Справа № 462/2598/17
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 червня 2018 року Залізничний районний суд міста Львова

в складі:

головуючого-судді Ліуша А.І.

з участю секретаря Трипалюк А.Б.

відповідача ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у місті Львові цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1, з участю третьої особи Органу опіки та піклування Залізничної районної адміністрації Львівської міської ради про надання дозволу на тимчасовий виїзд, -

В С Т А Н О В И В :

позивач звернулася до суду з позовом про надання дозволу на тимчасовий виїзд за кордон неповнолітніх дітей без згоди батька покликаючись на те, що між нею та відповідачем шлюб розірвано 09 серпня 2012 року. Від шлюбу у них є двоє дітей: ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2. Вона разом з батьками утримує дітей, піклується про їх розвиток та стан здоров'я. Для належного їх розвитку та оздоровлення, вона просила відповідача надати згоду на виїзд дітей за кордон, однак він не надав такої згоди. Просить надати дозвіл на тимчасовий виїзд з України до Польщі, Італії, Кіпру, Хорватії, Угорщини, Австрії, Франції, Болгарії, Іспанії малолітнім ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2 без згоди та супроводу батька, ОСОБА_1, у супроводі матері ОСОБА_2 та (або) у супроводі ОСОБА_5 та ОСОБА_6 у період з 01 серпня 2018 року по 31 серпня 2018 року та з 20 грудня 2018 року по 20 січня 2019 року.

Позивач у судове засідання не з'явилася, подала до суду заяву про розгляд справи у її відсутності, позов підтримує, просить його задовольнити, а тому згідно ст. 223 ЦПК України, суд вважає, що справу можна вирішити у їх відсутності, на підставі наявних у ній даних та доказів.

Відповідач в судовому засіданні позов заперечив, пояснив, що він не заперечує надати згоду позивачу на тимчасовий виїзд дітей за кордон, однак лист позивача з проханням надати таку згоду він отримав пізніше визначеної нею дати надання такої згоди, а на його пропозицію узгодити іншу дату позивач не відреагувала. Просить у задоволенні позову відмовити.

Представник третьої особи у судове засідання не з'явилася, причини неявки суд не повідомила, хоча належним чином була повідомлена про час та місце розгляду справи, а тому згідно ст. 223 ЦПК України, суд вважає, що справу можна вирішити у їх відсутності, на підставі наявних у ній даних та доказів.

Заслухавши пояснення відповідача, дослідивши докази, наявні у матеріалах справи, суд вважає, що у задоволенні позову слід відмовити за його безпідставністю.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 та ОСОБА_1 є батьками малолітніх ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2, що стверджується свідоцтвами про народження. /а.с. 10, 11/

Згідно рішення Залізничного районного суду м. Львова від 09 серпня 2012 року вбачається, що шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 розірвано. /а.с. 13/

Відповідно до п. 3 ч. 3 ст. 313 ЦК України фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними.

У відповідності до Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57 із змінами і доповненнями, перетинання державного кордону для виїзду за межі України громадянами, які не досягли 16-річного віку, здійснюються лише за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку. Виїзд за межі України громадян, які не досягли 16-річного віку, здійснюється в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, згода другого з батьків не вимагається у разі пред'явлення рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків.

Згідно Правил оформлення і видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон і проїзного документа дитини, їх тимчасового затримання та вилучення, затверджених постановою КМУ від 31 березня 1995 року № 231 (із змінами) визначено зокрема, що виїзд неповнолітніх громадян України за межі території України здійснюється за одним із таких документів: паспорт громадянина України для виїзду за кордон, виданий дітям громадянам України згідно з цими правилами; проїзний документ дитини, виданий відповідно до Правил; паспорт громадянина України для виїзду за кордон одного з батьків, у який, відповідно до Правил, записано дитину, яка прямує у його супроводі через державний кордон.

З огляду на викладене, суд вважає, що даними нормами не встановлено обмеження щодо виїзду неповнолітньої дитини за кордон, а лише встановлено певний порядок її виїзду за кордон за згодою батьків або дозволу суду при відсутності згоди одного з батьків.

Окрім того, у відповідності до п. 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України №57 від 27 січня 1995 року виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску; без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків у разі пред'явлення рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків.

Внаслідок наведеного, чинним законодавством України передбачено можливість вирішувати питання про надання дозволу саме на конкретний виїзд дитини (дітей) за кордон без згоди батька (одноразовий), з визначенням його початку і закінчення, із зазначенням конкретного місця перебування дитини (дітей) у такий часовий проміжок, а не ймовірні, не визначені у датах виїзди без згоди батька, не позбавленого батьківських прав, такі поїздки можуть мати разовий характер з певним часовим проміжком перебування у відповідній, конкретно визначеній державі. Інше розуміння змісту нормативних актів та допустимість неодноразових виїздів дитини за кордон без згоди батька на підставі одного рішення суду є грубим порушенням права одного з батьків на спілкування з дитиною та на участь у її вихованні, суперечить вищевказаним нормам матеріального права, змісту положень ст.ст. 141, 157 СК України, які визначають рівність прав і обов'язків батьків відносно виховання дитини.

А також, відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, однак позивачем чи її представником не надано, а судом не здобуто жодних належних та допустимих доказів, щодо відмови відповідача надати дозвіл на виїзд за кордон дітей чи створенні перешкод у їх виїзді за межі України, оскільки позивачем надано докази, що вона надсилала відповідачу ОСОБА_1 лист із проханням надати їй такий дозвіл, однак не надано доказів, що такий лист отримано відповідачем до визначеної у такому листі дати, а саме 25 травня 2017 року.

Крім того, як вбачається із листа ОСОБА_1 від 19 червня 2017 року відповідач запропонував позивачу ОСОБА_2 узгодити виїзд дітей за кордон та оформити його згоду у інший день та такий лист отримано позивачем 21 червня 2017 року, що стверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення, а відтак, на переконання суду, відповідач ОСОБА_1 не чинить перешкоди у виїзді дітей ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2, без його супроводу.

Враховуючи наведене, а також те, що позивачем та її представником при обґрунтуванні позовних вимог не зазначено конкретної держави прямування, а лише визначено перелік держав, мети поїздки, конкретно визначеного відповідного часового проміжку перебування у цій державі, що фактично позбавить батька дітей можливості брати участь у їх вихованні та особисто спілкуватися з ними, а тому суд вважає, що у задоволенні позову слід відмовити за безпідставністю позовних вимог.

Таким чином, оцінюючи докази у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги не знайшли своє ствердження в судовому засіданні, а тому не підлягають до задоволення.

Керуючись ст.ст. 12, 259, 263-265, 268 ЦПК України, суд , -

У Х В А Л И В:

у задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1, з участю третьої особи Органу опіки та піклування Залізничної районної адміністрації Львівської міської ради про надання дозволу на тимчасовий виїзд - відмовити за безпідставністю позовних вимог.

Апеляційна скарга на рішення суду подається через Залізничний районний суд міста Львова протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя /підпис/ А.І.Ліуш

Копія вірна.

Суддя: А.І.Ліуш