по відношенню до дитини; суд не може визнати стійким, середовище в якому буде проживати ОСОБА_23, якщо суд прийняв би рішення на користь його матері, оскільки квартира, в якій проживає мати ОСОБА_12, їй не належить (хоча належить її матері: бабусі ОСОБА_23, а не сторонній людині), оскільки стан її здоров`я (в тому числі, через здійснені їй операцій та вірус імунодефіциту людини) потребує періодичного і постійного обстеження та лікування, а наявність у неї ще двох дітей, вказує на те, що з їх вихованням повноцінно, враховуючи встановлені судом обставини, хоча вони і є поважними, без допомоги своєї матері вона не справляється, й існує велика імовірність, що дитина, у такому разі буде проживати не в одному місці, і не переважно з матір`ю, а тому про стійкість і спокійність середовища для проживання ОСОБА_23, у випадку передачі його для проживання із матір`ю, суд говорити не може; продовження проживання дитини із батьком, оскільки ОСОБА_23 проживає із ним останні повні десять місяців, буде виключати можливість спричинення дитині душевної травми, зайвих хвилювань, нервування, які, враховуючи вік ОСОБА_23, можуть виникнути у зв'язку з його передачею матері (аналогічного висновку дійшов і Верховний Суд у своєму рішенні від 21 лютого 2018 року №650/385/16-ц); звичайно, сам по собі той факт, що з матір`ю ОСОБА_23 проживають його рідні брати, є перевагою на користь матері при вирішенні питання про визначення місця проживання дитини, але у цій справі, факти, що встановлені судом у їх сукупності, особливо те, що ОСОБА_23 тривалий час проживає з батьком, вказують на те, що цей перший факт не може бути взятий судом окремо від інших та бути безумовною перевагою на користь матері, з огляду на викладене вище.

Таким чином, в силу встановленого вище, суд переконаний у тому, що, за даних умов, тільки визначення місця проживання ОСОБА_23 із батьком, буде відповідати найвищим інтересам дитини.

Але разом з цим, суд погоджується з висновком органу опіки та піклування у тій частині, що у цій справі, враховуючи, що деякий час батько ОСОБА_12 перешкоджав контактам матері ОСОБА_12 з дитиною, місце проживання слід визначити конкретно: АДРЕСА_4 (тим більше, що сам ОСОБА_8 проти цього не заперечував). Оскільки тільки так, суд зможе додатково гарантувати можливість реалізації іншого права дитини, а саме право на виховання і спілкування ним із матір`ю та рідними братами (питання про спосіб реалізації та захист таких прав матері ОСОБА_12 перед судом на стоїть, оскільки таких позовних вимог вона не пред`являла). Підстав не взяти до уваги висновок органу опіки та піклування, на чому наполягав представник ОСОБА_9 суд не може, оскільки аргументи представника про те, що умови її проживання та створені нею умови проживання для ОСОБА_23 до уваги взяті не були, спростовуються змістом висновку (а.с.88-94).

Отже, право ОСОБА_8 на проживання дитини із ним, як батьком, було порушено, і порушено саме ОСОБА_9, а тому назване право, як і право дитини на проживання і зростання у найбільш сприятливих умовах, підлягає судовому захисту шляхом визначення місця проживання ОСОБА_23 із батьком, за адресою: АДРЕСА_4.

Тому, позовні вимоги ОСОБА_8 за первісним позовом про визначення місця проживання дитини із ним, підлягають задоволенню, а у задоволенні позовних вимог ОСОБА_9 за зустрічним позовом про відібрання ОСОБА_23 і повернення за попереднім місцем проживання, разом із матір`ю, а також про визначення місця проживання ОСОБА_23 разом із матір`ю - відмовити повністю.

Щодо спору про припинення стягнення аліментів.

Положення частини 2 статті 51 Конституції України встановлюють, що батьки зобов'язані утримувати дітей до їх повноліття.

На підставі рішення Рубіжанського міського суду Луганської області від 23 листопада 2016 року (що набрало законної сили 09 грудня 2016 року), з ОСОБА_8 на користь ОСОБА_9 були присуджені до стягнення аліменти на утримання їх спільної дитини ОСОБА_6 (щомісячно, з 07 листопада 2016 року та до досягнення дитиною повноліття), у зв'язку із тим, що останній проживав разом з ОСОБА_9 (а.с.5-6,12,49-51 тому 1).

Положення частини 4 статті 273 ЦПК України встановлюють, що якщо після набрання рішенням суду законної сили, яким з відповідача присуджені періодичні платежі, зміняться обставини, що впливають на визначені розміри платежів, їх тривалість чи припинення, кожна сторона має право шляхом пред`явлення нового позову вимагати зміни розміру, строків платежів або звільнення від них.

А згідно з частиною 3 статті 181 Сімейного кодексу України, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків дитини, разом з яким проживає дитина.

Тож, за загальним правилом, право на отримання аліментів за рішенням суду на свою користь з метою утримання дитини, має той з батьків з ким вона проживає, що є цілком логічним, оскільки незважаючи на те, що утримувати дитину повинні обидва батьки, основний тягар у цьому випадку, несе саме той з батьків з ким проживає дитина.

Обставини встановлені судом вказують на те, що з 28 липня 2017 року дитина проживає разом з ОСОБА_8, а ОСОБА_9 хоча і продовжує отримувати на свою користь аліменти, які призначені для утримання ОСОБА_6, вона тримає їх в себе, і за призначенням не використовує, чим порушується право дитини на належне її утримання.

За таких обставин, та оскільки після набрання рішенням суду законної сили, змінились обставини, що впливають на вирішення питання про стягнення аліментів на утримання дитини з одного з батьків, стягнення аліментів з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3, на утримання дитини: ОСОБА_6, слід припинити.

При цьому, суд звертає увагу ОСОБА_8 та ОСОБА_9 на те, що така обставина не впливає на продовження виконання ними обов`язків з утримання дитини.

Тож, позовні вимоги первісного позову про припинення стягнення аліментів також підлягають задоволенню, оскільки право дитини на належне утримання, а також право ОСОБА_8, як одного з батьків на рівність у виконанні обов'язків обох батьків щодо утримання дитини порушується, і порушується саме ОСОБА_9.

Щодо розподілу судових витрат.

В силу положень частини 1 та 2 статі 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог; інші судові витрати, пов'язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача, у разі відмови в позові - на позивача, у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

ОСОБА_8, у зв'язку із поданням первісного позову сплатив судовий збір за три вимоги на загальну суму 1920 гривень, що підтверджується документально (а.с.3 та 18 тому 1). І оскільки у задоволенні однієї з них суд відмовив, на користь ОСОБА_8 з ОСОБА_9 компенсації підлягає судовий збір у розмірі 1280 гривень, оскільки дві вимоги суд задовольнив, у стягненні на його користь судового збору у розмірі 640 гривень, слід відмовити.

ОСОБА_13 та його представник під час судових дебатів, заявили про те, що у зв'язку із поданням та розглядом як первісного так і зустрічного позову, ОСОБА_8 поніс такі судові витрати, як витрати на професійну правничу допомогу та витрати його представника, пов`язані із явкою до суду, які теж підлягають розподілу, але з поважних причин, докази їх понесення ОСОБА_8 подати не може до закінчення судових дебатів, оскільки їх остаточний розмір ще підлягає підрахунку та він хотів подати докази їх понесення.

В силу положень частини 1 і 3 статті 133 та частини 1 статті 138 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи, до яких відносяться й витрати на професійну правничу допомогу та витрати, пов'язані з явкою представників сторін до суду.

Дійсно, відповідно до частини 1 і 3 статті 134 ЦПК України, разом з першою заявою по суті спору, кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вони понесла і які очікує понести в зв'язку із розглядом спору; при цьому, такий розрахунок не обмежує сторону у доведенні іншої фактичної суми судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами за результатами розгляду справи.

А згідно з частиною 1 і 2 статті 246 ЦПК України, якщо сторона з поважних причин не може подати докази, що підтверджують розмір понесених нею судових витрат до закінчення судових дебатів у справі, суд за заявою такої сторони, поданою до закінчення судових дебатів у справі, може вирішити питання про судові витрати після ухвалення рішення по суті позовних вимог; для вирішення цього питання суд призначає судове засідання, яке проводиться не пізніше 20 днів з дня ухвалення рішення по суті позовних вимог.

За таких обставин, і оскільки повідомлені ОСОБА_8 та його представником причини неможливості подання доказів, що підтверджують розмір понесених ним судових витрат до закінчення судових дебатів у справі, суд вважає поважними, питання про розподіл судових витрат, які поніс ОСОБА_8, у зв'язку із поданням та розглядом як первісного так і зустрічного позову, в частині витрат на професійну правничу допомогу та витрат його представника, пов`язаних з явкою до суду, слід розглянути у окремому судовому засіданні. При цьому, ОСОБА_8 слід встановити строк для подання до Рубіжанського міського суду Луганської області та учасникам справи доказів щодо розміру понесених ним судових витрат.

ОСОБА_9, у зв'язку із поданням зустрічного позову сплатила судовий збір на загальну суму 640 гривень, що підтверджується документально (а.с.47 тому 1). І оскільки у задоволенні зустрічного позову суд відмовляє повністю, у розподілі понесеного ОСОБА_9 судового збору, суд відмовляє повністю. Доказів того, що вона, понесла інші судові витрати, у зв`язку із поданням та розглядом як первісного так і зустрічного позову, вона не надала, тому їх розподілу суд проводити теж не буде.

Таким чином, керуючись статтями 2,3,5,10,19,23,34,76-83,89,133,141,227-247,258,259,263-265,272,273,351-355,430 Цивільного процесуального кодексу України, суд

в и р і ш и в :

Первісний позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача: Служба у справах дітей Рубіжанської міської ради Луганської області про позбавлення батьківських прав, визначення місця проживання малолітньої дитини разом із батьком та припинення стягнення аліментів, - задовольнити частково.

Визначити місце проживання дитини - ОСОБА_6 (ІНФОРМАЦІЯ_1 року народження) разом із батьком ОСОБА_1 (ІНФОРМАЦІЯ_10; реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_1; місце проживання: АДРЕСА_10), за адресою: АДРЕСА_4.

Припинити стягнення аліментів з ОСОБА_1 (ІНФОРМАЦІЯ_10; реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_1; місце проживання: АДРЕСА_10) на користь ОСОБА_3 (ІНФОРМАЦІЯ_9; реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_2; адреса зареєстрованого місця проживання: АДРЕСА_11) на утримання дитини: ОСОБА_6 (ІНФОРМАЦІЯ_1).

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про позбавлення її батьківських прав - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_3 (ІНФОРМАЦІЯ_9; реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_2; адреса зареєстрованого місця проживання: АДРЕСА_11) на користь ОСОБА_1 (ІНФОРМАЦІЯ_10; реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_1; місце проживання: АДРЕСА_10) судовий збір у розмірі 1280 (одна тисяча двісті вісімдесят) гривень. У стягненні судового збору у розмірі 640 (шістсот сорок) гривень - відмовити.

Для вирішення питання про судові витрати ОСОБА_1, в частині витрат на професійну правничу допомогу та витрат його представника, пов`язаних з явкою до суду, понесених ним у зв`язку із поданням та розглядом як первісного так і зустрічного позову, вирішити у судовому засіданні 21 червня 2018 року о 09 годині 00 хвилині (місто Рубіжне Луганської області, вулиця Миру, б.34).

Надати ОСОБА_1 строк до 18 червня 2018 року для подання до Рубіжанського міського суду Луганської області та учасникам справи доказів щодо розміру понесених ним судових витрат.

У задоволені зустрічної позовної заяви ОСОБА_3 до ОСОБА_1, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача: Служба у справах дітей Рубіжанської міської ради Луганської області про відібрання дитини і повернення за попереднім місцем проживання, разом із матір`ю, а також про визначення місця проживання дитини разом із матір`ю - відмовити повністю.

Розподіл судових витрат, понесених ОСОБА_3, у зв`язку із поданням та розглядом як первісного так і зустрічного позову - не проводити.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржено шляхом подання апеляційної скарги до Апеляційного суду Луганської області через Рубіжанський міський суд Луганської області протягом тридцяти (тридцяти) днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст рішення складено 21 червня 2018 року.

Суддя - Д.С. Коваленко