Постанова

Іменем України

20 червня 2018 року

м. Київ

справа № 755/12479/15-ц

провадження № 61-11849св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Висоцької В. С.,

суддів: Лесько А. О., Мартєва С. Ю. (суддя-доповідач), Пророка В. В., Штелик С. П.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_3,

відповідач - Дочірнє підприємство «Нафтогазобслуговування» Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України»,

третя особа - ОСОБА_4,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_3на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 30 листопада 2016 року у складі судді Астахової О. О. та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 06 березня 2017 року у складі колегії суддів: Лапчевської О. Ф., Кравець В. А., Мазурик О. Ф.,

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У серпні 2016 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до Дочірнього підприємства «Нафтогазобслуговування» Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України» (далі - ДП «Нафтогазобслуговування» НАК «Нафтогаз України») про стягнення середнього заробітку та відшкодування моральної шкоди.

Позовна заява мотивована тим, що рішенням Апеляційного суду міста Києва від 21 січня 2016 року у справі № 755/12696/15-ц, яке залишене без змін ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01 червня 2016 року, ОСОБА_3 з 26 травня 2015 року поновлено на посаді начальника юридичної служби ДП «Нафтогазобслуговування» НАК «Нафтогаз України», і підприємство видало відповідний наказ, з яким його ознайомлено.

На виконання судового рішення від 21 січня 2016 року у справі № 755/12696/15-ц, платіжним доручення від 24 червня 2016 року № 1076 на користь позивача перераховано кошти за вимушений прогул у розмірі 169 154,00 грн.

Отже, рішення суду апеляційної інстанції виконане підприємством 24 червня 2016 року, водночас суму середнього заробітку за час вимушеного прогулу сплачено станом на 21 січня 2016 року, тобто на дату, яка визначена згідно з резолютивною частиною рішення Апеляційного суду міста Києва від 21 січня 2016 року у справі № 755/12696/15-ц.

Позивач вважає, що з вини керівництва ДП «Нафтогазобслуговування» НАК «Нафтогаз України», яке умисно затягнуло виконання судового рішення, рішення виконано лише 24 червня 2016 року, що спричинило збільшення періоду вимушеного прогулу на строк, що перевищує 5 календарних місяців.

Позивач просив стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 107 894,00 грн за період затримки виконання рішення суду з 22 січня до 24 червня 2016 року та моральну шкоду у розмірі 30 000,00 грн.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 30 листопада 2016 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ДП «Нафтогазобслуговування» НАК «Нафтогаз України» на користь ОСОБА_3 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 22 січня до 02 червня 2016 року в розмірі 4 535,13 грн, а також моральну шкоду у сумі 1 000,00 грн, всього 5 535,13 грн.

Стягнуто з ДП «Нафтогазобслуговування» НАК «Нафтогаз України» в дохід держави судовий збір у розмірі 1 102,40 грн. В іншій частині позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що рішення суду про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника або переведеного на іншу роботу працівника підлягає негайному виконанню, і згідно із статтею 236 КЗпП України у разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки. Відповідач неправомірно 21 січня 2016 року не видав наказ про поновлення ОСОБА_3 на посаді, середній заробіток за час вимушеного прогулу відповідач також виплатив лише 11 серпня 2016 року, водночас позивач вимушено з вини відповідача був неправомірно обмежений належно забезпечувати життєві потреби своєї сім'ї, зазнав душевних страждань, переніс емоційне напруження, а тому керуючись положеннями статті 23 ЦК України та беручи до уваги, що на утриманні позивача перебувають двоє малолітніх дітей і дружина, яка знаходиться у відпустці по догляду за дитиною, суд першої інстанції дійшов висновку про стягнення моральної шкоди у розмірі 1 000,00 грн.

Ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 06 березня 2017 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Рішення суду апеляційної інстанції мотивоване тим, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

У касаційній скарзі, поданій у квітні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_3 просить, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, скасувати судові рішення, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що суди не врахували, що позивач фактично ознайомлений з наказом про поновлення на роботі та допущений до виконання посадових обов'язків був лише 29 червня 2016 року. Суд апеляційної інстанції помилково виходив з того, що із суми оплати періоду вимушеного прогулу підлягають стягненню обов'язкові податки та збори.

Відзив на касаційну скаргу не надходив.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною першою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом.Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Відповідно до статті 236 КЗпП України у разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки.

Суд встановив, що рішенням Апеляційного суду міста Києва від 21 січня 2016 року у справі № 755/12696/15-ц, залишеним без змін ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01 червня 2016 року, скасовано наказ ДП «Нафтогазобслуговування» НАК «Нафтогаз України» від 26 травня 2015 року № 166 о/с про звільнення ОСОБА_3 з посади начальника юридичної служби ДП «Нафтогазобслуговування» НАК «Нафтогаз України» з 26 травня 2015 року у зв'язку із скороченням чисельності штату працівників згідно з пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України.

Поновлено ОСОБА_3 на посаді начальника юридичної служби ДП «Нафтогазобслуговування» НАК «Нафтогаз України».

Стягнуто з ДП «Нафтогазобслуговування» НАК «Нафтогаз України» на користь ОСОБА_3 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 26 травня 2015 року до 21 січня 2016 року у розмірі 169 154,00 грн без урахування обов'язкових платежів та моральну шкоду у розмірі 1 000,00 грн.

Відповідно до пункту 4 частини першої статті 367 ЦПК України 2004 року рішення суду про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника або переведеного на іншу роботу працівника підлягає негайному виконанню.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 10 лютого 2016 року зупинено виконання рішення Апеляційного суду міста Києва від 21 січня 2016 року у справі № 755/12696/15-ц до закінчення розгляду касаційної скарги Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01 червня 2016 року касаційну скаргу ДП «Нафтогазобслуговування» НАК «Нафтогаз України» відхилено, рішення Апеляційного суду міста Києва від 21 січня 2016 року залишено без змін.

Наказ ДП «Нафтогазобслуговування» НАК «Нафтогаз України» № 50-о/с з особового складу, яким, окрім іншого, поновлено ОСОБА_3 на посаді начальника юридичної служби ДП «Нафтогазобслуговування» НАК «Нафтогаз України» на підставі рішення Апеляційного суду міста Києва від 21 січня 2016 року у справі № 755/12696/15-ц, виданий лише 02 червня 2016 року.

Суди першої та апеляційної інстанцій дійшли обґрунтованого висновку, що відповідач неправомірно 21 січня 2016 року не видав наказ про поновлення позивача на роботі у ДП «Нафтогазобслуговування» НАК «Нафтогаз України», оскільки обов'язком роботодавця є негайне після проголошення судового рішення поновлення працівника на посаді.

Суд встановив, що 02 червня 2016 року відповідач виконав рішення Апеляційного суду міста Києва від 21 січня 2016 року.

Доказів виплати позивачу 24 червня 2016 року середнього заробітку за час вимушеного прогулу у розмірі 169 154,00 грн всупереч вимогам статей 10, 60 ЦПК України 2004 року не надано.

11 серпня 2016 року ДП «Нафтогазобслуговування» НАК «Нафтогаз України» перерахувало на рахунок позивача 87 174,87 грн, які були перераховані в рахунок сплати середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 22 січня до 02 червня 2016 року.

Розрахунок розміру відшкодування за час затримки здійснюється судом відповідно до пункту 8 Порядку обчислення середньої заробітної плати затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 грудня 1995 року № 100.

Встановивши, що відповідач частково сплатив середній заробіток за вказаний період у розмірі 87 174,87 грн, суди першої та апеляційної інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про стягнення з ДП «Нафтогазобслуговування» НАК «Нафтогаз України» на користь ОСОБА_3 середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 22 січня до 02 червня 2016 року у розмірі 4 535,13 грн (91 710,00 грн - 87 174,87 грн, з яких: 91 710,00 - розмір середнього заробітку за час затримки при звільненні, 87 174,87 грн - частково сплачений середній заробіток за час затримки).

Відповідно до статті 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Встановивши, що відповідач неправомірно 21 січня 2016 року не видав наказ про поновлення позивача на посаді, середній заробіток за час вимушеного прогулу відповідач виплатив лише 11 серпня 2016 року і не в повному розмірі, а позивач з вини відповідача був неправомірно обмежений належно забезпечувати життєві потреби своєї сім'ї, зазнав душевних страждань, переніс емоційне напруження, суди першої та апеляційної інстанцій, врахували положення статті 23 ЦК України та взяли до уваги, що на утриманні позивача перебувають двоє малолітніх дітей та дружина, яка знаходиться у відпустці по догляду за дитиною, правильно застосували норми матеріального права та дійшли обґрунтованого висновку про стягнення моральної шкоди у розмірі 1 000,00 грн.

Доводи касаційної скарги про те, що суди помилкового стягнули заробітну плату за час вимушеного прогулу за період з 22 січня до 02 червня 2016 року (дата наказу про поновлення на роботі), а не до 29 червня 2016 року (фактичне поновлення на роботі) є безпідставними.

Крім того, зазначення судом апеляційної інстанції про те, що сума, яку позивач просив достягнути, - це різниця у вирахуваних податках, яка стягненню не підлягає, оскільки роботодавець, який виконує рішення суду в частині нарахування (виплати) доходу у розмірі середньої заробітної плати за вимушений прогул, має виконати усі функції податкового агента, відповідає вимогам Податкового кодексу України, Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування» та Закону України «Про виконавче провадження».

При вирішенні справи суди першої та апеляційної інстанцій правильно визначили характер правовідносин між сторонами, правильно застосували закон, що їх регулює, повно і всебічно дослідили матеріали справи та надали належну правову оцінку доводам сторін і зібраним у справі доказам.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене, колегія суддів вирішила залишити касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують.

Керуючись статтями 400, 402, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 30 листопада 2016 року та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 06 березня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. С. Висоцька
Судді: А. О. Лесько С. Ю. Мартєв В. В. Пророк С. П. Штелик