22-ц/775/453/2018(м)
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 червня 2018 року Єдиний унікальний номер 265/5154/17

Апеляційний суд Донецької області у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Ткаченко Т.Б.,

суддів - Зайцевої С.А., Попової С.А.,

секретар - Герасимова Г.Є.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Апеляційного суду Донецької області у місті Маріуполі

апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 04 квітня 2018 року, у складі судді Мельник І.Г., повний текст рішення складено 10 квітня 2018 року,

у справі за позовом ОСОБА_1

до Виконавчого комітету Маріупольської міської ради

про визнання права користування житловим приміщенням,

В с т а н о в и в:

У липні 2017 року ОСОБА_1 звернулась до суду з даним позовом до Виконавчого комітету Маріупольської міської ради (далі - виконавчий комітет), уточнив вимоги просила визнати за нею право користування квартирою АДРЕСА_8

В обґрунтування позову зазначила, що з 2010 року проживала разом із цивільним чоловіком ОСОБА_2 та його дядьком ОСОБА_3 в квартирі АДРЕСА_1. Спірна квартира знаходиться в комунальній власності.

Згідно особового рахунку № НОМЕР_1 основним наймачем спірної квартири був дідусь ОСОБА_2 та батько ОСОБА_3 - ОСОБА_4

Позивач разом із ОСОБА_2 вели спільне господарство, спільний бюджет, сплачували комунальні платежі за квартплату, доглядали за хворим дядьком ОСОБА_3, який влітку 2012 року помер. Поховавши дядька, позивач та ОСОБА_2 продовжували жити однією сім'єю, розпочали ремонт у спірній квартирі.

ІНФОРМАЦІЯ_2 року ОСОБА_2 помер. Після його смерті позивач продовжила проживати у спірній квартирі, несла витрати по її утриманню, сплачувала комунальні послуги, отримувала кореспонденцію за вказаною адресою. Вважає, що вона набула право користування спірною квартирою, оскільки вселилась в квартиру як член сім'ї наймача із згоди інших членів сім'ї наймача.

Рішенням Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 04 квітня 2018 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до Виконавчого комітету Маріупольської міської ради про визнання права користування житловим приміщенням відмовлено.

Не погоджуючись з даним рішенням, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, неповне з'ясування обставин справи, невідповідність висновків суду обставинам справи просила рішення суду першої інстанції скасувати та постановити нове, яким позов задовольнити повністю.

Зокрема зазначила, що судом першої інстанції не враховані пояснення свідків щодо проживання позивача з 2010 року в спірній квартирі однією сім'єю з ОСОБА_2 без реєстрації шлюбу, який був зареєстрований, як член сім'ї наймача.

Після смерті діда та дядька ОСОБА_2 залишилась спадщина, яку фактично прийняв останній, а вона в свою чергу зверталась до приватного нотаріуса з питанням щодо прийняття спадщини після смерті чоловіка. Позивач набула право користування спірною квартирою, оскільки вселилась як дружина із згоди членів наймача.

Факт проживання позивача у спірній квартирі підтверджується копією акту КСН «Центральний», копіями квитанцій про сплату комунальних послуг, копіями актів свідків, паспортом ОСОБА_2, дитячими фото останнього, фото його діда ОСОБА_4 та дядька ОСОБА_3

Факт проживання однією родиною ОСОБА_5 та ОСОБА_1, як чоловік та дружина, в спірній квартирі підтверджується поясненнями свідків, зокрема ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9

В судовому засіданні ОСОБА_1 пояснила, що вона в 2010 році вселилася у спірну квартиру в якості дружини ОСОБА_2, в якій також проживав дядько останнього - ОСОБА_4, як звати по батькові його вона не знає. Останні дозволили їй жити без реєстрації на житловій площі у спірній квартирі і з питанням реєстрації у цій квартирі вона не зверталась до них. З реєстраційного обліку у квартирі де вона проживала до вселення у спірну квартиру вона не знімалась, в тій квартирі також залишились проживати її двоє малолітніх дітей. При вселенні вона перевезла тільки свою одежу, предмети домашнього побуту. Дядько та чоловік не працювали, але останній мав дохід від нерегулярних заробітків. Вона працювала у приватного підприємця та утримувала сім'ю, придбала телевізор, ламінат для ремонту квартири, оплачувала комунальні послуги. Надати платіжні документи на підтвердження придбання телевізора, будівельних матеріалів та оплати комунальних послуг крім тих, що вона здійснила після смерті ОСОБА_2 в 2016, 2017 роках, а також щодо понесення витрат на поховання ОСОБА_3, ОСОБА_2 вона не може.

Відповідно до ч.2 ст.372 ЦПК України апеляційний суд розглядає справу у відсутності відповідача, який належним чином повідомлений про дату, час і місце судового розгляду справи, телефонограмою, про що свідчать запис в книзі телефонограм апеляційного суду за №№ 1110 та повідомлення про вручення судового повідомлення (а.с. 136,139). Представник відповідача направила клопотання про розгляд справи за відсутністю уповноваженого представника відповідача (а.с.141).

Відповідно до положень ст.

На виконання ст. 360 ЦПК України відповідач направила відзив, в якому зазначила, що ОСОБА_1 не надала доказів щодо вселення у спірну квартиру у встановленому законом порядку, за письмовою згодою усіх членів сім'ї наймача, та також не надано доказів щодо вселення в якості члена сім'ї та ведення спільного господарства з наймачем та членами його сім'ї.

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення позивача та її представника - ОСОБА_10, які просили апеляційну скаргу задовольнити, рішення суду скасувати та ухвалили нове про задоволення позову ОСОБА_1, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду без змін з наступних підстав.

Відповідно до положень ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Апеляційним судом встановлено, що квартира АДРЕСА_2 є державною власністю (а.с. 8, 49).

Судом першої інстанції встановлено та це підтверджується матеріалами справи, що позивач 29 травня 2017 року та 30 травня 2017 року зверталась до ЖКП «Азовжитлокомплекс» та до Департаменту міського майна Маріупольської міської ради відповідно з питання переоформлення договору найму квартири АДРЕСА_3 на ОСОБА_1, в чому їй було відмовлено (а. с. 23, 25).

Центр адміністративних послуг Лівобережної районної адміністрації у своїй відмові ОСОБА_1 зазначив, що позивач зареєстрована за іншою адресою, та докази її споріднення із наймачем АДРЕСА_4 відсутні (а. с. 26).

Відповідно до копій від 29 липня 2016 року та від 9 червня 2017 року особового рахунку на трикімнатну АДРЕСА_4, що відноситься до державної форми власності, вбачається, що таке житлове приміщення було отримано згідно із ордером від 1 серпня 1969 року його наймачем ОСОБА_4 (в особовому рахунку зазначено, що ОСОБА_4 помер 7 червня 2010 року). Також з таких копій вбачається, що в АДРЕСА_5 прописані: з 1980 року - ОСОБА_3 (син наймача), а з 1984 року - ОСОБА_2 (онук наймача) (а. с. 8, 49).

З паспорту ОСОБА_1 вбачається, що вона з 19 липня 2007 року зареєстрована по АДРЕСА_9 (а. с. 6).

Вказане також підтверджується відомостями з Лівобережного відділу надання адміністративних послуг від 5 жовтня 2017 року (а. с. 50).

Рішенням Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя від 14 червня 2011 року шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_11 було розірвано (а.с.103).

Відповідно до даних паспорту ОСОБА_1 відомостей про реєстрацію розірвання її шлюбу, укладеного 9 липня 2004 року із ОСОБА_11, немає (а. с. 6).

Як пояснила позивач в апеляційному суді вона була ініціатором розірвання шлюбу, але в органах РАЦСу розірвання шлюбу не зареєструвала.

Згідно із актовим записом № 1299 від 29 жовтня 2013 року ОСОБА_3 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 року (а.с.99).

Відповідно до актового запису № 1515 від 2 вересня 2015 року про смерть ОСОБА_2 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 року (а.с.104, 105).

З копій наданих позивачем квитанцій вбачається, що остання провела 16 серпня 2016 року оплату коштів за послуги з водопостачання, теплопостачання, квартплати, газопостачання та вивозу сміття по АДРЕСА_4 (а. с. 14-19).

Також ОСОБА_1 надала суду копії квитанцій на АДРЕСА_6 про сплату 3 травня 2017 року витрат за послуги з теплопостачання та квартплати, а 11 серпня 2017 року - витрат з квартплати, теплопостачання, газопостачання та вивозу сміття (а. с. 20, 35-38).

З наданої копії особового рахунку № НОМЕР_1 на спірну квартиру, виданої 29 липня 2016 року вбачається, що станом на час видачі копії цього рахунку існує борг в сумі 6513,33 грн. (а.с.8).

За актом від 12 січня 2017 року, складеним представниками КСН «Центральний», вбачається, що ОСОБА_1 зареєстрована по АДРЕСА_9, однак фактично мешкає з 2009 року АДРЕСА_7 (а. с. 13, 87).

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_1, не будучи членом родини померлого наймача АДРЕСА_4, не отримавши фактичної згоди на своє вселення до такої квартири від зареєстрованих у ній осіб, маючи при цьому право користування квартирою АДРЕСА_9 тим самим будучи забезпеченою іншим житлом, не набула самостійного права на користування АДРЕСА_4 на підставі ст. 64, 65 ЖК.

З таким висновком апеляційний суд не може не погодитись виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 61 ЖК Української РСР користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення.

Договір найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду укладається в письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем - житлово-експлуатаційною організацією (а в разі її відсутності - відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем - громадянином, на ім'я якого видано ордер.

Відповідно до ст. 64 ЖК Української РСР члени сім'ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов'язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім'ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов'язаннями, що випливають із зазначеного договору.

До членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім'ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов'язки, як наймач та члени його сім'ї.

Згідно ст. 65 ЖК Української РСР наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім'ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей зазначеної згоди не потрібно.

Особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім'ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім'ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім'ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п. 9 Постанови «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» від 12 квітня 1985 року №2, вирішуючи спори про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з'ясувати, чи дотриманий встановлений порядок при їх вселенні, зокрема: чи була письмова згода на це всіх членів сім'ї наймача, чи приписані вони в даному жилому приміщенні, чи було це приміщення постійним місцем їх проживання, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання, чи не обумовлювався угодою між цими особами, наймачем і членами сім'ї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням. При цьому, як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п.15 постанови від 1 листопада 1996 р. N 9 "Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя", наявність чи відсутність прописки сама по собі не може бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди як член сім'ї наймача (власника) приміщення, або ж для відмови їй у цьому.

Однак відсутність письмової згоди членів сім'ї наймача на вселення сама по собі не свідчить про те, що особи, які вселилися, не набули права користування жилим приміщенням, якщо за обставинами справи безспірно встановлено, що вони висловлювали таку згоду.

Оскільки за змістом статей 64, 65 ЖК наймач і члени сім'ї, що проживають разом з ним, набувають права користування одним жилим приміщенням у будинку державного або громадського житлового фонду, особа, яка вселилась до наймача як член сім'ї, не набуває права користування займаним ним жилим приміщенням, якщо вона зберігає за собою право користування іншим жилим приміщенням у будинку державного чи громадського житлового фонду або якщо є інші докази того, що вона при цьому не змінювала свого постійного місця проживання.

Виходячи з положень Конституції про гарантування громадянам свободи пересування і вільного вибору місця проживання, сама по собі наявність чи відсутність прописки не може бути підставою як для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка вселилася до наймача, так і для відмови в цьому.

Згідно ст. 106 ЖУ Української РСР повнолітній член сім'ї наймача вправі за згодою наймача та інших членів сім'ї, які проживають разом з ним, вимагати визнання його наймачем за раніше укладеним договором найму жилого приміщення замість попереднього наймача. Таке ж право у разі смерті наймача або втрати ним права на жиле приміщення належить будь-якому членові сім'ї наймача.

Так, матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_1 у спірній квартирі не зареєстрована.

Позивачем не надано доказів, що ОСОБА_2 чи ОСОБА_3 чи ОСОБА_4 давали згоду на вселення її у спірну квартиру в якості члена сім'ї та що звертались у відповідні органи з заявою про реєстрацію в спірній квартирі позивача.

Із копії паспорта ОСОБА_1 вбачається, що остання зареєстрована за адресою: АДРЕСА_9, в якій станом на 2010 рік проживали її малолітні діти (а.с. 6).

Отже позивачем не доведено, що вона вселилась у спірну квартиру у передбаченому законом порядку, зі згоди наймача та всіх членів його сім'ї на вселення ОСОБА_1 у квартиру саме в якості члена сім'ї, не доведено ведення спільного господарства з наймачем та членами його сім'ї, а від так не надано доказів, що вона набула права користування спірною квартирою.

З пояснень допитаних в суді першої інстанції свідків ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 не вбачається, що наймач спірної квартири ОСОБА_4 та члени його сім'ї давали згоду на вселенні ОСОБА_1 в квартиру в якості члена сім'ї. Крім того пояснення свідків протирічать поясненням позивача в частині придбання майна. При цьому свідок ОСОБА_7, враховуючи захворювання ОСОБА_3, ОСОБА_2, не заходила до спірної квартири.

Проведення позивачкою в 2016 та 2017 роках оплату за житлово-комунальні послуги не можуть бути доказами того що вона набула права користування спірною квартирою виконуючи обов'язки по утриманню цієї квартири, оскільки ці дії вчинені після смерті наймача та членів його сім'ї, а саме 17 серпня 2016 року, 04 травня 2017 року, 11 серпня 2017 року .

Доказів того, що вона виконувала ці обов'язки протягом 2010 - 2015 років позивачкою не надано, як не надано доказів щодо спільного придбання разом з наймачем та членами його сім'ї майна.

Не надано позивачкою доказів того, що вона займалась похованням ОСОБА_2 та ОСОБА_3 Крім того, в апеляційному суді позивач не змогла назвати правильне ім'я останнього, назвав його ОСОБА_4, пояснив, що як його звали по батькові вона не знає, тоді як відповідно до матеріалів справи його звали ОСОБА_3.

Знаходження у позивачки копії паспорта ОСОБА_2, копії світлин чоловічої статі (а.с.22), без підтвердження, хто на них зображений, також не є підставами для визнання права користування позивача спірною квартирою.

Копії актів свідків також апеляційний суд не приймає до уваги, оскільки відповідно до ст. 82 ЦПК України, не є належними та допустимим доказами.

Встановлені судами обставини справи виключають можливість задоволення позовних вимог ОСОБА_1, так як нею не доведено заявлених позовних вимог, а саме факту набуття нею права користування спірним житловим приміщенням у встановленому законом порядку.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують. Всі ці доводи були предметом судового дослідження і суд дав їм оцінку.

На підставі вищевикладеного, апеляційний суд приходить до висновку, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, його висновки відповідають фактичним обставинам справи, а тому підстави для його скасування в межах доводів та вимог апеляційної скарги відсутні.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд,

П о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 04 квітня 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повний текст постанови виготовлено 21 червня 2018 року.

Головуючий Т.Б.Ткаченко

Судді: С.А.Зайцева

С.А.Попова