Постанова

Іменем України

13 червня 2018 року

м. Київ

справа № 495/3345/15-ц

провадження № 61-6083зпв18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Мартєва С. Ю.,

суддів: Курило В. П., Лесько А. О., Пророка В. В., Штелик С. П. (суддя-доповідач)

розглянув справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, третя особа - ОСОБА_5, про визнання недійсними договорів дарування та витребування майна; за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1, треті особи: ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, про визнання договору недійсним за заявою ОСОБА_2 про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 травня 2017 року,

В С Т А Н О В И В :

Відповідно до пункту 1 розділу XIII Перехідні положення ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» заяви про перегляд судових рішень Верховним Судом України у цивільних справах, які подані та розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку колегією у складі трьох або більшої непарної кількості суддів за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу. Такі заяви розглядаються без повідомлення та виклику учасників справи, за винятком випадку, коли суд з огляду на обставини справи ухвалить рішення про інше.

У травні 2015 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, третя особа - ОСОБА_5, про визнання недійсними договорів дарування та витребування майна.

Позов мотивовано тим, що їй на праві власності на підставі договорів купівлі-продажу, укладених між нею та ОСОБА_2, посвідчених приватним нотаріусом Бураковою О. І. 11 липня 2012 року, зареєстрованих в реєстрі за № 2435, 2433 належать: садовий будинок, який розташований за адресою: АДРЕСА_1, та земельна ділянка, на якій розташований вказаний будинок, загальною площею 632 кв. м. У березні 2015 року вона не змогла потрапити до належного їй житлового будинку через заміну замків. Разом з тим, відповідно до договорів дарування від 27 травня 2014 року ОСОБА_2 подарувала ОСОБА_4 вищевказаний садовий будинок та земельну ділянку. 06 червня 2014 року ОСОБА_4, уклавши договір купівлі-продажу, відчужила спірне нерухоме майно ОСОБА_7, який в свою чергу 09 липня 2014 року продав вказане майно ОСОБА_3 Разом з тим, вона є єдиним законним власником садового будинку та земельної ділянки, оскільки ОСОБА_2 на момент укладення договорів дарування від 27 травня 2014 року вже не була власником спірного майна.

Посилаючись на викладені обставини, ОСОБА_1 просила: визнати недійсними договори дарування спірного садового будинку та земельної ділянки, укладені 27 травня 2014 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_4; витребувати із незаконного володіння ОСОБА_3 вказаний садовий будинок та земельну ділянку.

Заперечуючи проти вказаного позову, ОСОБА_2 звернулася до суду із зустрічним позовом, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що в зв'язку з хворобою у 2012 році надала сину доручення щодо розпорядження спірним будинком та земельною ділянкою з метою його обслуговування. Бажання та волевиявлення на відчуження спірного садового будинку та земельної ділянки вона не мала. Про те, що її син ОСОБА_8 уклав договори купівлі-продажу зазначеного садового будинку та земельної ділянки, вона не знала. Зазначає, що вказані договори купівлі-продажу є фіктивними, так як її син позичив у ОСОБА_9 велику суму грошей, а спірні правочини були вчинені в якості гарантії повернення боргу. Коштів від продажу садового будинку та земельної ділянки вона не отримувала.

Враховуючи викладене, ОСОБА_2 просила визнати недійсними договори купівлі-продажу садового будинку та земельної ділянки, розташованих за адресою: АДРЕСА_1, укладені 11 липня 2012 року між ОСОБА_2 в особі представника ОСОБА_8 та ОСОБА_1

Рішенням Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 14 березня 2016 року в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено, позов ОСОБА_2 задоволено. Визнано недійсним договір купівлі-продажу садового будинку, загальною площею 145,9 кв. м, що розташований за адресою: АДРЕСА_1, укладений 11 липня 2012 року між ОСОБА_2 в особі ОСОБА_8 та ОСОБА_1, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Бураковою О. І., зареєстрований в реєстрі за № 2435, з підстав його фіктивності. Визнано недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки, що розташована за адресою: АДРЕСА_1, укладений 11 липня 2012 року між ОСОБА_2 в особі ОСОБА_8 та ОСОБА_1, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Бураковою О. І., зареєстрований в реєстрі № 2433 з підстав його фіктивності. Вирішено питання розподілу судових витрат.

Рішенням апеляційного суду Одеської області від 31 серпня 2016 року рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення, яким первісний позов задоволено. Визнано недійсним договір дарування садового будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, та розташований на земельній ділянці, площею 632 кв. м, посвідчений приватним нотаріусом Іллічівського міського нотаріального округу Одеської області Перчеклій І. М. 27 травня 2014 року, реєстровий № 1308, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 Визнано недійсним договір дарування земельної ділянки, площею 0,0632 га, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, посвідчений приватним нотаріусом Іллічівського міського нотаріального округу Одеської області Перчеклій І. М. 27 травня 2014 року, реєстровий № 1314, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 Витребувано із незаконного володіння ОСОБА_3 садовий будинок, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, та розташований на земельній ділянці, площею 632 кв. м. У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 відмовлено. Вирішено питання розподілу судових витрат.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 травня 2017 року касаційну скаргу ОСОБА_2 відхилено, рішення апеляційного суду Одеської області від 31 серпня 2016 року залишено без змін.

У поданій у серпні 2017 року до Верховного Суду України заяві ОСОБА_2 просить скасувати ухвалу суду касаційної інстанції, рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції, посилаючись на неоднакове застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, а саме: статті 234, частини другої статті 331, частини четвертої статті 334 ЦК України, що потягло ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах.

В обґрунтування заяви ОСОБА_2 надала ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 15 серпня 2012 року, від 12 лютого 2014 року, від 11 травня 2016 року, постанову Верховного Суду України від 09 серпня 2017 року.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши наведені в заяві доводи, колегія суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду дійшла висновку, що заява не підлягає задоволенню з огляду на таке.

Відповідно до змісту статті 360-5 ЦПК України (у редакції до 15 грудня 2017 року) Верховний Суд України відмовляє у задоволенні заяви, якщо обставини, які стали підставою для перегляду справи, не підтвердилися, або норми права у рішенні, про перегляд якого подана заява, були застосовані правильно.

Судами встановлено, що відповідно до договору купівлі-продажу від 11 липня 2012 року, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Бураковою О. І., зареєстрованого в реєстрі за № 2435, ОСОБА_8., який діяв від імені ОСОБА_2 на підставі довіреності, посвідченої приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Милимко Н.М. 25 червня 2012 року за реєстровим № 1531, продав ОСОБА_1 садовий будинок, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.

Також, 11 липня 2012 року між ОСОБА_8, який діяв від імені ОСОБА_2 на підставі довіреності, посвідченої приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Милимко Н. М. 25 червня 2012 року за реєстровим № 1531, та ОСОБА_1 укладено договір купівлі-продажу, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Бураковою О. І., зареєстрований в реєстрі за № 2433, відповідно до умов якого ОСОБА_8 в інтересах ОСОБА_2 продав, а ОСОБА_1 купила земельну ділянку площею 0,0632 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_1.

Вказані договори не були зареєстровані у комунальному підприємстві «Білгород-Дністровське бюро технічної інвентаризації» та у відповідному територіальному відділенні Держкомзему.

Судами також встановлено, що під час укладення спірних правочинів нотаріусом перевірено дійсність довіреності на ім'я ОСОБА_8, отримано письмову згоду чоловіка ОСОБА_2 - ОСОБА_12 на продаж вказаного вище нерухомого майна.

Після оформлення договору купівлі-продажу зазначеної нерухомості нотаріус внесла в Державний реєстр правочинів відомості про державну реєстрацію, зазначивши що відчужувачем є ОСОБА_2, а набувачем стала ОСОБА_1

В подальшому, відповідно до договорів дарування від 27 травня 2014 року, посвідчених приватним нотаріусом Іллічівського міського нотаріального округу Одеської області Перчеклій І. М., ОСОБА_2, від імені якої діяла ОСОБА_13 на підставі довіреності, подарувала ОСОБА_4 спірні садовий будинок та земельну ділянку, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1.

06 червня 2014 року ОСОБА_7 купив у ОСОБА_4 вказаний вище садовий будинок та земельну ділянку.

09 липня 2014 року ОСОБА_7, від імені та в інтересах якого на підставі довіреності діяла ОСОБА_13, продав вищевказане нерухоме майно ОСОБА_3

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення про задоволення первісного позову частково та відмову у задоволенні зустрічного позову, суд апеляційної інстанції, з висновками якого погодився й суд касаційної інстанції, виходив із того, що укладені 11 липня 2012 року договори купівлі-продажу щодо спірного майна відповідають вимогам закону та відсутні правові підстави для визнання їх недійсними. Разом з тим, ОСОБА_2 після укладення 11 липня 2012 року вказаних вище правочинів не була власником будинку та земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1, а тому не мала права розпоряджатися цим майном, зокрема укладати договори дарування від 27 травня 2014 року. Оскільки вказане майно вибуло з власності ОСОБА_1 поза її волею, а тому остання має право на його витребування від добросовісного набувача.

У наданій для порівняння ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 15 серпня 2012 року, скасовуючи рішення апеляційного суду та направляючи справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, суд касаційної інстанції виходив із того, що судом зроблено передчасний висновок про відсутність підстав для визнання правочину фіктивним. При розгляді справи суд не уточнив підстави визнання договору недійсним, тобто у порушення вимог статті 11 ЦПК України (в редакції, чинній на час розгляду справи) не встановлено межі позовних вимог.

Таким чином, вказана ухвала Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 15 серпня 2012 року не містить правової позиції щодо спірних правовідносин та застосування норм матеріального права, а тому не може бути підставою перегляду ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 травня 2017 року за пунктом 1 частини першої статті 355 ЦПК України (у редакції, чинній до 15 грудня 2015 року).

У наданій для порівняння ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 12 лютого 2014 року, скасовуючи рішення апеляційного суду та залишаючи в силі рішення суду першої інстанції, касаційний суд виходив із того, що, задовольняючи позовні вимоги про визнання договору купівлі-продажу недійсним, суд першої інстанції вірно виходив із того, що позивач довів відсутність в учасників правочину наміру створити юридичні наслідки на момент вчинення правочину.

У справі, яка переглядається з підстав неоднакового застосування судом касаційної інстанції статті 234 ЦК України, касаційний суд на підставі встановлених апеляційним судом обставин погодився із висновком апеляційного суду про недоведеність зустрічним позивачем належними й допустимими доказами обставин про те, що сторони спірного правочину не бажали реального настання правових наслідків, обумовлених ним.

За таких обставин наведене заявником судове рішення (ухвала) Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 12 лютого 2014 року) не свідчить про неоднакове застосування судами касаційних інстанцій одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах, оскільки ухвалене у справі з іншими фактичними обставинами, встановленими судами.

У наданій для порівняння ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 11 травня 2016 року, скасовуючи рішення апеляційного суду та залишаючи в силі рішення суду першої інстанції, касаційний суд виходив із того, що непроведення позивачем реєстрації права власності на подарований їй будинок, не тягне за собою жодних правових наслідків, які випливають з договору дарування, оскільки вказаний договір вважається неукладеним, а тому і право власності на нерухоме майно, садовий будинок та земельну ділянку, залишаються за особою, яка є боржником за виконавчим провадженням. Тому, задовольняючи позовні вимоги про визнання договору купівлі-продажу недійсним, суд першої інстанції, встановивши, що у позивача не було права власності на момент складання акта опису й арешту майна, оскільки не було проведено державної реєстрації договору дарування нерухомого майна, дійшов правильного висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог. При цьому суд касаційної інстанції застосував до вирішення спору частину четверту статті 334 ЦК України у редакції, що набрала чинності 01 січня 2013 року, за змістом якої права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону.

Разом з тим, у даній справі спір вирішено за статтею 334 ЦК України у редакції, що діяла станом на 11 липня 2012 року - дату укладення договору купівлі-продажу між ОСОБА_2 та ОСОБА_1, за змістом частин третьої та четвертої якої право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним; якщо договір про відчуження майна підлягає державній реєстрації, право власності у набувача виникає з моменту такої реєстрації.

Таким чином, відсутні підстави вважати, суд касаційної інстанції у подібних правовідносинах неоднаково застосовував одну й ту ж норму матеріального права, оскільки стаття 334 ЦК України у редакції до 01 січня 2013 року пов'язуємомент набуття права власності на нерухоме майно за договором з моментом реєстрації договору, а з 01 січня 2013 року - із дня реєстрації самого права власності на нерухомість. Відмінність редакції наведеної статті обумовлює необхідність встановлення судами різних юридичних фактів, визначених диспозицією норми статті 334 ЦК України, що виключає подібність правовідносин у справі, що розглядається, та обставин, встановлених в ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 11 травня 2016 року, доданої до заяви.

Враховуючи те, що обставини, які стали підставою для перегляду справи не підтвердилися, у задоволенні заяви слід відмовити.

Керуючись пункту 1 розділу XIII Перехідні положення ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

П О С Т А Н О В И В:

У задоволенні заяви ОСОБА_2 відмовити.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий С. Ю. Мартєв

Судді: В. П. Курило

А.О. Лесько

В. В. Пророк

С. П.Штелик