ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 червня 2018 року

м. Київ

справа № 759/5009/16-ц
провадження № 61-4198св18

Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Карпенко С. О. (судді-доповідача), Кузнєцова В. О., Стрільчука В. А.

учасники справи:
позивач ОСОБА_1 ,
відповідач Відкрите акціонерне товариство «Полтавський гірничо-збагачувальний комбінат»,
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, керівник структурного підрозділу Відкритого акціонерного товариства «Полтавський гірничо-збагачувальний комбінат» Канарський Сергій Романович,

розглянувши у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 , подану його представником адвокатом Приліпком Олександром Дмитровичем, на рішення Апеляційного суду міста Києва від 12 жовтня 2016 року, ухвалене колегією у складі суддів: Шебуєвої В. А, Оніщука М. І., Українець Л. Д.,

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2016 року ОСОБА_1 звернувся з позовом, уточненим у липні 2016 року, до ВАТ «Полтавський гірничо-збагачувальний комбінат», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, керівник структурного підрозділу ВАТ «Полтавський гірничо-збагачувальний комбінат» Канарський С. Р., про визнання незаконним і скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.
В обґрунтування позову зазначив, що 20 квітня 2015 року відповідач звільнив його з займаної посади машиніста екскаватора у зв`язку з призовом на строкову військову службу на підставі пункту 3 частини першої статті 36 КЗпП України. Вважає проведене звільнення незаконним, так як за працівниками, призваними на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період на строк до закінчення особливого періоду або до оголошення рішення про демобілізацію, але не більше одного року, зберігаються місце роботи, посада і компенсується із бюджету середній заробіток на підприємстві, де вони працювали на час призову, незалежно від підпорядкування та форми власності.

Послався на те, що його перебування у складі Збройних Сил України свідчить про зупинення перебігу визначеного статтею 233 КЗпП України строку звернення до суду, тому цей строк ним не пропущено. Відразу після звільнення з роботи він прибув у розпорядження комісара і очікував відправлення до військової частини. 20 квітня 2015 року його зараховано для проходження військової служби до штату військової частини ПП В 0331, розміщеної у місті Києві, яка перейшла на штат воєнного часу. Вказані обставини унеможливили оскарження наказу про звільнення у місячний строк з дати його отримання і є підставою для поновлення цього строку відповідно до статті 234 КЗпП України.

Оскільки ВАТ «Полтавський гірничо-збагачувальний комбінат» не врахувало закріплених трудовим законодавством гарантій для працівників на час виконання ними військового обов`язку у особливий період і незаконно звільнило його у зв`язку з призовом на строкову військову службу, позивач просив скасувати наказ про розірвання трудового договору № 398к від 20 квітня 2015 року, поновити його на посаді машиніста екскаватора і стягнути на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 93 470,08 гривень.
Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 1 серпня 2016 року позов задоволено. Скасовано наказ № 398к від 20 квітня 2015 року про припинення трудового договору і звільнення ОСОБА_1 з посади машиніста екскаватора ВАТ «Полтавський гірничо-збагачувальний комбінат». Поновлено ОСОБА_1 на посаді машиніста екскаватора ВАТ «Полтавський гірничо-збагачувальний комбінат» з 21 травня 2015 року. Стягнено з ВАТ «Полтавський гірничо-збагачувальний комбінат» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час проходження військової служби за період з 21 квітня 2015 року по 05 квітня 2016 року у сумі 93 470,08 гривень без вирахування податків і обов`язкових платежів.
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач незаконно звільнив позивача з займаної посади і не дотримався закріплених трудовим законодавством гарантій для працівників на час виконання ними військового обов`язку у особливий період, що є підставою для поновлення ОСОБА_1 на посаді і стягнення на його користь середнього заробітку за час перебування на строковій військовій службі. Щодо строку звернення до суду з вимогою про скасування наказу про звільнення суд першої інстанції вважав цей строк не пропущеним, оскільки його перебіг зупинився з передбаченої пунктом 4 частини першої статті 263 ЦК України підстави у зв`язку з перебуванням позивача у складі Збройних Сил України.

Рішенням Апеляційного суду міста Києва від 12 жовтня 2016 року рішення Святошинського районного суду м. Києва від 1 серпня 2016 року скасовано і ухвалено нове про відмову у позові.

Відмовляючи у задоволенні позову, апеляційний суд дійшов висновку, що звільнення ОСОБА_1 відбулося з порушенням трудового законодавства, проте ним пропущено строк звернення до суду з вимогою про оскарження звільнення і поважних причин для поновлення цього строку судом не встановлено. Також апеляційний суд зазначив, що при обчисленні строків звернення до суду за захистом трудових прав підлягають застосуванню норми законодавства про працю, а не ЦК України, тому суд першої інстанції помилково застосував до спірних правовідносин положення статті 263 ЦК України щодо зупинення перебігу позовної давності.

У жовтні 2016 року ОСОБА_1 , через свого представника адвоката Приліпка О. Д., звернувся до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ з касаційною скаргою, у якій просить рішення Апеляційного суду міста Києва від 12 жовтня 2016 року скасувати і залишити в силі рішення Святошинського районного суду м. Києва від 1 серпня 2016 року.
Касаційна скарга мотивована тим, що рішення апеляційного суду ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального права і порушенням норм процесуального права. Заявник вважає, що положення ЦК України застосовуються при вирішенні трудових спорів у частині, яка не урегульована законодавством про працю. Оскільки КЗпП України не визначені підстави зупинення перебігу строку звернення до суду, дане питання регулюється статтею 263 ЦК України, відповідно до якої перебування позивача або відповідача на службі у Збройних Силах України зупиняє перебіг позовної давності.
Заявник зазначає, що ним наведено поважні причини, які перешкоджали своєчасному оскарженню наказу про звільнення, зокрема вказано, що відразу після звільнення він прибув до воєнного комісара, був зарахований до особового складу військової частини ПП В 0331 і відбув до міста Києва для проходження служби. У період проходження служби він як військовослужбовець обмежений у можливості вільно планувати свій день, що унеможливило своєчасне звернення до суду. Апеляційний суд цим обставинам не надав належної оцінки, у зв`язку з чим дійшов помилкового висновку про відсутність підстав для поновлення строку звернення до суду.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 7 листопада 2016 року відкрито касаційне провадження у справі.

У листопаді 2016 року ВАТ «Полтавський гірничо-збагачувальний комбінат», яке змінило тип товариства на ПрАТ «Полтавський гірничо-збагачувальний комбінат», подало заперечення на касаційну скаргу, у яких послалося на безпідставність її доводів. Вважає обґрунтованим висновок суду апеляційної інстанції про відсутність поважних причин, які перешкоджали ОСОБА_1 своєчасно оскаржити до суду наказ про своє звільнення.

Відповідно до пункту 6 розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діяв в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», за якими судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 ЦПК України).

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIIІ «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Вивчивши матеріали цивільної справи та перевіривши доводи касаційної скарги, суд дійшов таких висновків.

Відповідно до статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставинами, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
Апеляційним судом встановлено, що 29 липня 2008 року ОСОБА_1 прийнятий на роботу до ВАТ «Полтавський гірничо-збагачувальний комбінат» на посаду машиніста екскаватора.
23 лютого 2015 року військовим комісаром ІНФОРМАЦІЯ_1 видано наказ № 44 «Про черговий призов громадян на строкову службу».
17 квітня 2015 року ОСОБА_1 подав заяву про звільнення з посади машиніста екскаватора ВАТ «Полтавський гірничо-збагачувальний комбінат» у зв`язку із призовом на строкову військову службу.
Наказом № 398 про припинення трудового договору від 20 квітня 2015 року ОСОБА_1 звільнено з займаної посади у зв`язку з призовом на строкову військову службу згідно з пунктом 3 частини першої статті 36 КЗпП України. В день звільнення з позивачем проведено повний розрахунок.
На виконання наказу військового комісара ІНФОРМАЦІЯ_2 № 114 від 20 травня 2015 року ОСОБА_1 направлено для проходження строкової військової служби до військової частини НОМЕР_1 , розташованої у місті Києві.
Наказом командира військової частини польова пошта НОМЕР_2 ( НОМЕР_1 ) № 16 від 20 травня 2015 року ОСОБА_1 з 20 травня 2015 року зараховано до особового складу військової частини ПП НОМЕР_2 (А 0139).
Судом також встановлено, що копію наказу № 398 про припинення трудового договору від 20 квітня 2015 року і трудову книжку ОСОБА_1 отримав у день звільнення.
29 лютого 2016 року ОСОБА_1 уклав з адвокатом Приліпком О. Д. договір про надання правової допомоги.
4 квітня 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з цим позовом.
Згідно з пунктом 2 частини першої статті 36 КЗпП України у реакції Кодексу на час видачі оскаржуваного наказу, однією із підстав припинення трудового договору є призов або вступ працівника або власника фізичної особи на військову службу, направлення на альтернативну (невійськову) службу, крім призову працівника на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, але не більше одного року.
Стаття 119 КЗпП України у реакції Кодексу на час видачі оскаржуваного наказу передбачала, що на час виконання державних або громадських обов`язків, якщо за чинним законодавством України ці обов`язки можуть здійснюватись у робочий час, працівникам гарантується збереження місця роботи (посади) і середнього заробітку. Працівникам, які залучаються до виконання обов`язків, передбачених законами України "Про військовий обов`язок і військову службу" і "Про альтернативну (невійськову) службу", "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію", надаються гарантії та пільги відповідно до цих законів.

За працівниками, призваними на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану на строк до закінчення особливого періоду або до оголошення рішення про демобілізацію, але не більше одного року, зберігаються місце роботи, посада і компенсується із бюджету середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, в яких вони працювали на час призову, незалежно від підпорядкування та форми власності. Виплата таких компенсацій із бюджету в межах середнього заробітку проводиться за рахунок коштів Державного бюджету України в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України. (частина третя статті 119 КЗпП України у реакції Кодексу на час видачі оскаржуваного наказу).
Відповідно до частини другої статті 39 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу»у реакції Закону на час видачі оскаржуваного наказу за громадянами України, які призвані на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, або прийняті на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану на строк до закінчення особливого періоду або до оголошення рішення про демобілізацію, але не більше одного року, зберігаються місце роботи (посада), середній заробіток на підприємстві, в установі, організації незалежно від підпорядкування та форми власності, місце навчання у навчальному закладі незалежно від підпорядкування та форми власності та незалежно від форми навчання.

Законом України № 433 від 14 травня 2015 року «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо питань соціального захисту громадян України, які проходять військову службу під час особливого періоду», який набрав чинності 11 червня 2015 року, усунено розбіжності у формулюваннях положень законодавства і внесено зміни до статті 119 КЗпП України, а саме: у частині третій слова "призваними на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період" замінено словами "призваними на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період", а слова "до оголошення рішення про демобілізацію, але не більше одного року" словами "до дня фактичної демобілізації"; викладено пункту 3 частини першої статті 36 у наступній редакції: "3) призов або вступ працівника або власника - фізичної особи на військову службу, направлення на альтернативну (невійськову) службу, крім випадків, коли за працівником зберігаються місце роботи, посада відповідно до частин третьої та четвертої статті 119 цього Кодексу".

Особливий період в Україні розпочався з 18 березня 2014 року на підставі Указу Президента України № 303/2014 від 17 березня 2014 року «Про часткову мобілізацію», затвердженого Законом України № 1126-VII від 17 березня 2014 року.
ОСОБА_1 призвано на строкову військову службу під час дії особливого періоду, тому на нього поширюються гарантії щодо збереження місця роботи (посади) та середнього заробітку на підприємстві, встановлені статтею 119 КЗпП України, частиною другою статті 39 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».

Гарантії щодо збереження за працівником місця роботи (посади) та середнього заробітку на підприємстві, в установі, організації, установлені згідно з вказаними нормами, є безумовними.
Встановивши з поданих сторонами доказів, що ОСОБА_1 звільнено з займаної посади у зв`язку з призовом на строкову військову службу під час дії особливого періоду, суди попередніх інстанцій дійшли правильного висновку про недотримання роботодавцем передбачених статтею 119 КЗпП України, статтею 39 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу»гарантій, що призвело до незаконного звільнення позивача.

Частиною першою статті 233 КЗпП Українивизначено, що працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

У разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, районний, районний у місті, міський чи міськрайонний суд може поновити ці строки (стаття 234 КЗпП України)

Даною статтею не визначається перелік поважних причин, які можуть бути підставою для поновлення строку, що свідчить про те, що їх поважність оцінюється судом у кожному конкретному випадку окремо залежно від фактичних обставин. Під поважними причинами пропуску строку, встановленого частиною першою статті 233 КЗпП України, варто розуміти такі причини, що об`єктивно перешкоджали чи створювали труднощі для своєчасного звернення до суду і підтверджуються належними доказами.

Апеляційний суд, оцінивши доводи, зазначені ОСОБА_1 в обґрунтування поважності причин пропуску місячного строку на звернення до суду, правильно послався на те, що вказані позивачем причини не є такими, що об`єктивно унеможливлювали звернення до суду майже протягом року.
Встановивши, що копію наказу про звільнення і трудову книжку позивач отримав 20 квітня 2015 року, до особового складу військової частини зарахований 20 травня 2015 року, за правовою допомогою звернувся наприкінці лютого 2016 року, а позов подав 4 квітня 2016 року, апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку про відмову у позові у зв`язку з пропуском позивачем визначеного статтею 233 КЗпП України строку звернення до суду та відсутністю підстав для його поновлення.
Касаційний суд відхиляє посилання заявника на те, що до спірних правовідносин може бути застосована стаття 263 ЦК України про зупинення перебігу позовної давності, оскільки ЦК України поширює свою дію на трудові правовідносини лише у частині, яка не врегульована законодавством про працю.
Згідно зі статтею 4 КЗпП України законодавство про працю складається з Кодексу законів про працю України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього.
Положеннями КЗпП України встановлено строки звернення до суду, порядок їх обчислення і можливість поновлення у разі пропуску. Можливості переривання чи зупинення перебігу цих строків положеннями КЗпП України не передбачено.
Безпідставними є посилання касаційної скарги на те, що позивач не мав об`єктивної можливості оспорити своє звільнення у зв`язку зі службою у Збройних Силах України.
Згідно зі статтею 24 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» початком проходження військової служби для громадян, призваних на строкову військову службу, вважається день відправлення у військову частину з обласного збірного пункту.

З довідки Комсомольського районного військового комісаріату апеляційний суд встановив, що на підставі наказу військового комісара ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_1 направлено для проходження військової служби до військової частини у місті Києві 20 травня 2015 року.
Таким чином, доводи заявника про те, що до 20 травня 2015 року він постійно перебував у розпорядженні воєнного комісара і не міг оспорити своє звільнення, є безпідставними.
Посилання заявника на Статут внутрішньої служби Збройних Сил України, затверджений Законом України № 548-XIV від 24 березня 1999 року, не підтверджує неможливість подання позову у період проходження служби, оскільки, відповідно до пункту 199 Статуту для військовослужбовців строкової військової служби встановлюється шестиденний робочий тиждень з одним вихідним днем. Розподіл часу у військовій частині протягом доби і протягом тижня здійснюється згідно з розпорядком дня, яким встановлюється виконання основних заходів повсякденної діяльності, навчання й побуту особового складу підрозділів, штабів. Розпорядок дня встановлюється командиром (начальником) відповідно до завдань, покладених на військову частину, та залежно від пори року.
ОСОБА_1 не підтверджено, що встановлений у військовій частині ПП НОМЕР_2 розпорядок дня і робочого тижня позбавляв його об`єктивної можливості звернутися до суду з позовом особисто або поштою, чи звернутися за професійною правничою допомогою і оскаржити своє звільнення через представника.
За таких обставин суд касаційної інстанції дійшов висновку про відсутність підстав для скасування судового рішення, оскільки апеляційний суд,встановивши фактичні обставини справи, які мають значення для правильного її вирішення, ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, що відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України є підставою для залишення касаційної скарги без задоволення, а рішення суду апеляційної інстанції без змін.

Наявність обставин, за яких відповідно до частини першої статті 411 ЦПК України судове рішення підлягає обов`язковому скасуванню, судом не встановлено.

Оскільки касаційна скарга залишена без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ :
Касаційну скаргу ОСОБА_1 , подану його представником адвокатом Приліпком Олександром Дмитровичем, залишити без задоволення.
Рішення Апеляційного суду міста Києва від 12 жовтня 2016 року залишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: С. О. Карпенко В. О. Кузнєцов В. А. Стрільчук