Постанова

Іменем України

11 червня 2018 року

м. Київ

справа № 755/3776/14-ц

провадження № 61-8334св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Хопти С. Ф. (суддя-доповідач), Білоконь О. В., Синельникова Є. В.,

учасники справи:

позивач - публічне акціонерне товариство «Комерційний банк «Експобанк»,

представники позивача: Вергелес Денис Євгенійович, Павлюк Антоніна Анастасіївна,

відповідач - ОСОБА_6, ОСОБА_7,

представники ОСОБА_6: ОСОБА_8, ОСОБА_9,

представники ОСОБА_7: ОСОБА_10, ОСОБА_11,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_6, подану представником - ОСОБА_8, на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 12 грудня 2014 року у складі судді Чех Н. А. та рішення Апеляційного суду м. Києва від 04 жовтня 2017 року у складі колегії суддів: Поливач Л. Д., Вербової І. М., Головачова Я. В.,

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідних положень Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У січні 2014 року публічне акціонерне товариство «Комерційний банк «Експобанк» (далі - ПАТ «КБ «Експобанк») звернулося до суду з позовом до

ОСОБА_6, ОСОБА_7 про стягнення суми заборгованості за кредитним договором.

Позовна заява мотивована тим, що 26 листопада 2007 року між відкритим акціонерним товариством комерційний банк «Експобанк», правонаступником якого є ПАТ «КБ «Експобанк», та ОСОБА_6 було укладено договір кредиту і забезпечення, за умовами якого останній отримав кредит у розмірі

32 тис. доларів США на придбання автомобіля, зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 12 % річних, строком - до 25 листопада

2014 року.

З метою забезпечення виконання зобов'язань позичальника за вказаним кредитним договором між банком, ОСОБА_7 та ОСОБА_6 було укладено договір поруки від 26 листопада 2007 року, відповідно до умов якого поручитель прийняв на себе зобов'язання здійснити виконання боргових зобов'язань у повному обсязі.

У зв'язку із неналежним виконанням умов кредитного договору у позичальника виникла заборгованість, яка станом на 15 січня 2014 року становить

87 800 доларів 94 центи США та 25 611 грн 87 коп., що складається із: строкової заборгованості - 5 931 долари 65 центів США, що еквівалентно 47 411 грн

67 коп.; простроченої заборгованості за кредитом - 20 255 долари 57 центів США, що еквівалентно 161 902 грн 77 коп.; нарахованих процентів - 92 долари

09 центів США, що еквівалентно - 736 грн 07 коп.; простроченої заборгованості за нарахованими процентами - 10 400 доларів 74 центи США, що еквівалентно - 83 133 грн 11 коп.; заборгованості за комісією - 6 780 грн 57 коп.; пені за несвоєчасну сплату простроченої кредитної заборгованості - 29 382 долари

86 центів США, що еквівалентно - 234 857 грн 19 коп.; пені за несвоєчасну сплату нарахованих процентів - 21 738 доларів 93 центи США, що еквівалентно - 173 752 грн 07 коп.; пені за несвоєчасну сплату комісії - 18 831 грн 30 коп.

Банком неодноразово направлялись претензії у зв'язку із порушенням ОСОБА_6 умов договору, однак вимоги банку боржником не виконано, заборгованість не погашено.

Ураховуючи викладене, ПАТ «КБ «Експобанк» просило суд стягнути з відповідачів вищевказану заборгованість за кредитним договором.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 12 грудня 2014 року позов ПАТ «КБ «Експобанк» задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_6 на користь ПАТ «КБ «Експобанк» заборгованість за кредитним договором від 26 листопада 2007 року у розмірі 87 800 доларів 94 центи США, що еквівалентно

701 792 грн 89 коп., та 25 611 грн 87 коп. (що складається із: строкової заборгованості - 5 931 доларів 65 центів США, що еквівалентно 47 411 грн 67 коп.; простроченої заборгованості за кредитом - 20 255 доларів 57 центів США, що еквівалентно - 161 902 грн 77 коп.; нарахованих процентів - 92 доларів

09 центів США, що еквівалентно 736 грн 07 коп.; простроченої заборгованості за нарахованими процентами - 10 400 доларів 74 центів США, що еквівалентно 83 133 грн 11 коп.; простроченої заборгованості за комісією - 6 780 грн 57 коп.; пені за несвоєчасну сплату простроченої кредитної заборгованості -

29 382 долари 86 центів США, що еквівалентно - 234 857 грн 19 коп.; пені за несвоєчасну сплату нарахованих процентів - 21 738 доларів 93 центи США, що еквівалентно - 173 752 грн 07 коп.; пені за несвоєчасну сплату комісії -

18 831 грн 30 коп.). Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У задоволенні позовних вимог ПАТ «КБ «Експобанк» до ОСОБА_7 відмовлено.

Рішення районного суду мотивовано тим, що ОСОБА_6 належним чином не виконував свої зобов'язання перед банком, у зв'язку із чим у нього утворилась заборгованість за кредитним договором від 26 листопада 2007 року. За таких обставин, суд виходив з доведеності та обґрунтованості заявлених позовних вимог в частині стягнення заборгованості з ОСОБА_6 Крім того, договір поруки діє з дати його підписання сторонами і до повного виконання зобов'язань за кредитним договором. Оскільки договір не містить визначеної дати

(стаття 252 ЦК України), то в силу статті 559 ЦК України порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя. З жовтня 2008 року позичальник перестав виконувати взяті на себе зобов'язання, а в 2009 році направлялися вимоги про повернення банку кредиту у повному обсязі, нарахованих відсотків, комісії та штрафних санкцій. Позов подано у січні

2014 року. Таким чином, договір поруки припинив свою дію. Тому суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог до поручителя ОСОБА_7

Рішення суду першої інстанції в частині позовних вимог ПАТ «КБ «Експобанк» до ОСОБА_7 про стягнення суми заборгованості за кредитним договором не оскаржувалось, тому в апеляційному порядку не переглядалося.

Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 04 жовтня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_6, подану представником - ОСОБА_8, задоволено частково.

Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 12 грудня 2014 року у частині стягнення з ОСОБА_6 на користь ПАТ «КБ «Експобанк» 6 780 грн 57 коп. простроченої заборгованості за комісією, 18 831 грн 30 коп. пені за несвоєчасну сплату комісії скасовано та ухвалено в цій частині нове рішення про відмову у позові ПАТ «КБ «Експобанк».

Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 12 грудня 2014 року в частині стягнення з ОСОБА_6 на користь ПАТ «КБ «Експобанк» решти заборгованості за кредитним договором від 26 листопада 2007 року залишено без змін.

Судове рішення апеляційного суду мотивовано тим, що висновки суду першої інстанції щодо того, що відповідач ОСОБА_6 належним чином не виконував взятих на себе зобов'язань, у зв'язку із чим утворилась заборгованість за кредитним договором від 26 листопада 2007 року, є вірними, оскільки вони відповідають вимогам закону та встановленим судом обставинам справи. При цьому є помилковим висновок районного суду щодо наявності правових підстав для стягнення з ОСОБА_6 простроченої заборгованості за комісією та пені за несвоєчасну сплату комісії, оскільки, встановивши у кредитному договорі сплату щомісячної комісії за обслуговування кредиту, банк не зазначив, які саме послуги за вказану комісію надаються позичальнику. Разом з тим банк нараховував, а відповідач повинен сплатити комісію за послуги, що супроводжують кредит, тобто за компенсацію сукупних послуг банку за рахунок позичальника, що є незаконним.

У касаційнійскарзі, поданій у листопаді 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_6 в особі представника - ОСОБА_8, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права й порушення норм процесуального права, просив скасувати вказані судові рішення та передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що оскаржувані судові рішення є незаконними, необґрунтованими й такими, що ухвалено з порушенням норм чинного законодавства. Зазначав, що судами попередніх інстанцій не було враховано клопотання ОСОБА_12 про застосування строку позовної давності, судом апеляційної інстанції не було взято до уваги заяву ОСОБА_6 про застосування строку позовної давності. Крім того, апеляційний суд дійшов помилкового висновку відносно належного повідомлення ОСОБА_6 про стан розгляду справи та щодо відхилення клопотання про зменшення неустойки.

Відзив на касаційну скаргу не подано.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У березні 2018 року справу передано до Верховного Суду.

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Судами встановлено, що 26 листопада 2007 року між відкритим акціонерним товариством комерційний банк «Експобанк», правонаступником якого є

ПАТ «КБ «Експобанк», та ОСОБА_6 було укладено договір кредиту і забезпечення, за умовами якого відповідач отримав кредит у розмірі

32 тис. доларів США на придбання автомобіля зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 12 % річних, строком - до 25 листопада

2014 року. З метою забезпечення виконання зобов'язань позичальника за вказаним кредитним договором між банком, ОСОБА_7 та ОСОБА_6 було укладено договір поруки від 26 листопада 2007 року, відповідно до умов якого поручитель прийняв на себе зобов'язання здійснити виконання боргових зобов'язань у повному обсязі. У зв'язку із неналежним виконанням умов кредитного договору у позичальника виникла заборгованість, яка станом на

15 січня 2014 року становила 87 800 доларів 94 центи США та 25 611 грн 87 коп.

Статтею 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Згідно із статтею 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Статтею 610 ЦК України визначено, що порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Задовольняючи частково позовні вимоги, суди на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами, дійшли правильного висновку про те, що ОСОБА_6 належним чином не виконував взятих на себе зобов'язань за кредитним договором від 26 листопада 2007 року, у зв'язку із чим у нього утворилась заборгованість, яку він повинен погасити перед банком.

Апеляційним судом м. Києва скасовано рішення суду першої інстанції в частині стягнення з ОСОБА_6 на користь ПАТ «КБ «Експобанк» простроченої заборгованості за комісією та пені за несвоєчасну сплату комісії з підстав того, що банком було нараховано комісію за послуги, що супроводжують кредит, тобто за компенсацію сукупних послуг банку за рахунок позичальника, що є незаконним.

Вказаний висновок узгоджується із правовою позицією, викладеною у постанові Верховного Суду України від 16 листопада 2016 року у справі № 6-1746цс16. Підстав для відступлення від цієї правової позиції Верховний Суд не вбачає.

Доводи касаційної скарги про те, що судом апеляційної інстанції не взято до уваги заяви ОСОБА_6 про застосування строку позовної давності є необґрунтованими, адже без заяви сторони у спорі про застосування строків позовної давності, поданої до винесення судом першої інстанції рішення, позовна давність не може застосовуватись за жодних обставин. Оскільки можливість її застосування пов'язується лише з наявністю про це заяви сторони у спорі саме до винесення судом першої інстанції рішення, що відповідає вимогам частини першої статті 267 ЦК України, за змістом якої позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Доводи касаційної скарги щодо неповідомлення ОСОБА_6 про стан розгляду справи спростовуються дослідженими та належним чином оціненими судами попередніх інстанцій доказами належного повідомлення ОСОБА_6 про розгляд справи. Наведене відповідає вимогам частини першої статті 77 ЦК України

(у редакції, чинній на час ухвалення рішень судами першої та апеляційної інстанцій) за змістом якої сторони та інші особи, які беруть участь у справі, зобов'язані повідомляти суд про зміну свого місця проживання (перебування, знаходження) або місцезнаходження під час провадження справи. У разі відсутності заяви про зміну місця проживання або місцезнаходження судова повістка надсилається на останню відому судові адресу і вважається доставленою, навіть якщо особа за цією адресою більше не проживає або не знаходиться.

Посилання у касаційній скарзі на помилковість відхилення Апеляційним судом м. Києва клопотання ОСОБА_6 про зменшення неустойки на підставі

частини третьої статті 551 ЦК України є необґрунтованими, оскільки судом апеляційної інстанції було відмовлено у задоволенні клопотання на підставі досліджених і належним чином оцінених доказів та зводяться до переоцінки доказів, що заборонено частиною першою статті 400 ЦПК України.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_6, подану представником - ОСОБА_8, залишити без задоволення.

Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 12 грудня 2014 року в нескасованій при апеляційному перегляді частини та рішення Апеляційного суду м. Києва від 04 жовтня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді: С. Ф. Хопта

О. В. Білоконь

Є. В.Синельников