Постанова

Іменем України

20 червня 2018 року

м. Київ

справа №369/9394/13-ц

провадження № 61-4457св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є.,

суддів: Антоненко Н. О. (суддя-доповідач), Журавель В. І., Крата В. І., Курило В.П.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4

відповідач - Публічне акціонерне товариство «Райффайзен Банк Аваль»,

третя особа - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Шевчук Зоя Миколаївна,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 17 грудня 2015 року в складі судді Дубас Т. В. та на ухвалу апеляційного суду Київської області від 21 березня 2016 року в складі колегії суддів Журби С. О., Мережко М. В., Сержанюка А. С.,

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2013 року позивач звернулася до суду з позовом до публічного акціонерного товариства «РайффайзенБанк Аваль» (далі - ПАТ «Райффайзен Банк Аваль»), третя особа - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Шевчук Зоя Миколаївна, про визнання недійсним договору іпотеки та зобов'язання вчинити дії.

В обґрунтування позовних вимог зазначала, що на підставі договору купівлі-продажу від 02 серпня 2006 року вона та громадянин Ірану ОСОБА_8 придбали у власність в рівних частках незавершений будівництвом житловий будинок (готовність 71 %), розташований на АДРЕСА_1 Києво-Святошинського району Київської області.

25 червня 2007 року вона та ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» уклали кредитний договір № 014/0983/8157139, відповідно до умов якого позивач отримала кредит в сумі 200 тис. доларів США.

На забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором 25 червня 2007 року вона, громадянин Ірану ОСОБА_8 та ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» уклали договір іпотеки, предметом якого є зазначений житловий будинок.

Рішенням апеляційного суду Київської області від 29 липня 2013 року визнано недійсним договір іпотеки в частині прав і обов'язків співвласника предмета іпотеки ОСОБА_8 на підставі статті 229 ЦК України.

Посилаючись на те, що предмет іпотеки знаходиться у спільній частковій власності, під час укладення договору іпотеки її частина будинку не була виділена у натурі, а також була відсутня згода іншого співвласника на передачу будинку в іпотеку, позивач просила визнати недійсним спірний договір іпотеки.

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 17 грудня 2015 року в задоволенні позовних вимог відмовлено. Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивач не довів порушення своїх прав під час укладення спірного договору іпотеки.

Ухвалою апеляційного суду Київської області від 21 березня 2016 року рішення суду першої інстанції залишено без змін. Ухвала апеляційного суду мотивована тим, що суд першої інстанції обґрунтовано виходив з відсутності підстав для визнання спірного договору іпотеки недійсним.

У липні 2016 року ОСОБА_4 подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, у якій просить скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов. Касаційна скарга мотивована тим, що суди не врахували, що позивач під час укладення договору іпотеки розраховувала на солідарну відповідальність її та майнового поручителя ОСОБА_8, а також, що відповідні зобов'язання перед кредитором будуть забезпечені за рахунок спільної сумісної власності, в той час як її зобов'язання за спірним договором іпотеки збільшились, що призвело до порушення її прав.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 12 липня 2016 року відкрито касаційне провадження в даній справі.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 11 січня 2017 року справу призначено до судового розгляду.

Статтею 388 ЦПК України в редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року (далі - ЦПК України), визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Підпунктом 4 пункту першого Розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України передбачено, щокасаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

22 січня 2018 року вказану справу передано до Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недоведеність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Суди встановили, що на забезпечення виконання зобов'язання за кредитним договором від 25 червня 2007 року № 014/0983/8157139 щодо повернення кредиту в розмірі 200 тис. доларів США, укладеним між ОСОБА_4 і ПАТ «Райффайзен Банк Аваль», укладено договір іпотеки, за умовами якого в іпотеку банку передано незавершений будівництвом житловий будинок (71% готовності) по АДРЕСА_1 Києво-Святошинського району Київської області, який належить ОСОБА_4 та ОСОБА_8 у рівних частках на підставі договору купівлі-продажу від 02 серпня 2006 року (далі - будинок, предмет іпотеки).

Рішенням апеляційного суду Київської області від 29 липня 2013 року визнано недійсним договір іпотеки від 25 червня 2007 року, укладений між ОСОБА_4, громадянином Ірану ОСОБА_8 та ПАТ «Райффайзен Банк Аваль», посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шевчук З. М., в частині прав і обов'язків співвласника предмета іпотеки ОСОБА_8 на підставі статті 229 ЦК України.

Відповідно до статті 5 Закону України «Про іпотеку» предметом іпотеки може бути об'єкт незавершеного будівництва, майнові права на нього, інше нерухоме майно, яке стане власністю іпотекодавця після укладення іпотечного договору, за умови, що іпотекодавець може документально підтвердити право на набуте ним у власність відповідне нерухоме майно у майбутньому.

Частина об'єкту нерухомого майна може бути предметом іпотеки лише після її виділення в натурі й реєстрації права власності на неї як на окремий об'єкт нерухомості, якщо інше не встановлено цим законом.

За положеннями частини першої статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Згідно зі статтею 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання стороною в момент його вчинення вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою, шостою статті 203 цього Кодексу.

Ураховуючи, що предметом іпотеки є незавершений будівництвом будинок, і частки співвласників нерухомого майна в натурі не виділені, визнання недійсним договору іпотеки в частині прав та обов'язків одного із співвласників не тягне за собою визнання недійсним спірного договору іпотеки в цілому.

Правильним є висновок апеляційного суду, що наявність формального порушення встановленої законом процедури під час передачі в іпотеку одним із співвласників належної йому частки в майні, що перебуває в спільній власності, не є підставою для визнання недійсним договору в цілому.

Добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Банк, який уклав із співвласниками незавершеного будівництвом об'єкту нерухомого майна договір іпотеки, є добросовісним іпотеко держателем. Визнання недійсним договору іпотеки, з підстав пред'явленого позову, суперечить захисту інтересів добросовісного іпотекодержателя.

Доводи касаційної скарги про те, що позивач під час укладення договору іпотеки розраховувала на солідарну відповідальність за її зобов'язаннями і на відповідальність майнового поручителя ОСОБА_8, не заслуговують на увагу, оскільки не впливають на законність та обґрунтованість судових рішень, ухвалених з дотриманням норм матеріального і процесуального права.

Оскаржувані рішення судів першої та апеляційної інстанцій ухвалені з додержанням норм матеріального і процесуального права, що відповідно до статті 410 ЦПК України є підставою для залишення касаційної скарги без задоволення, а рішення апеляційного суду без змін.

Оскільки оскаржувані судові рішення залишені без змін, судові витрати покладаються на особу, яка подала касаційну скаргу.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Києва-Святошинського районного суду Київської області від 17 грудня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Київської області від 21 березня 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий М. Є. Червинська

Судді Н. О. Антоненко

В.І. Журавель

В.І. Крат

В.П. Курило