Постанова

Іменем України

25 червня 2018 року

м. Київ

справа № 462/8185/15-ц

провадження № 61-12241св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Коротуна В. М. (суддя-доповідач), Курило В. П.,

Червинської М. Є.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

представники позивача: ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7,

відповідачі: ОСОБА_8, ОСОБА_9,

представник ОСОБА_9 - ОСОБА_10,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Залізничного районного суду м. Львова від 24 листопада 2016 року у складі судді Ліуша А. І. та ухвалу Апеляційного суду Львівської області від 16 травня 2017 року у складі колегії суддів: Шандри М. М., Левика Я. А., Струс Л. Б.,

В С Т А Н О В И В:

У листопаді 2015 року ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_8, ОСОБА_9 про відшкодування коштів.

Позовна заява мотивована тим, що 12 квітня 2012 року ОСОБА_8 та 05 квітня 2012 року ОСОБА_9 як співвласниками квартири АДРЕСА_1 видано довіреності на ім'я ОСОБА_7, якими йому були надані права на вчинення дрібних побутових правочинів та бути представником в державних органах та представляти інтереси в судах.

ОСОБА_4 є дочкою ОСОБА_7, а тому допомагала йому по догляду за даною квартирою. Під час догляду за квартирою нею було погоджено з відповідачами і здійснено капітальний ремонт у вказаній квартирі, фінансування якого здійснювала вона. За попередньою домовленістю між нею та відповідачами, останні повинні були продати їй квартиру, проте відмовились від продажу квартири та не повернули кошти за ремонт та облаштування квартири у розмірі 20 786,32 грн.

З урахуванням викладеного, ОСОБА_4 просила суд стягнути солідарно із відповідачів на свою користь 20 786,32 грн.

Рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 24 листопада 2016 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Львівської області

від 16 травня 2017 року, в задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, мотивовано тим, що позивачем не надано належних та допустимих доказів, які б підтверджували, що ремонт в квартирі АДРЕСА_1 здійснювала позивач та за свої власні кошти.

У червні 2017 року ОСОБА_4 подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій, та передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що судами не було враховано, що ремонт у квартирі відповідачів було здійснено позивачем за власні кошти та за домовленістю з відповідачами, які в подальшому відмовились повернути позивачу вкладені у ремонт кошти.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

На підставі підпункту 6 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України ця справа передана до Касаційного цивільного суду.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Судами встановлено, що квартира АДРЕСА_1 належить на праві приватної власності ОСОБА_8 та ОСОБА_9

Відповідно до статті 60 ЦПК України 2004 року кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Згідно із статтею 57 ЦПК України 2004 року доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Ухвалюючи рішення у справі, суд першої інстанції, з висновками якого погодився і апеляційний суд, встановивши, що позивачем не надано доказів того, що ремонт у квартирі АДРЕСА_1, яка належить на праві приватної власності ОСОБА_8 та ОСОБА_9, здійснювався за власні кошти позивача, дійшов правильного висновку про відмову в позові, виходячи з того, що позивач не довела обставин, на які посилалася як на обґрунтування своїх вимог, які б давали підстави вважати, що у відповідачів існують боргові зобов'язання перед позивачем.

Докази та обставини, на які посилається заявник в касаційній скарзі, були предметом дослідження судами першої та апеляційної інстанцій та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судами попередніх інстанцій були дотримані норми матеріального та процесуального права.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані рішення - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують.

Керуючись статтями 389, 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Залізничного районного суду м. Львова від 24 листопада 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Львівської області від 16 травня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: В. М. Коротун

В. П.Курило

М. Є.Червинська