Постанова

Іменем України

20 червня 2018 року

м. Київ

справа № 175/657//16-ц

провадження № 61-10265св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного

цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А. (суддя-доповідач),

суддів: Карпенко С. О., Кузнєцова В. О., Олійник А. С., Ступак О. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1,

відповідачі: ОСОБА_2, ОСОБА_3,

третя особа за зустрічним позовом - Дніпропетровська районна державна нотаріальна контора,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 25 листопада 2016 року у складі судді Новік Л. М. та ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 01 березня 2017 року у складі колегії суддів: Макарова М. О., Деркач Н. М., Петешенкової М. Ю.,

ВСТАНОВИВ:

У лютому 2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання права власності на домоволодіння в порядку спадкування за законом та припинення права власності відповідачів на 1/4 частини домоволодіння, що належить кожному у порядку спадкування за законом. На обґрунтування заявлених вимог ОСОБА_1 посилалася на те, що ІНФОРМАЦІЯ_1 року померла мати сторін ОСОБА_4, після смерті якої відкрилася спадщина що складається з домоволодіння, розташованого по АДРЕСА_1, та грошових вкладів. За життя ОСОБА_4 заповіту не склала. На час відкриття спадщини спадкоємцями першої черги за законом були четверо її дітей: вона, ОСОБА_5, ОСОБА_2, ОСОБА_3 13 січня 2015 року вона подала заяву про прийняття спадщини, на підставі якої було зареєстровано спадкову справу в Дніпропетровській районній державній нотаріальній конторі. ОСОБА_5 відмовилася від прийняття спадщини на її користь. Відмова була прийнята, після чого її частка у спадщині склала 1/2 частину. Спадщину також прийняли ОСОБА_2 і ОСОБА_3 в розмірі по 1/4 частині кожний. Нотаріус відмовив у видачі свідоцтва про право на спадщину, посилаючись на відсутність у спадковій справі оригіналів правовстановлюючих документів та спору між спадкоємцями з приводу права спадкування цілого будинку. Інші спадкоємці не бажають оформляти свої спадкові права. Домоволодіння складається з будинку загальною площею 52,8 кв.м та підсобних приміщень. Земельна ділянка площею 0,15 га не приватизована, а тому не входить до складу спадщини. Вона запропонувала братові та сестрі викупити їхні частки у будинку, однак ті відмовилися. Спільне користування будинком неможливе. Враховуючи викладене, ОСОБА_1 просила: визнати за нею право власності на 1/2 частину спірного домоволодіння в порядку спадкування за законом після смерті матері ОСОБА_4; припинити право власності ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на 1/4 частину вказаного домоволодіння кожного як таких, що володіють незначною частиною власності, з виплатою їм вартості їх частин, та визнати за нею право власності на ці частини.

ОСОБА_2 та ОСОБА_3 звернулися до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_1, третя особа - Дніпропетровська районна державна нотаріальна контора, про визнання права власності на частку у спільному спадковому майні, посилаючись на неможливість оформлення спадщини у зв'язку з відсутністю правовстановлюючих документів на успадкований будинок. Просили визнати за ними право власності на 1/4 частину зазначеного будинку за кожним в порядку спадкування за законом після смерті їх матері ОСОБА_4

Рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 25 листопада 2016 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.Визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину домоволодіння, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, у порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_4, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 року. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати зі сплати судового збору в розмірі 206,55 грн. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 витрати зі сплати судового збору в розмірі 206,55 грн. У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено. Зустрічний позов ОСОБА_2, ОСОБА_3 задоволено. Визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/4 частину будинку - А загальною площею 52,8 кв.м, житловою площею - 27,7 кв.м, матеріали стін - шлакоблок, а - сіни, а-1 - тамбур, Б - літня кухня, В - погріб, Г - вбиральня, № 1-3 споруди, к - колодязь, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_4, що померла ІНФОРМАЦІЯ_1 року. Визнано за ОСОБА_3 право власності на 1/4 частини будинку - А загальною площею 52,8 кв.м, житловою площею - 27,7 кв.м, матеріали стін - шлакоблок, а - сіни, а-1 - тамбур, Б - літня кухня, В - погріб, Г - вбиральня, № 1-3 споруди, к - колодязь, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_4, що померла ІНФОРМАЦІЯ_1 року. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати зі сплати судового збору в розмірі 551,20 грн. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 витрати зі сплати судового збору в розмірі 551,20 грн.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що ОСОБА_1, ОСОБА_5, ОСОБА_2, ОСОБА_3 є спадкоємцями першої черги після смерті їх матері ОСОБА_4 В установлений законом строк ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3 звернулися до нотаріуса із заявами про прийняття спадщини. З урахуванням відмови ОСОБА_5 від прийняття спадщини після смерті матері на користь ОСОБА_1 остання має право на 1/2 частину спадкового майна, а ОСОБА_2 і ОСОБА_3 - на 1/4 частину кожний. У видачі свідоцтва про право власності в порядку спадкування нотаріусом відмовлено у зв'язку з відсутністю правовстановлюючих документів на спірне домоволодіння. Враховуючи, що на час розгляду справи сторони не є власниками житлового будинку, позовні вимоги про припинення права власності ОСОБА_2, ОСОБА_3 на спадкове майно з виплатою компенсації вартості їх часток задоволенню не підлягають.

Ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 01 березня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилено. Рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 25 листопада 2016 року залишено без змін.

Ухвала апеляційного суду мотивована тим, що судом першої інстанції у повному обсязі з'ясовані права та обов'язки сторін, встановлені фактичні обставини справи, перевірені доводи сторін і їм дана належна оцінка, порушень норм матеріального та процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування чи зміни рішення, не встановлено. Доводи апеляційної скарги не спростовують правильність висновків суду, справа розглянута в межах позовних вимог і на підставі наданих сторонами доказів.

У березні 2017 року ОСОБА_1 подала касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права і порушення норм процесуального права, просила скасувати рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 25 листопада 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 01 березня 2017 року і ухвалити нове рішення про задоволення її позовних вимог.

Касаційна скарга ОСОБА_1 обґрунтована тим, що судом першої інстанції неправильно витлумачені та застосовані норми матеріального права. Судом не взято до уваги існування всіх передбачених пунктами першим-четвертим частини першої статті 365 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) умов для припинення права на частку в спільному майні на вимогу інших власників. Між співвласниками спадкового майна існують неприязні відносини, що виключає можливість спільного володіння та користування спірним будинком. З технічної точки зору цей будинок неможливо поділити. Нею були внесені грошові кошти на депозитний рахунок суду як вартість часток, про припинення права власності на які вона просила. Крім того, відповідачі звернулися до суду із зустрічним позовом ще до отримання ними відмови нотаріуса у видачі свідоцтва про право на спадщину, вони не втрачали оригінали правовстановлюючих документів, а тому мали б отримати свідоцтва у нотаріуса. Місцевим судом були порушені норми процесуального права. Судове засідання, призначене на 22 червня 2016 року, не було належним чином підготовлене, суд не ознайомився з письмовими доказами представника, не дав можливості оголосити їх в судовому засіданні. Апеляційний суд не вирішив спір по суті, її право не захистив, свої процесуальні обов'язки не виконав, не визначився з характером спірних правовідносин, не встановив фактичні обставини справи та не дав їм відповідної оцінки.

Ухвалою судді Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 05 квітня 2017 року відкрито касаційне провадження у справі та витребувано її матеріали з Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області.

У травні 2017 року ОСОБА_2, ОСОБА_3 подали заперечення на касаційну скаргу,мотивовані тим, що позивач, як і вони, не змогла отримати свідоцтво про право на спадщину в установленому законом порядку, оскільки правовстановлюючий документ, що підтверджує право власності на будинок, було втрачено. Вони не заперечували проти задоволення позовної заяви ОСОБА_6 в частині визнання за нею права власності на 1/2 частину домоволодіння. Їх звернення до суду із зустрічним позовом мотивоване лише необхідністю оформити власні спадкові права. Твердження позивача про існування у них правовстановлюючих документів жодним доказом не підтверджено. Право власності виникає лише після його державної реєстрації. Підстави для припинення їх прав на домоволодіння відсутні, оскільки вони не мають власного житла і це призведе до завдання істотної шкоди їх інтересам. Вони мають намір оформити належним чином свої права на спірне майно, зареєструвати своє місце проживання та здійснювати свої права як співвласники цього майна. Кожен із спадкоємців має рівні права на будинок, в якому він народився і виріс, а тому спекулювання поняттям «незначна частка» лише з підстав відмови одного зі спадкоємців на користь іншого є досить цинічним, оскільки жоден із братів та сестер не має переважного права або привілейованого статусу перед іншими.

Ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 09 листопада 2017 року справу призначено до судового розгляду.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» Цивільного процесуального кодексуУкраїни в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» (далі - ЦПК України) касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Статтею 388 ЦПК України визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У лютому 2018 року Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ цивільну справу № 175/657/16-ц передано до Верховного Суду.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно з частиною першою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Частиною першою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Відповідно до статті 1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Згідно зі статтею 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Судами встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 року померла ОСОБА_4, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1, виданим виконавчим комітетом Горьківської сільської ради Дніпропетровського району Дніпропетровської області ІНФОРМАЦІЯ_1 року, актовий запис № 24.

Відповідно до частини першої статті 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

ОСОБА_1, ОСОБА_5, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 є дітьми померлої ОСОБА_4 та спадкоємцями першої черги.

Після смерті ОСОБА_4 відкрилася спадщина на житловий будинок з господарськими спорудами, розташований за адресою: АДРЕСА_1, який складається з: житлового будинку літ «А» загальною площею 52,8 кв.м, житловою - 27,7 кв.м, матеріали стін - шлакоблок, сіни літ «а», тамбур літ «а-1», літня кухня літ. «Б», пігріб літ. «В», вбиральня літ «Г», № 1-3 споруди, колодязь літ. «к».

Спірний будинок належав ОСОБА_4 на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 17 серпня 1984 року, отриманого після смерті ОСОБА_7

ОСОБА_1, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 звернулися до Дніпропетровської районної державної нотаріальної контори із заявами прийняття спадщини та про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті матері.

Згідно з частиною першою статті 1267 ЦК України частки у спадщині кожного із спадкоємців за законом є рівними.

Відповідно до частини другої, третьої статті 1275 ЦК України, якщо від прийняття спадщини відмовився один із спадкоємців за законом з тієї черги, яка має право на спадкування, частка у спадщині, яку він мав право прийняти, переходить до інших спадкоємців за законом тієї ж черги і розподіляється між ними порівну. Положення цієї статті не застосовуються, якщо спадкоємець відмовився від прийняття спадщини на користь іншого спадкоємця, а також коли заповідач підпризначив іншого спадкоємця.

ОСОБА_5 звернулася до нотаріальної контори із заявою про відмову від належної їй частки у спадщині на користь ОСОБА_6

Відповідно до статті 67 Закону України «Про нотаріат» свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою всіх спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, встановленому цивільним законодавством.

Постановами державного нотаріуса Дніпропетровської районної державної нотаріальної контори ОСОБА_8 від 26 грудня 2015 року та від 20 травня 2016 року було відмовлено у видачі відповідних свідоцтв у зв'язку з тим, що спадкоємці не надали для оформлення спадщини правовстановлюючого документа на спадкове майно.

Згідно з роз'ясненнями, викладеними у пункті 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування», у разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження.

Враховуючи наведене, суди дійшли обґрунтованого висновку про те, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3 мають право на 1/4 частину спірного домоволодіння кожний, а ОСОБА_1 має право на 1/2 його частину.

Відповідно до частини першої статті 365 ЦК України право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: частка є незначною і не може бути виділена в натурі; річ є неподільною; спільне володіння і користування майном є неможливим; таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім'ї.

Згідно зі статтею 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Отже, набуття права власності - це певний юридичний склад, з яким закон пов'язує виникнення в особи суб'єктивного права власності на певні об'єкти.

Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (частина 5 статті 1268 ЦК України), проте право власності на нерухоме майно у разі прийняття спадщини виникає у спадкоємця з моменту державної реєстрації речового права на нерухоме майно (стаття 19 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»). Необхідно розмежовувати право на спадщину як майнове право (об'єкт спадкування) та виникнення права власності на спадкове майно як на об'єкт нерухомого майна.

Згідно з частиною першою статті 182 ЦК України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації.

Відповідно до частини другої статті 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації.

Частиною четвертою статті 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» встановлено, що будь-які дії особи, спрямовані на набуття, зміну або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, що підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, можуть вчинятися, якщо речові права на таке майно зареєстровані згідно із вимогами цього Закону, крім випадків, коли речові права на нерухоме майно, що виникли до 1 січня 2013 року, визнаються дійсними згідно з частиною третьою цієї статті, та у випадках, визначених статтею 28 цього Закону.

Статтею 28 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» визначено особливості державної реєстрації прав на земельні ділянки державної та комунальної власності.

Тобто, звернувшись із заявами до нотаріуса про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_4, сторони отримала лише право на набуття права власності, а не саме право власності на нерухоме майно.

Майновими правами визнаються будь-які права, пов'язані з майном, відмінні від права власності, у тому числі права, які є складовою частиною права власності (права володіння, розпорядження, користування), а також інші специфічні права та право вимоги.

Майнове право, яке можна визначити як «право очікування», є складовою частиною майна як об'єкта цивільних прав. Майнове право - це обмежене речове право, за яким власник цього права наділений певними, але не всіма правами власника майна, та яке засвідчує правомочність його власника отримати право власності на нерухоме майно чи інше речове право на відповідне майно в майбутньому.

Стаття 1268 ЦК України регулює виникнення права на нерухоме майно без дотримання вимоги державної реєстрації, проте до спірних правовідносин не застосовується, оскільки в силу закону таке майнове право не можна вважати правом власності на нерухоме майно, що входить до складу спадщини.

З урахуванням викладеного суд першої інстанції, з рішенням якого погодився апеляційний суд, дійшов обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про припинення права власності відповідачів на їх частки у спадковому майні, оскільки сторони не є власниками цього майна.

Висновки судів відповідають обставинам справи, які встановлені відповідно до вимог процесуального закону і узгоджуються з нормами матеріального права.

Відповідно до статті 212Цивільного процесуального кодексу України від 18 березня 2004 року в редакції, чинній на час ухвалення оскаржуваних судових рішень (далі - ЦПК України 2004 року), суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Оскаржувані судові рішення містять висновки щодо результатів оцінки зібраних у справі доказів, відповідають вимогам статей 213-215, 303, 315 ЦПК України 2004 року щодо законності й обґрунтованості.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суди правильно визначилися з характером спірних правовідносин, повно та всебічно дослідили наявні у справі докази і дали їм належну оцінку згідно зі статтями 57-60, 212 ЦПК України 2004 року, правильно встановили обставини справи, внаслідок чого ухвалили законні й обґрунтовані судові рішення, які відповідають вимогам закону.

Доводи касаційної скарги ОСОБА_1 про те, що судами не дано оцінки висновку з інженерно-технічного дослідження спірного будинку про неможливість проведення його поділу, не заслуговують на увагу і спростовуються змістом оскаржуваних судових рішень, вищенаведеними обставинами справи та положеннями законодавства, згідно з якими право власності у сторін на спірне нерухоме майно не виникло, а вимога про припинення права особи на частку у спільному майні може бути заявлена лише власником.

Доводи касаційної скарги стосовно порушення судами норм процесуального права, що, на думку заявника, полягало у неналежній підготовці справи до розгляду, її відкладенні, не з'ясуванні дійсних обставин справи, також не заслуговують на увагу, оскільки ОСОБА_1 не зазначено, яким чином це вплинуло на законність і обґрунтованість оскаржуваних судових рішень по суті спору та можливість реалізації нею своїх процесуальних прав.

Інші наведені у касаційній скарзі доводи зводяться до незгоди з висновками судів попередніх інстанцій стосовно установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судами, які їх обґрунтовано спростували. В силу вимог вищенаведеної статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не вправі встановлювати нові обставини та переоцінювати докази.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи («Проніна проти України», № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Згідно зі статтею 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Оскаржувані судові рішення відповідають вимогам закону й підстави для їх скасування відсутні.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416, 436 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 25 листопада 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 01 березня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. А. Стрільчук
Судді: С. О. Карпенко В. О. Кузнєцов
А. С. Олійник О. В. Ступак