Постанова

Іменем України

27 червня 2018 року

місто Київ

справа № 755/2353/15-ц

провадження № 61-10256ск18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Погрібного С. О. (суддя-доповідач), Ступак О. В., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - Публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк»,

відповідачі: ОСОБА_4, ОСОБА_5 (заявник),

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційні скарги ОСОБА_5 на ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 16 січня 2018 року у складі судді Панченка М. М. та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 01 лютого 2018 року у складі судді Шахової О. В.,

ВСТАНОВИВ:

У січні 2015 року Публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк» (далі - ПАТ «УкрСиббанк», банк) звернулося до суду з позовом до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 04 лютого 2015 року відкрито провадження у зазначеній справі.

Не погодившись із ухвалою про відкриття провадження, ОСОБА_5 20 листопада 2017 року подав на неї апеляційну скаргу, яка ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 30 листопада 2017 року залишена без руху, в частині пропуску строку на апеляційне оскарження скаржнику надано 30-ти денний строк з моменту отримання копії ухвали для звернення із заявою про поновлення строку на апеляційне оскарження із зазначенням відповідних підстав для цього.

У зв'язку із тим, що ОСОБА_5 у встановлений ухвалою від 30 листопада 2017 року строк клопотання про поновлення строку на апеляційне оскарження ухвали Дніпровського районного суду міста Києва від 04 лютого 2015 року не подав, апеляційний суд ухвалою від 16 січня 2018 року відмовив у відкритті апеляційного провадження на підставі пункту 4 частини першої статті 358 ЦПК України.

При цьому ОСОБА_5 подано ще одну апеляційну скаргу на ухвалу Дніпровського районного суду міста Києва від 04 лютого 2015 року про відкриття провадження у справі, за якою ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 01 лютого 2018 року відмовлено у відкритті апеляційного провадження відповідно до пункту 3 частини першої статті 358 ЦПК України у зв'язку із наявністю ухвали апеляційного суду про відмову у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою тієї ж особи на те саме судове рішення.

У касаційних скаргах ОСОБА_5 просить скасувати ухвали Апеляційного суду міста Києва від 16 січня 2018 року та від 01 лютого 2018 року про відмову у відкритті апеляційного провадження, справу направити для подальшого розгляду до суду апеляційної інстанції.

Касаційна скарга обґрунтовувалась тим, що судом апеляційної інстанцій неправильно застосовано положення статті 358 ЦПК України, внаслідок чого суд порушив право ОСОБА_5 на судовий захист.

Відзив на касаційну скаргу не надходив.

Ухвалою Верховного Суду від 21 березня 2018 року відкрито касаційне провадження у справі за скаргою ОСОБА_5 на ухвалу апеляційного суду від 16 січня 2018 року.

Ухвалою Верховного Суду від 19 квітня 2018 року відкрито касаційне провадження у справі за скаргою ОСОБА_5 на ухвалу апеляційного суду від 01 лютого 2018 року.

Зазначену цивільну справу передано Верховному Судові 11 квітня 2018 року.

За змістом правил частини першої та третьої статті 401 ЦПК України попередній розгляд справи проводиться колегією у складі трьох суддів у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи. Суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

З метою визначення меж розгляду справи Верховним Судом підлягають до застосування правила статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Критерії оцінки правомірності оскаржуваних судових рішень визначено за правилами статті 213 ЦПК України (в редакції Закону України від 18 березня 2004 року № 1618-IV, далі - ЦПК України 2004 року), згідно з якими рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Верховний Суд вислухав суддю-доповідача, перевірив доводи касаційних скарг та матеріали цивільної справи, за результатами чого зробив висновок, що оскаржувані судові рішення відповідають вимогам законності та обґрунтованості, визначеним у статті 213 ЦПК України 2004 року, касаційні скарги не підлягають задоволенню.

Залишаючи апеляційну скаргу без руху апеляційний суд виходив з того, що ОСОБА_5 копію оскаржуваної ухвали Дніпровського районного суду міста Києва від 04 лютого 2015 року про відкриття провадження у справі отримав 14 лютого 2015 року, таким чином строк на її апеляційне оскарження сплинув 19 лютого 2015 року, проте апеляційна скарга подана 20 листопада 2017 року, тобто з пропуском 5-ти денного строку, встановленого процесуальним законом. Оскільки в апеляційній скарзі ОСОБА_5 не порушувалось питання про поновлення строку на апеляційне оскарження, то апеляційна скарга була залишена без руху, а заявнику надано строк в 30-ть днів з дня отримання ухвали для надання вмотивованого клопотання про поновлення пропущеного процесуального строку.

За приписами частини другої статті 294 ЦПК України 2004 року апеляційна скарга на ухвалу суду першої інстанції подається протягом п'яти днів з дня її проголошення. У разі якщо ухвалу постановлено без участі особи, яка її оскаржує, апеляційна скарга подається протягом п'яти днів з дня отримання копії ухвали.

За змістом частини третьої статті 297 ЦПК України 2004 року апеляційна скарга залишається без руху, якщо вона подана після закінчення строків, установлених статтею 294 цього Кодексу, і особа, яка її подала, не порушує питання про поновлення цього строку, або якщо підстави, вказані нею у заяві, визнані неповажними. При цьому протягом тридцяти днів з моменту отримання ухвали особа має право звернутися до апеляційного суду з заявою про поновлення строків або вказати інші підстави для поновлення строку.

Апеляційний суд, встановивши, що апеляційну скаргу подано із пропуском строків, встановлених статтею 294 ЦПК України 2004 року, та ОСОБА_5 не порушувалось питання про їх поновлення, обґрунтовано залишив апеляційну скаргу без руху.

Як встановлено апеляційним судом, копію ухвали апеляційного суду від 30 листопада 2017 року представник ОСОБА_5 отримав 04 грудня 2017 року, разом з тим, вимоги ухвали у встановлений судом 30-ти денний строк не виконав, заяву про поновлення строку на апеляційне оскарження не подав.

За правилами пункту 4 частини першої статті 358 ЦПК України суд апеляційної інстанції відмовляє у відкритті апеляційного провадження у справі, якщо скаржником у строк, визначений судом, не подано заяву про поновлення строку на апеляційне оскарження або наведені підстави для поновлення строку на апеляційне оскарження визнані судом неповажними.

Враховуючи те, що ОСОБА_5 не виконано вимоги ухвали від 30 листопада 2017 року, не подано заяву про поновлення строку на апеляційне оскарження, то Верховний Суд погоджується з висновком суду апеляційної інстанції про наявність обставин, визначених пунктом 4 частини першої статті 358 ЦПК України, тому у відкритті апеляційного провадження обґрунтовано відмовлено.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 358 ЦПК України суд апеляційної інстанції відмовляє у відкритті апеляційного провадження у справі, якщо є постанова про залишення апеляційної скарги цієї самої особи без задоволення або ухвала про відмову у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою цієї особи на це саме судове рішення.

Таким чином за наявності ухвали суду від 16 січня 2018 року про відмову у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_5 на ухвалу Дніпровського районного суду міста Києва від 04 лютого 2015 року, апеляційний суд зробив правомірний висновок про відмову у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою тієї ж особи на те саме судове рішення.

Верховний Суд не встановив порушення судом апеляційної інстанції норм процесуального права. Відмовляючи у відкритті апеляційного провадження, суд апеляційної інстанції правильно застосував норми процесуального права.

У статті 129 Конституції України однією із засад судочинства проголошено рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (далі - Конвенція), яка відповідно до статті 9 Конституції України є частиною правової системи України, кожна особа має право на справедливий судовий розгляд цивільної справи. Це право включає в себе доступність до правосуддя, у тому числі доступність до апеляційного оскарження судового рішення. Право на апеляційне оскарження судових рішень закріплено й в статті 129 Конституції України.

В той же час, як наголошує у своїх рішеннях Європейський суд з прав людини, кожна сторона, яка задіяна в ході судового розгляду, зобов'язана з розумним інтервалом часу сама цікавитись провадженням у справі за його участю, добросовісно користуватися належними йому процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов'язки.

Прецедентна практика Європейського суду з прав людини щодо застосування статті 6 Конвенції визнає, що доступ до суду не є абсолютним і національним законодавством може обмежуватися, зокрема для дотримання правил судової процедури, і це не є порушенням права на справедливий суд (рішення у справі «Станков проти Болгарії» від 12 липня 2007 року).

Оскаржувані ухвали суду апеляційної інстанції постановлені з додержанням норм процесуального права, доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують.

Посилання заявника у касаційних скаргах на порушення апеляційним судом його права на судовий захист є безпідставним, оскільки на виконання вимог ухвали апеляційного суду про залишення апеляційної скарги без руху ОСОБА_5 взагалі не подав заяву про поновлення процесуального строку.

З огляду на наведене, Верховний Суд визнає касаційну скаргу очевидно необґрунтованою, оскільки правильне застосовування норми права є беззаперечним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.

У частині першій статті 410 ЦПК України визначено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись статтями 400, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційні скарги ОСОБА_5 залишити без задоволення.

Ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 16 січня 2018 року та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 01 лютого 2018 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді С. О. Погрібний

О. В. Ступак

Г. І. Усик