Справа № 509/152/18
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 червня 2018 року Овідіопольський районний суд Одеської області в складі:

головуючого судді Кириченко П.Л.

при секретарі Осадченко С.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в смт. Овідіополь, Одеської області цивільну справу за позовом Публічного Акціонерного Товариства «Укрсоцбанк» (далі по тексту банк) до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором,-

ВСТАНОВИВ:

17 січня 2018 року до Овідіопольського районного суду в Одеській області звернувся представник позивача з вищевказаною позовною заявою в якій вказав, що 12 жовтня 2006 році між Банком та ОСОБА_1 був укладений кредитний договір №661/Ф03.14/094, згідно якого відповідач отримав кредит. В той же день з метою забезпечення зобовязань між банком та відповідачем ОСОБА_2 був укладений договір поруки . Банк свої зобовязання по вищевказаному кредитному договору виконав. Відповідач свої зобовязання по кредитному договору не виконує.

В зв'язку з чим просить стягнути солідарно з відповідачів на користь позивача заборгованість за кредитним договором у сумі 48 945,94 дол. США, та судовий збір.

В судове засідання представник позивача не зявився, але направив на адресу суду заяву в якій вказав, що позовну заяву підтримує та просить розглянути справу у відсутність їхнього представника.

Відповідачі в судове засідання не з'явилися, хоча належним чином отримали позов та матеріали до нього , при цьому направив письмовий відзив та заяву (а.с.61).

Дослідивши письмові докази по справі по справі суд , вважає , що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав .

Судом встановлено, що 12 жовтня 2006 року між Акціонерним комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк», правонаступником якого є ПАТ «Укрсоцбанк», та ОСОБА_1 був укладений кредитний договір №661/Ф03.14/094, згідно якого відповідач отримав кредит. Відповідно до п. 1.1. договору кредиту кредитор надає позичальнику грошові кошти на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання в сумі 50 000,00 дол. США зі сплатою 13,5 % річних. А згідно п.2. додаткової угоди №1 від 07.12.2010 року про внесення змін до договору кредиту, встановлено нову процентну ставку за користування кредитними коштами в розмірі 16.05% річних (а.с.5,8).

Згідно п.2.2. додаткової угоди №1 від 07.12.2010 року про внесення змін до договору кредиту, погашення залишку кредитної заборгованості, починаючи з дати укладання договору кредиту, здійснюється до 10 числа (включно) кожного місяця, згідно з графіком, яким передбачений кінцевий термін погашення заборгованості - грудень 2021 року.

В забезпечення виконання зобов'язань за договором кредиту між відповідачем - ОСОБА_2 (поручителем), відповідачем - ОСОБА_1 (позичальником) та позивачем укладений договір поруки №07-15/987 від 12.10.2006 року. Також була укладена додаткова угода №1 про внесення змін до договору поруки (а.с.11,12).

Згідно п.1.1. договору поруки, поручитель зобов'язується перед кредитором у повному обсязі солідарно відповідати за виконання позичальником зобов'язань щодо повернення суми кредиту, сплати відсотків за користування кредитом, а також можливих штрафних санкцій, у у розмірі та у випадках, передбачених договором кредиту.

Внаслідок неналежного виконання своїх обов'язків за договором кредиту заборгованість ОСОБА_1 складає:

- за кредитом - 29 858,84 дол. США;

- за відсотками 19 087,10 дол. США.

Представник обох відповідачів - ОСОБА_3 подав до суду відзив проти позову про стягнення заборгованості, в якому посилається на безпідставність доводів позивача про право на стягнення заборгованості за кредитом, оскільки позовна заява не містить:

- жодних посилань на реквізити кредитного договору (конкретну назву, номер та дату);

- зазначення періоду, за який, на думку Позивача, сталося прострочення виконання зобовязань;

- інформації щодо нарахування простроченої заборгованості (формула нарахування, детальне відображення нарахованих/сплачених сум тощо).

Також, у відзиві відповідачами вказано, що:

- позивач не надав суду жодних первинних документів, що могли б підтвердити суму заборгованості позичальника;

- розрахунок вимог банку, що наданий позивачем, не є первинним документом, отже не є таким, що підтверджує розмір заборгованості за кредитним договором;

- станом на 11.12.2014 Договір поруки №07-15/987 від 12.10.2006 року, укладений між позивачем та відповідачем - ОСОБА_2 є припиненим на підставі ч.4. ст. 559 Цивільного кодексу України, оскільки позивачем не було вчинено належних дій щодо предявлення поручителю - ОСОБА_2 позовної вимоги щодо стягнення всієї суми заборгованості.

Позиція Відповідачів, що викладена у відзиві проти позову, стосовно недоведеності розміру позовних вимог позивача, не знайшла свого підтвердження при дослідженні судом обставин справи.

Проте, судом встановлено, що позивачем, в обґрунтування розміру заборгованості, надано розрахунок вимог банку до відповідача - ОСОБА_1 станом на 17 травня 2017 року (додаток до позову). У вищевказаному розрахунку вимог банку позивачем вказана дата останньої сплати будь-яких платежів за кредитом, а саме 10 квітня 2014 року (а.с.23).

Вказана обставина не заперечувалася позивачем, а навіть підтверджена довідкою позивача станом на 17.05.2017 р. (№10.1-87/8524 від 18.05.2017), копія якої є додатком до позовної заяви, де також зазначена дата останньої сплати платежів за договором кредиту (кредиту та відсотків) 10 квітня 2014 року.

Датою реєстрації позовної заяви позивача є 17 січня 2018 року .

Відповідно до п.7.4. вищезазначеного Договору кредиту №661/Ф03.14/094 від 12.10.2016, у разі настання обставин, визначених п.п. 3.2.3., 4.4., 4.5., 5.4. цього договору, строк користування кредитом вважається таким, що сплив, та відповідно, позичальник зобовязаний погасити кредит, сплатити проценти за фактичний час використання кредиту та нараховані штрафні санкції.

Як зазначено в п.4.5 вищевказаного Договору кредиту, у разі невиконання (неналежного виконання) позичальником обовязків, визначених п.п. 3.3.6., 3.3.7. цього договору, протягом більше, ніж 60 (шістдесят) календарних днів, строк користування кредитом вважається таким, що сплив, та, відповідно, позичальник зобовязаний протягом одного робочого дня погасити кредит в повному обсязі, сплатити проценти за фактичний час використання кредиту та нараховані штрафні санкції.

Відповідно до п.3.3.6. та п.3.3.7. Договору кредиту №661/Ф03.14/094 від 12.10.2016, позичальник зобовязується сплачувати проценти за користування кредитом в порядку, визначеному п.п.2.4., 2.5. цього Договору, а також своєчасно та в повному обсязі погашати кредит із нарахованими процентами за фактичний час його використання та можливими штрафними санкціями в порядку, визначеному п.1.1. цього договору.

Згідно п.3.8. договору кредиту, позичальник зобов'язаний достроково повернути кредит, погасити нараховані проценти та сплатити можливі штрафні санкції у випадках, визначених п.п.2.6.3.,3.2.3.,4.4.,4.5.,5.4. цього договору.

Враховуючи те, що згідно вищенаведених умов договору кредиту (п.7.4.,4.5.), строк користування кредитом вважається таким, що сплив 11.06.2014 року (10.04.2014 + 60 календарних днів + 1 день), то позовні вимоги позивача заявлені щодо сплати всього розміру кредиту не можуть буди задоволенні, оскільки до таких вимог позивача слід застосувати позовну давність.

Таким чином, якщо сторони кредитних правовідносин врегулювали в договорі питання дострокового повернення коштів, тобто зміни строку виконання основного зобовязання, та визначили умови такого повернення коштів, усі наступні платежі, передбачені графіком сплати щомісячних платежів, не мають правового значення, і позичальник повинен звернутися до суду з позовом за захистом свого порушеного права протягом трьох років саме від цієї дати.

Така правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 02 листопада 2016 року в справі № 6-1174цс16.

Отже, після зміни строку виконання зобов'язання усі наступні платежі, передбачені графіком сплати щомісячних платежів, не мали правового значення, оскільки за вимогою пункту 4.5. договору позичальник був зобов'язаний повернути кредит у повному обсязі до вказаної дати, й усі наступні щомісячні платежі за графіком після 11 червня 2014 року не підлягали виконанню.

Згідно ст.257 ЦК України встановлено, що загальний строк позовної давності становить три роки, а позовна давність щодо вимоги про стягнення неустойки, штрафу, пені, встановлено строком в один рік. Згідно ч. 4 ст. 267 ЦК України, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою відмови у задоволенні позову.

Беручи до уваги вимоги ст. 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутись до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Позивач жодним чином не обґрунтував поважність причин пропуску позовної давності та не надав заяви щодо поновлення строків позовної давності.

Договір кредиту №661/Ф03.14/094 від 12.10.2016 не містить умов щодо збільшення строку позовної давності.

Таким чином, позивач подав до суду позов з порушенням строку позовної давності.

Надані позивачем (в якості додатків до позову) вимоги про усунення порушення (вих№214-661/Ф03.14/094 від 20.07.2017) та (вих№215-661/Ф03.14/094 від 20.07.2017) до відповідачів не спростовують пропуск позивачем позовної давності, оскільки саме за вищевказаними положеннями договору кредиту, у зв'язку з неналежним виконанням ОСОБА_1 зобов'язань, змінився строк виконання основного зобов'язання (п. 4.5 Договору кредиту), а тому банк мав право з 11 червня 2014 року й протягом трьох років від цієї дати звернутися до суду з позовом за захистом свого порушеного права.

Позовна заява про стягнення коштів з відповідачів за договором кредиту подана до суду лише 17 січня 2018 року.

Причому, наявна в матеріалах справи, копія ухвали Малиновського районного суду м. Одеси від 25.09.2017 (справа №521/14154/17) про повернення позивачу позову до відповідачів для подання до належного суду, також не спростовує факт пропуску позивачем строку позовної давності.

Пред'явленням банком позовних вимог про стягнення заборгованості з відповідачів до Малиновського районного суду м. Одеси, не відбулося переривання перебігу позовної давності в рамках ст.267 ЦК України, оскільки при поверненні позову Малиновський районний суд міста Одеси керувався ст.109, ч.3 ст.121, ч.3 ст.122 ЦПК України (в редакції, що була чинною під винесення цієї ухвали). Тобто, позовна заява до Малиновського районного суду м. Одеси вважається такою, що не була поданою.

За змістом статті 266 ЦК України зі впливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно).

Відповідачі підтвердили у своєму відзиві проти позову про стягнення заборгованості те, що останній платіж за договором кредиту був здійснений саме 10 квітня 2014 року.

Позивачем не надано суду будь-яких належних доказів (фінансових документів - квитанцій, платіжних доручень тощо) на підтвердження внесення відповідачами коштів на погашення заборгованості за договором кредиту в більш пізні періоди чи дати.

За таких обставин, суд дійшов висновку про застосування строку позовної давності до вимог позивача та відсутності підстав для його поновлення.З огляду на наведене, в задоволенні позову слід відмовити.

При подані позову позивач сплатив судовій збір в повному обсязі , суд пришов до висновку , що позов не є обґрунтованим , а тому відповідно до ст.. 141 ЦПК України судові витрати розподілу не підлягають.

Керуючись ст.ст.2-13,77-80,141,258,259,263-265 ЦПК України, ст.ст. 256,266,267 ЦК України суд,-

ВИРІШИВ:

В задоволені позову Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором відмовити.

Копію рішення направити зацікавленим особам .

Рішення може бути оскаржено до палати по цивільним справам Апеляційного суду Одеської області шляхом подачі апеляційної скарги протягом 30 днів з оголошення рішення.

Суддя: Кириченко П.Л.