Провадження №2/521/1402/18
Р І Ш Е Н Н Я
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 червня 2018 року Малиновський районний суд м. Одеси у складі:
головуючого судді Поліщук І.О.,
при секретарі Бєрової А.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одеси цивільну справу за позовом Військової частини НОМЕР_1 до ОСОБА_1 про стягнення грошових коштів, суд

В С Т А Н О В И В:

Представник військової частини НОМЕР_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення грошових коштів, в якому просив стягнути з ОСОБА_1 на користь військової частини НОМЕР_1 - 5537,50 грн. в рахунок відшкодування матеріальної шкоди, завданої нею під час виконання трудових обов`язків. Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що відповідачем під час виконання нею своїх трудових обов`язків допущено переплату грошового забезпечення окремим військовослужбовцям, чим завдано військовій частині НОМЕР_1 шкоду у розмірі 5537,50 грн.
Представник позивача в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, надав до суду заяву в якій вказав, що позов підтримує, просить розглянути справу в його відсутності.
Відповідач в судове засідання не з`явилась, надала до суду відзив, у якому заперечувала проти позову військової частини НОМЕР_1 та просила залишити його без задоволення, зважаючи на вимоги статті 233 Кодексу законів про працю України.
Суд, дослідивши матеріали справи встановив наступне.
Наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 04.10.2010 № 538 ОСОБА_1 була прийнята на роботу бухгалтером 7 розряду фінансово-економічної служби військової частини НОМЕР_1 .
У період з 11.08.2014 по 19.09.2014 та з 13.10.2014 по 21.11.2014 у військовій частині НОМЕР_1 проводився внутрішній фінансовий аудит та аудит відповідності фінансово-господарської діяльності за період з 01.03.2012 по 11.08.2014, за результатами якого було складено звіт від 31.12.2014 № 234/3/2/100/аз.
Згаданим контрольним заходом було виявлено переплату грошового забезпечення окремим військовослужбовцям військової частини НОМЕР_2 , а саме: старшині 2 статті ОСОБА_2 у розмірі 760,08 грн; старшині 2 статті ОСОБА_3 у розмірі 1892,63 грн; матросу ОСОБА_4 у розмірі 850,41 грн; мічману ОСОБА_5 у розмірі 1480 грн; прапорщику ОСОБА_6 у розмірі 483,75 грн; матросу ОСОБА_7 у розмірі 70,63 грн.
При цьому, нарахування грошового забезпечення згаданим військовослужбовцям відповідно до функціональних обов`язків здійснювалося відповідачем - ОСОБА_1 .
Як вбачається зі звіту за результатами внутрішнього фінансового аудиту та аудиту відповідності фінансово-господарської діяльності причинами згаданих переплат стало порушення ОСОБА_1 вимог пункту 3 Інструкції про розміри і порядок виплати щомісячної додаткової грошової винагороди військовослужбовцям Збройних Сил України, затвердженої наказом Міністра оборони України від 15.11.2010 № 595, при нарахуванні грошового забезпечення військовослужбовцям військової частини НОМЕР_2 .
Відповідно до пункту 3 Інструкції про розміри і порядок виплати щомісячної додаткової грошової винагороди військовослужбовцям Збройних Сил України, затвердженої наказом Міністра оборони України від 15.11.2010 № 595, до місячного грошового забезпечення, з якого визначається винагорода, включаються посадовий оклад, оклад за військовим званням та щомісячні додаткові види грошового забезпечення (крім винагород та морського грошового забезпечення), на які військовослужбовець має право за займаною ним штатною посадою (посадою, до тимчасового виконання обов`язків за якою він допущений).
У порушення згаданих вимог законодавства відповідач при нарахуванні грошового забезпечення військовослужбовців військової частини НОМЕР_2 , не врахувала положення наказів командира військової частини НОМЕР_2 від 02.11.2012 № 379, від 03.01.2013 № 4, від 01.02.2013 № 21, від 03.06.2013 № 89, від 02.12.2013 № 201, від 01.04.2014 № 48, від 30.05.2014 № 77 та від 02.07.2014 № 96 щодо позбавлення премії чи надбавки за виконання особливо важливих завдань відповідних військовослужбовців, та здійснювала нарахування щомісячної додаткової грошової винагороди з урахуванням позбавлених сум премії та надбавки, чим завдала військовій частині НОМЕР_1 шкоду на загальну суму 5537,50 грн.
Відповідно до статті 130 Кодексу законів про працю України працівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на них трудових обов`язків. При покладенні матеріальної відповідальності права і законні інтереси працівників гарантуються шляхом встановлення відповідальності тільки за пряму дійсну шкоду, лише в межах і порядку, передбачених законодавством, і за умови, коли така шкода заподіяна підприємству, установі, організації винними протиправними діями (бездіяльністю) працівника.
Відповідно до статті 132 Кодексу законів про працю України за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації при виконанні трудових обов`язків, працівники, крім працівників, що є посадовими особами, з вини яких заподіяно шкоду, несуть матеріальну відповідальність у розмірі прямої дійсної шкоди, але не більше свого середнього місячного заробітку

Відповідно до статті 136 Кодексу законів про працю України покриття шкоди провадиться шляхом подання власником або уповноваженим ним органом позову до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду.

У той же час, як вбачається з позову військової частини НОМЕР_1 факт завдання відповідної шкоди було встановлено саме у ході проведення відповідного аудиту.
При цьому, результати згаданого контрольного заходу було оформлено звітом від 31.12.2014 № 234/3/2/100/аз.
Відповідно до статті 233 Кодексу законів про працю України для звернення власника або уповноваженого ним органу до суду в питаннях стягнення з працівника матеріальної шкоди, заподіяної підприємству, установі, організації, встановлюється строк в один рік з дня виявлення заподіяної працівником шкоди.
Згідно з пунктом 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 29.12.1992 № 14 «Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками» судам необхідно перевіряти, чи додержаний власником або уповноваженим ним органом встановлений статті 233 Кодексу законів про працю України річний строк з дня виявлення заподіяної працівником шкоди для звернення в суд з позовом про її відшкодування. Днем виявлення шкоди слід вважати день, коли власнику або уповноваженому ним органу стало відомо про наявність шкоди, заподіяної працівником. Днем виявлення шкоди, встановленої в результаті інвентаризації матеріальних цінностей, при ревізії або перевірці фінансово-господарської діяльності підприємства, установи, організації, слід вважати день підписання відповідного акта або висновку.
Отже, починаючи з 31.12.2014 військова частина НОМЕР_1 мала один рік для звернення з відповідним позовом до суду, однак з вказаним позов військова частина НОМЕР_1 звернулася 28.12.2017.
Таким чином, не зважаючи на обґрунтованість вимог позивача щодо стягнення відповідних коштів, сплив строк, передбаченого статтею 233 Кодексу законів про працю України, що є підставою для відмови у задоволенні позову.
На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 4, 5, 12, 13, 81, 89, 258-259, 268 ЦПК України, ст. 233 Кодексу законів про працю України, суд -

ВИРІШИВ:

Позов військової частини НОМЕР_1 до ОСОБА_1 про стягнення грошових коштів - залишити без задоволення.
Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Одеської області через суд першої інстанції шляхом подачі апеляційної скарги протягом 30 днів з дня його проголошення.

Головуючий: