Постанова

Іменем України

13 червня 2018 року

м. Київ

справа № 210/1463/16-ц

провадження № 61-7203зпв18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Висоцької В. С.,

суддів: Мартєва С. Ю., Пророка В. В., Фаловської І. М. (суддя-доповідач), Штелик С. П.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_2,
відповідачі: відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в місті Кривому Розі Дніпропетровської області,
розглянувши у порядку письмового провадження заяву відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в місті Кривому Розі Дніпропетровської області про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 26 серпня

2016 року у складі судді Ізмайлової Т. Л.,

ВСТАНОВИВ:

У лютому 2016 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в місті Кривому Розі Дніпропетровської області (далі - ВВД ФССВНВВПЗУ в місті Кривому Розі Дніпропетровської області, Фонд) про відшкодування моральної шкоди.

Позовна заява мотивована тим, що ОСОБА_2 у період з 22 червня

1978 року до 17 травня 2005 року (26 років і 6 місяців) працював на посаді підземного прохідника в шахтобудівленому управлінні № 29 відкритого акціонерного товариства «Суха Балка» (далі - ШБУ ВАТ «Суха Балка»)

в умовах повного робочого дня, виконував комплекс робіт з проходження підземних гірничих виробок. 17 травня 2005 року його було звільнено за власним бажанням у зв'язку з виходом на пенсію. Під час виконання трудових обов'язків позивач отримав професійне захворювання, внаслідок чого згідно з довідкою медико-соціальної експертної комісії (далі - МСЕК) від 12 травня 2005 року ОСОБА_2 встановлено 35 % втрати професійної працездатності первинно та IIІ групу інвалідності з повторним переоглядом до 01 травня 2006 року, при наступному огляді 01 червня 2010 року ступінь втрати професійної працездатності залишено без змін.

Оскільки отримане професійне захворювання спричинило позивачу моральні страждання, ОСОБА_2 просив стягнути з відповідача на свою користь моральну шкоду у розмірі 275 600 грн.

Рішенням Дзержинського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 25 травня 2016 року (у складі судді

Чайкіна О. В.) позов ОСОБА_2 задоволено частково.

Стягнуто з ВВД ФССВНВВПЗУ в місті Кривому Розі Дніпропетровської області на користь ОСОБА_2 у рахунок відшкодування моральної шкоди 10 000 грн.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що оскільки на момент первинного встановлення ступеня стійкої втрати працездатності та ІІІ групи інвалідності у ОСОБА_2, законодавцем саме на відповідача було покладено обов'язок відшкодування моральної шкоди, виходячи із засад справедливості, добросовісності та розумності, наявні підстави задоволення позовних вимог за рахунок відповідача відповідно до

статті 237-1 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України).

Ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 21 липня

2016 року рішення Дзержинського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 25 травня 2016 року залишено без змін.

Ухвала апеляційного суду мотивована тим, що стаття 28 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасних випадків на виробництві і професійних захворювань, що призвели втрату працездатності» передбачає відшкодування моральної шкоди позивачу Фондом за наявності факту її спричинення.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 26 серпня 2016 року відмовлено ВВД ФССВНВПЗУ в місті Кривому Розі Дніпропетровської області у відкритті касаційного провадження у вказаній справі за касаційною скаргою на рішення Дзержинського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 25 травня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 21 липня 2016 року на підставі пункту 5 частини четвертої статті 328 ЦПК України (у редакції, чинній на момент постановлення ухвали).

Ухвала суду касаційної інстанції мотивована тим, що суди попередніх інстанцій виходили з того, що внаслідок втрати професійної працездатності позивачу була завдана моральна шкода, відшкодувати яку позивачу повинен відповідач. Визначаючи розмір моральної шкоди, що підлягає відшкодуванню, суди врахували всі обставини справи та виходили із засад справедливості, добросовісності та розумності.

У заяві, поданій у червні 2017 року до Верховного Суду України,

ВВД ФССВНВВПЗУ в місті Кривому Розі Дніпропетровської області просить скасувати ухвалу Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 26 серпня 2016 року і ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову з підстав, передбачених

пунктом 1 частини першої статті 355 ЦПК України (у редакції, чинній на час подання заяви про перегляд судових рішень), зокрема з підстав неоднакового застосування судами касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах, а саме: частини восьмої

статті 36 Закону України від 23 вересня 1999 року № 1105-XIV «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування» (далі - Закон України № 1105-XIV), у редакції, чинній з 01 січня 2015 року.

На підтвердження зазначених підстав подання заяви про перегляд судових рішень ВВД ФССВНВВПЗУ в місті Кривому Розі Дніпропетровської області послалося на ухвалу Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 15 березня 2017 року у справі

№ 219/5961/16-ц, в якій, на його думку, зазначена норма матеріального права застосована по-іншому, зокрема, у вказаній справі суд апеляційної інстанції, з яким погодився касаційний суд, відмовляючи у стягненні моральної шкоди з Фонду та встановивши, що первинно стійка втрата професійної працездатності була встановлена 21 грудня 2001 року виходили з того, що відповідно до частини восьмої статті 36 Закону України

№ 1105-XIV відшкодування моральної шкоди не є страховою виплатою та здійснюється незалежно від часу настання страхового випадку згідно з положеннями Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) та

КЗпП України, тобто роботодавцем.

Крім того, послався на те, що у справі, яка є предметом перегляду, судові рішення не відповідають висновку, викладеному в ухвалі Верховного Суду України від 30 травня 2017 року у справі № 219/5961/16-ц, якою відмовлено у допуску до провадження Верховного Суду України вказаної справи за заявою ОСОБА_6 про перегляд рішення апеляційного суду Донецької області від 23 серпня 2016 року та ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 15 березня 2017 року, якими відмовлено у стягненні з Фонду моральної шкоди.

Ухвалою Верховного Суду України від 03 липня 2017 року відкрито провадження у цій справі та витребувано її матеріали з Дзержинського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області.

Відповідно до підпункту 1 пункту 1 розділу ХІІІ «Перехідні положення»

ЦПК України в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VІІІ, що набув чинності 15 грудня 2017 року, заяви про перегляд судових рішень Верховним Судом України у цивільних справах, які подані та розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку колегією у складі трьох або більшої непарної кількості суддів за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

12 січня 2018 року справу передано до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 14 лютого 2018 року справу призначено до розгляду Верховного Суду.

Перевіривши наведені у заяві доводи, колегія суддів дійшла висновку, що заява підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до статті 353 ЦПК України (у редакції, чинній на час подання заяви про перегляд судового рішення) Верховний Суд України переглядає судові рішення у цивільних справах виключно з підстав і в порядку, встановлених цим Кодексом.

Пунктом 1 частини першої статті 355 ЦПК України (у редакції, чинній на час подання заяви про перегляд судового рішення) передбачено, що заява про перегляд судових рішень у цивільних справах може бути подана з підстави неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах.

За змістом частини першої статті 360-5 ЦПК України (у редакції, чинній на час подання заяви про перегляд судового рішення) суд відмовляє

у задоволенні заяви про перегляд судових рішень Верховним Судом України, якщо обставини, які стали підставою для перегляду справи, не підтвердилися.

У справі, яка переглядається, суди встановили, що ОСОБА_2 у період

з 22 червня 1978 року до 17 травня 2005 року (26 років і 6 місяців) працював на посаді підземного прохідника в ШБУ № 29 ВАТ «Суха Балка» в умовах вібрації і шуму. 17 травня 2005 року позивач звільнений з роботи у зв'язку з виходом на пенсію на підставі статті 38 КЗпП України.

Актом № 14 розслідування хронічного професійного захворювання

від 03 березня 2005 року встановлено, що причиною професійного захворювання є робота протягом 26 років 6 місяців в умовах вібрації і шуму.

Відповідно до довідки до акта огляду МСЕК від 12 травня 2005 року

ОСОБА_2 встановлена стійка втрата професійної працездатності 35 % та ІІІ група інвалідності з повторним оглядом 01 травня 2006 року.

Згідно з довідкою до акта огляду МСЕК від 01 червня 2010 року позивачу повторно встановлено втрату працездатності 35 %, ІІІ група інвалідності

з 01 червня 2010 року безстроково.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позовних вимог та стягнення моральної шкоди з Фонду, суд першої інстанції, з висновком якого погодилися апеляційний суд та суд касаційної інстанції, виходив з того, що внаслідок втрати професійної працездатності позивачу була завдана моральна шкода, відшкодувати яку позивачу повинен

ВВД ФССВНВВПЗУ в місті Кривому Розі Дніпропетровської області. Крім того, спори про відшкодування шкоди повинні вирішуватися за законодавством, яке було чинним на момент виникнення у потерпілого права на відшкодування шкоди. Право на відшкодування шкоди настає з дня встановлення потерпілому МСЕК стійкої втрати професійної працездатності.

Оскільки позивачу встановлено МСЕК стійку втрату професійної працездатності 12 травня 2005 року, моральна шкода підлягає стягненню саме з Фонду, адже норми статей 1, 15, 21, 28, 34 Закону України

№ 1105-ХІV (у редакції, яка діяла на момент виникнення правовідносин - встановлення стійкої втрати працездатності) передбачали обов'язок Фонду соціального страхування від нещасних випадків відшкодувати моральну шкоду в разі настання страхового випадку.

Висновки судів у цій справі зводяться до того, що в даних правовідносинах підлягають застосуванню норми Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності»

(у редакції, чинній на час настання страхового випадку), отже позивач, якому встановлено втрату працездатності висновком МСЕК до 01 січня

2006 року, має право на відшкодування моральної шкоди за рахунок Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України.

У наданій заявником для порівняння ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 15 березня 2017 року у справі № 219/5961/16-ц, суд касаційної інстанції, залишаючи без змін рішення суду апеляційної інстанції про відмову у стягненні моральної шкоди з Фонду виходив з того, що оскільки позивач звернулася до суду 21 червня 2016 року, тобто після набрання чинності новою редакцією Закону України № 1105-ХІV, то вона не має права на відшкодування моральної шкоди за рахунок Фонду, оскільки за положеннями частини восьмої статті 36 зазначеного Закону України № 1105-ХІV передбачено, що відшкодування моральної (немайнової) шкоди потерпілим від нещасних випадків на виробництві або професійних захворювань і членам їхніх сімей не є страховою виплатою та здійснюється незалежно від часу настання страхового випадку відповідно до положень ЦК України та КЗпП України, тобто обов'язок з її відшкодування покладено на роботодавця.

Отже, існує неоднакове застосування судами касаційної інстанції положень частини восьмої статті 36 Закону України Закону України № 1105-ХІV, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах.

Вирішуючи питання про усунення розбіжностей у застосуванні судами касаційної інстанції цієї норми матеріального права у подібних правовідносинах, Верховний Суд виходить з наступного.

Страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності, є одним із видів загальнообов'язкового державного соціального страхування (стаття 4 Основ законодавства України про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від 14 січня 1998 року № 16/98-ВР), правове регулювання якого здійснювалося, зокрема прийнятим відповідно до цих Основ Законом України № 1105-ХІV.

Норми вказаного Закону України № 1105-XIV (у редакції, чинній з моменту прийняття цього Закону і до внесення змін Законом України

від 23 лютого 2007 року № 717-V «Про внесення змін до Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності»), передбачали, що: відшкодування моральної шкоди застрахованим і членам їх сімей є завданням страхування від нещасного випадку (абзац 4 статті 1); у разі настання страхового випадку Фонд зобов'язаний у встановленому законодавством порядку своєчасно та в повному обсязі відшкодувати шкоду, заподіяну працівникові внаслідок ушкодження його здоров'я або в разі його смерті, виплачуючи йому або особам, які перебували на його утриманні, грошову суму за моральну шкоду за наявності факту заподіяння цієї шкоди потерпілому (підпункт «е» пункту 1 частини першої статті 21); за наявності факту заподіяння моральної шкоди потерпілому Фондом провадиться страхова виплата за моральну шкоду (частина третя статті 28); моральна (немайнова) шкода, заподіяна умовами виробництва, яка не спричинила втрати потерпілим професійної працездатності, відшкодовується Фондом за заявою потерпілого з викладом характеру заподіяної моральної (немайнової) шкоди та за поданням відповідного висновку медичних органів. Відшкодування здійснюється у вигляді одноразової страхової виплати незалежно від інших видів страхових виплат (частина третя статті 34).

З огляду на положення статей 21, 28, 30, 34, 35 Закону України № 1105-ХІV право на отримання потерпілим страхових виплат у разі настання стійкої втрати працездатності, у тому числі виплати за моральну шкоду, виникає в особи з дня встановлення їй такої стійкої втрати працездатності вперше висновком МСЕК.

Пунктом 27 статті 77 Закону України від 20 грудня 2005 року № 3235-ІУ «Про Державний бюджет України на 2006 рік» та пунктом 22 статті 71 Закону України № 489-V від 19 грудня 2006 року «Про Державний бюджет України на 2007 рік» дію вказаних норм Закону України № 1105-ХІV, які передбачали виплату Фондом потерпілому страхової виплати за моральну шкоду, було зупинено на 2006 та 2007 роки.

Законом України від 23 лютого 2007 року, що набрав чинності з 20 березня 2007 року, до Закону України № 1105-ХІV внесено зміни, згідно з якими були виключені норми про здійснення Фондом потерпілому страхової виплати за моральну шкоду.

Законом України від 28 грудня 2014 року Закон України № 1105-ХІV було викладено у новій редакції, у тому числі було змінено назву вказаного Закону на Закон України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування».

Зазначений Закон України № 1105-ХІV у новій редакції зі зміненою назвою Закон України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування» набрав чинності з 01 січня 2015 року.

Відповідно до частини восьмої статті 36 Закону України № 1105-ХІV, у редакції Закону України від 28 грудня 2014 року № 77-VIII«Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо реформування загальнообов'язкового державного соціального страхування та легалізації фонду оплати праці» (далі - Закон України № 77-VIII) відшкодування моральної (немайнової) шкоди потерпілим від нещасних випадків на виробництві або професійних захворювань і членам їхніх сімей не є страховою виплатою та здійснюється незалежно від часу настання страхового випадку відповідно до положень ЦК України та КЗпП України.

У справі, яка переглядається, суди виходили з того, що частина восьма статті 36 Закону України № 1105-XIV, у редакції Закону України № 77-VIII, яка набрала чинності з 01 січня 2015 року, є нормою матеріального права, а згідно з частиною першою статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи. Тому судами вказана правова норма Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності», не могла бути застосована до спірних правовідносин.

Разом з тим, такі висновки судів ґрунтуються на неправильному застосуванні норм матеріального права.

Закріплений у статті 58 Конституції України принцип незворотності дії законів та інших нормативно-правових актів у часі є гарантією стабільності суспільних відносин, у тому числі відносин між державою і громадянами, породжуючи у громадян впевненість у тому, що їхнє існуюче становище не буде погіршене прийняттям більш пізнього закону чи іншого нормативно-правового акта.

Позицію щодо незворотності дії в часі законів та інших нормативно-правових актів неодноразово висловлював Конституційний Суд України. Так, згідно з висновками Конституційного Суду України закони та інші нормативно-правові акти поширюють свою дію тільки на ті відносини, які виникли після набуття законами чи іншими нормативно-правовими актами чинності; дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється із втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце; дія закону та іншого нормативно-правового акта не може поширюватися на правовідносини, які виникли і закінчилися до набрання чинності цим законом або іншим нормативно-правовим актом (Рішення

від 13 травня 1997 року № 1-зп, від 09 лютого 1999 року № 1-рп/99,

від 05 квітня 2001 року № 3-рп/2001, від 13 березня 2012 року № 6-рп/2012).

Відповідно до статті 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом'якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов'язків, що виникли з моменту набрання ним чинності.

Зазначені положення частини восьмої статті 36 Закону України № 1105-ХІV (у редакції Закону України № 77-VІІІ), а саме, що відшкодування моральної (немайнової) шкоди потерпілим від нещасних випадків на виробництві або професійних захворювань і членам їхніх сімей не є страховою виплатою та здійснюється незалежно від часу настання страхового випадку відповідно до положень ЦК України та КЗпП України, не містять вказівки на зворотну дію закону в часі, а отже не суперечать змісту частини першої статті 58 Конституції України та статті 5 ЦК України. Вказаними положеннями Закону право громадян, що потерпіли на виробництві від нещасного випадку або професійного захворювання, на відшкодування моральної шкоди не порушено, оскільки статтею 1167 ЦК України та статтею 237-1 КЗпП України їм надано право відшкодовувати моральну шкоду за рахунок власника або уповноваженого ним органу (роботодавця).

Установлено, що з позовом до ВВД ФССВНВВПЗУ в місті Кривому Розі Дніпропетровської області про відшкодування моральної шкоди, ОСОБА_2 звернувся 29 лютого 2016 року. З цього часу виникли правовідносини, на які поширює свою дію Закон № 1105-XIV в редакції, чинній з 01 січня 2015 року. Оскільки на час виникнення спірних правовідносин вказаний Закон покладав відповідальність за відшкодування моральної шкоди на роботодавця і не передбачав можливості такого відшкодування Фондом, правові підстави для задоволення позову відсутні.

Саме з такого розуміння зазначених норм матеріального права виходив і суд касаційної інстанції, постановляючи ухвалу Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 15 березня

2017 року у справі № 219/5961/16-ц, надану заявником як приклад неоднакового застосування судами касаційної інстанції частини восьмої статті 36 Закону України № 1105-XIV.

Таким чином, у справі, що переглядається, суди першої та апеляційної інстанцій, з якими погодився і суд касаційної інстанції, відхиляючи доводи відповідача про те, що Законом України № 1105-XIV, який набрав чинності 01 січня 2015 року, саме на роботодавця покладено обов'язок з відшкодування моральної шкоди незалежно від часу настання страхового випадку, дійшли неправильного висновку про часткове задоволення позову про стягнення коштів на відшкодування моральної кошти з Фонду, не взявши до уваги, що ОСОБА_2 звернувся до суду після того, як вказаний Закон вже не передбачав відшкодування моральної шкоди Фондом.

Оскільки неправильне застосування судами зазначених норм матеріального права у справі, яка переглядається, призвело до неправильного вирішення спору, то відповідно до частин першої та другої статті 360-4 ЦПК України

(у редакції, чинній на час подання заяви про перегляд судового рішення) ухвалені у справі судові рішення підлягають скасуванню з ухваленням нового судового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.

За таких обставин наявні правові підстави для задоволення заяви

ВВД ФССВНВВПЗУ в місті Кривому Розі Дніпропетровської області про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 26 серпня 2016 року відповідно до статті 360-5 ЦПК України (у редакції, чинній на час подання заяви про перегляд судових рішень).

Керуючись підпунктом 1 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення»

ЦПК України у редакції Закону від 03 жовтня 2017 року, пунктом 1 частини першої статті 355, пунктом 1 частини першої статті 360-3, частиною першою статті 360-5 ЦПК України (у редакції, чинній на час подання заяви про перегляд судового рішення), Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Заяву відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в місті Кривому Розі Дніпропетровської області про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 26 серпня 2016 року задовольнити.

Рішення Дзержинського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 25 травня 2016 року, ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 21 липня 2016 року та ухвалу Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 26 серпня 2016 року скасувати та ухвалити нове рішення.

У задоволенні позову ОСОБА_2 до відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в місті Кривому Розі Дніпропетровської області про відшкодування моральної шкоди відмовити.

Постанова суду набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. С. Висоцька

Судді С. Ю. Мартєв

В. В. Пророк

І. М. Фаловська

С. П. Штелик