Справа № 496/1261/18
Провадження № 2/496/946/18
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 червня 2018 року Біляївський районний суд Одеської області у складі:

головуючого судді Буран В.М.,

за участі:

секретаря Дигуляр А.С.,

позивача ОСОБА_1,

відповідача ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому підготовчому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Біляївка цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на ? частину житлового будинку з надвірними спорудами, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з вказаною заявою, яку обґрунтовує тим, що сторонами за час шлюбу було придбано спільне майно, а саме житловий будинок та присадибна земельна ділянка. У звязку з наявністю спору про поділ майна подружжя, позивач звернувся до суду.

Позивач у судовому засіданні позов підтримала та просила задовольнити.

Відповідач у судовому засіданні позов визнав та не заперечував проти його задоволення.

Частинами 3, 4 ст. 200 ЦПК України передбачено, що за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Ухвалення в підготовчому засіданні судового рішення у разі відмови від позову, визнання позову, укладення мирової угоди проводиться в порядку, встановленому статтями 206, 207 ЦПК України.

Відповідно до ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд.

Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що визнання відповідачем позову не суперечить закону, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, а за такого є підстави для ухвалення рішення про задоволення позову за результатами підготовчого засідання. Але суд дійшов також висновку, що не може бути визнано право власності на будівлю гаражу літ «В», згідно технічного плану, оскільки він є самочинно збудованим.

Судом встановлено, що позивач та відповідач уклали шлюб 27 квітня 1991 року, що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу серії ІІІ-ЖД № 318582. (а.с. 5).

Рішенням Біляївського районного суду Одеської області від 23 серпня 2017 року вказаний шлюб було розірвано. (а.с. 6).

Під час перебування у шлюбі сторонами по справі було набуто спільне майно, а саме: житловий будинок, що розташований за адресою: Одеська область, Біляївський район, м. Біляївка, вул. Пушкінська, 88, що підтверджується договором купівлі-продажу житлового будинку від 19 серпня 2003 року, посвідченим державним нотаріусом Теплодарської міської державної нотаріальної контори Одеської області ОСОБА_3 (а.с. 7).

Вказане майно було зареєстровано у встановленому законом порядку, що підтверджується витягом про державну реєстрацію прав № 31591654. (а.с. 8).

У звязку з тим, що між подружжям не досягнуто домовленості про поділ майна, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Відповідно до ч. 3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Частиною 2 ст. 372 ЦК України визначено, що у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

Згідно зі ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до ч. 1 ст. 61 СК України об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Статтею 63 СК України передбачено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Згідно з ч. 1 ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Суб'єктивне право на поділ майна, що перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім'ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім'ї. Принцип рівності часток застосовується незалежно від того, чи здійснюється поділ у судовому або у позасудовому порядку.

Зі змісту п. п. 23, 24 постанови Пленуму Верховного суду України від 21.12.2007 р. № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вбачається, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

За таких обставин, суд вважає позовні вимоги обґрунтованими, визнання відповідачем позову не суперечить закону та не порушує права інших осіб, але позов підлягає задоволенню частково.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 200, 206, 211, 265, 268, 354 ЦПК України, ст. 368 ,372 ЦК України, ст.ст. 60, 61, 69, 70 СК України, суд,-

УХВАЛИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 (місцезнаходження: 67600, Одеська область, м. Біляївка, вул. Пушкінська, 88, ІПН НОМЕР_1) до ОСОБА_2 (місцепроживання: 67600, Одеська область, м. Біляївка, вул. Пушкінська, 88, ІПН не відомий) про визнання права власності на частину житлового будинку задовольнити частково.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на ? частину житлового будинку, загальною площею 91,88 кв.м. та житловою площею 39,42 кв.м., разом з надвірними спорудами: сараєм та огорожею, що розташований за адресою: Одеська область, Біляївський район, м. Біляївка, вул. Пушкінська, 88.

В решті позову відмовити.

Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Одеської області на протязі 30 днів з дня його проголошення шляхом подання апеляційної скарги до суду першої інстанції.

Суддя Буран В.М.

20 червня 2018 року