Постанова

Іменем України

27 червня 2018 року

м. Київ

справа №631/716/15-ц

провадження №61-27418ск18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

Висоцької В. С. (суддя-доповідач), Пророка В. В., Фаловської І. М.

учасники справи:

позивач - публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»,

відповідачі: ОСОБА_4, ОСОБА_5,

ОСОБА_6,

третя особа - ОСОБА_7,

розглянув у попередньому судовому засіданні в порядку письмового провадження касаційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» на постанову апеляційного суду Харківської області від 27 березня 2018 року у складі суддів: Хорошевського О. М., Кіся П. В., Кружиліної О. А.,

ВСТАНОВИВ:

У травні 2015 року публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк», банк) звернулося до суду з позовом до ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, третя особа - ОСОБА_7, в якому просив виселити відповідачів з житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1.

Позов мотивовано тим, що між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_7 23 липня 2008 року укладено кредитний договір, згідно умов якого останній отримав кредит у вигляді кредитної лінії у розмірі 33 378,48 грн строком до 23 липня 2023 року.

В забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_7 23 липня 2008 року уклали договір іпотеки, відповідно до якого останній передав в іпотеку банку належний йому на праві власності будинок загальною площею 53,30, житловою площею 40,20 кв.м за адресою: АДРЕСА_1

Взяті на себе зобов'язання за кредитним договором ОСОБА_7 перед банком не виконав.

Судовим рішенням від 11 квітня 2012 року звернуто стягнення на вказаний предмет іпотеки шляхом його продажу банком.

На адресу позичальника та членів його сім'ї направлено повідомлення з вимогою про добровільне звільнення вищевказаного нерухомого майна, яке сторонами не виконано, у зв`язку з чим банк звернутися до суду про їх виселення.

Заочним рішенням Нововодолазького районного суду Харківської області від 22 грудня 2015 року позов задоволено частково.

Виселено відповідачів з житлового будинку, що розташований за адресою: АДРЕСА_1.

Вирішено питання щодо судового збору.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що після прийняття рішення про звернення стягнення на переданий в іпотеку житловий будинок, особи, що зареєстровані в даному житловому будинку, не виселились, тому вимоги банку про їх виселення є законними та позов обґрунтованим.

Постановою апеляційного суду Харківської області від 27 березня 2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 задоволено. Рішення суду першої інстанції скасовано з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що в іпотеку банку був переданий житловий будинок, який придбано не за рахунок кредитних коштів, тому відповідачі не можуть бути виселені з нього без надання іншого житла.

У касаційній скарзі, поданій у травні 2018 року до Верховного Суду, ПАТ КБ «ПриватБанк», посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального та порушення норм процесуального права, просить скасувати ухвалене цим судом рішення із залишенням в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що частиною першою статті 114 ЖК УРСР визначено вичерпний перелік громадян, яким повинно бути надане інше жиле приміщення при їх виселенні. Відповідачі не входять до зазначеного переліку громадян.

Постійне жиле приміщення, що надається особам, яких виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду. Суд не перевірив наявність вільних приміщень з фондів житла для тимчасового проживання у районі мешкання відповідачів.

Апеляційним судом проігноровано положення частини другої статті 109 ЖК УРСР, відповідно до якої саме на суд покладено обов'язок визначити та зазначити у рішенні інше постійне жиле приміщення, яке має бути надане відповідачам, та не покладає такого обов'язку на ПАТ КБ «ПриватБанк». Такі повноваження є делегованими виконавчому комітету державою (стаття 30 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні»).

Проте, апеляційним судом не з'ясовано, до чиєї компетенції належить право надавати житло у разі виселення відповідачів, поклавши тягар доказування на позивача.

Суд першої інстанції, на підставі належним чином оцінених доказів, дійшов правильного висновку про те, що позичальник та особи, що зареєстровані в даному житловому будинку, не виселились. А відтак, відповідно до статті 40 Закону України «Про іпотеку» та статті 109 ЖК УРСР - звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців. Таким чином, відповідач та усі інші мешканці, підлягають виселенню з предмету іпотеки.

У відзиві на касаційну скаргу відповідачі та третя особа не погодились з доводами позивача та просили залишити без змін рішення апеляційного суду, посилаючись на його законність і обґрунтованість.

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною першою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Касаційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Судом установлено, що 23 липня 2008 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_7 укладено кредитний договір, згідно умов якого останній отримав кредит у вигляді кредитної лінії у розмірі 33 378,48 грн строком до 23 липня 2023 року.

В забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором 23 липня 2008 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_7 укладено договір іпотеки, відповідно до умов якого останній передав в іпотеку банку належний йому на праві власності будинок за адресою: АДРЕСА_1

Взяті на себе зобов'язання за кредитним договором ОСОБА_7 перед банком не виконав, у зв'язку із чим утворилась заборгованість.

Заочним рішенням Нововодолазького районного суду Харківської області від 11 квітня 2012 року звернуто стягнення на предмет іпотеки - житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1, шляхом продажу вказаного предмета іпотеки ПАТ КБ «ПриватБанк».

На адресу позичальника та членів його сім'ї 05 березня 2015 року було надіслано повідомлення з вимогою про добровільне звільнення вищевказаного нерухомого майна.

У вказаному будинку зареєстровані та проживають: ОСОБА_7, ОСОБА_5, ОСОБА_4

Відповідно до частини першої статті 40 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом.

За змістом частини другої статті 40 Закону України «Про іпотеку» та частини третьої статті 109 ЖК УРСР після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений, або інший погоджений сторонами строк, добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Частиною другою статті 109 ЖК УРСРвстановлено, що громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

Вказаною нормою встановлено загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення.

З аналізу наведених норм можна дійти висновку, що особам, які виселяються із жилого будинку (жилого приміщення), що є предметом іпотеки, у зв'язку зі зверненням стягнення на предмет іпотеки, інше постійне житло надається в тому разі, коли іпотечне житло було придбане не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла.

При виселенні в судовому порядку з іпотечного майна, придбаного не за рахунок кредиту і забезпеченого іпотекою цього житла, відсутність постійного жилого приміщення, яке має бути надане особі одночасно з виселенням, є підставою для відмови в задоволенні позову про виселення.

Аналогічна правова позиція висловлена у постановах Верховного Суду України від 03 лютого 2016 року № 6-1449цс15, № 6-2947цс15, 25 листопада 2015 року № 6-1061цс15, 16 грудня 2015 року № 6-1469цс15 та 10 лютого 2016 року № 6-2830цс15, в яких були встановлені подібні правовідносини та аналогічні фактичні обставини.

Звернувшись до суду з даним позовом, ПАТ КБ «ПриватБанк» ставив питання про виселення відповідачів з будинку без надання іншого житлового приміщення.

Разом з тим, встановивши, що право власності на переданий в іпотеку банку будинок було набуто не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла, апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку про неможливість виселення відповідачів без надання їм іншого житла.

Апеляційний суд правильно застосував положення частини другої статті 109 ЖК УРСР у поєднанні з нормами статей 39, 40 Закону України «Про іпотеку».

Доводи касаційної скарги про необхідність з'ясування апеляційним судом, до компетенції якого органу належить право надавати житло у випадку виселення та перевірити наявність вільних житлових приміщень у фондах житла для тимчасового проживання, не ґрунтуються на вимогах закону та не спростовують обґрунтованість висновків суду щодо відсутності правових підстав для виселення без надання їм іншого житла.

Аргументи касаційної скарги позивача висновків суду апеляційної інстанції не спростовують та фактично зводяться до незгоди заявника з мотивами, з яких апеляційний суд виходив, відмовляючи у задоволенні позову та мотивами, за яких скасував рішення місцевого суду.

Посилання в касаційній скарзі позивача на неправильне застосування апеляційної інстанції норм матеріального права спростовуються змістом наведених вище норм матеріального закону, які апеляційним судом застосовано правильно.

Наведені у касаційній скарзі доводи позивача зводяться до незгоди з висновками суду апеляційної інстанції стосовно встановлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом, який їх обґрунтовано спростував.

Колегія суддів перевірила доводи касаційної скарги на предмет законності судового рішення виключно в межах заявлених в суді першої інстанції вимог та які безпосередньо стосуються правильності застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального і дотримання норм процесуального права, у зв'язку із чим, не вдається до аналізу і перевірки інших доводів, які за своїм змістом зводяться до переоцінки доказів та встановлення обставин, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення суду апеляційної інстанції - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ :

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» залишити без задоволення.

Постанову апеляційного суду Харківської області від 27 березня 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді: В. С. Висоцька

В. В. Пророк

І. М. Фаловська