Постанова

Іменем України

27 червня 2018 року

м. Київ

справа № 464/5451/15-ц

провадження № 61-6162св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду:

Коротуна В. М. (суддя-доповідач), Курило В. П., Червинської М. Є.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - державне підприємство «Арена Львів»,

представники відповідача: Марітчак Світлана Тарасівна, Сеньків Андрій Ростиславович,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Сихівського районного суду м. Львова від 19 липня 2016 року у складі судді Рудакова І. П., додаткове рішення Сихівського районного суду м. Львова від 21 червня 2017 року у складі судді Рудакова І.П.та рішення Апеляційного суду Львівської області від 02 жовтня 2017 року у складі колегії суддів: Бойко С. М., Мікуш Ю. Р., Павлишина О .Ф.,

В С Т А Н О В И В:

У липні 2015 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до державного підприємства «Арена Львів» (далі - ДП «Арена Львів») про стягнення недоплаченої суми розрахункових та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, визнання дій невідповідними вимогам чинного законодавства.

Позовна заява мотивована тим, що у період з 04 грудня 2013 року по 16 грудня 2013 року працював в ДП «Арена Львів» на посаді диспетчера відділу пожежної безпеки. Зазначав, що при звільненні йому було відмовлено у проведенні з ним повного розрахунку. У подальшому йому виплатили кошти призначені працівникові при звільненні. Проте, при розрахунку відповідачем невірно нарахована сума компенсації за один календарний день відпустки згідно з наказом від 12 грудня 2013 року № 73/О-ВК, не враховано 14,39 грн. Посилаючись на те, що розрахунок з ним був проведений всупереч вимогам статті 116 КЗпП України, просив стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за час затримки розрахунку в сумі 41 153 грн та відшкодувати завдану йому моральну шкоду в розмірі 28 100 грн.

Крім того, позивач просив: визнати дії відповідача не відповідними вимогам чинного законодавства; стягнути з відповідача на його користь недоплачених йому розрахункових (грошової компенсації за один день невикористаної відпустки) при звільненні у сумі 17,55 грн; стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за час затримки розрахунку (за час затримки виплати повної заробітної плати) при звільненні за період з 16 грудня 2013 року до дня повної виплати належної суми у розмірі 17,55 грн у відповідності до статі 117 КЗпП України; стягнути з відповідача на його користь моральну шкоду.

У липні 2015 року позивач подав заяву, в якій уточнив позовні вимоги про стягнення недоплачених йому розрахункових (грошової компенсації за один день невикористаної відпустки) при звільненні та середнього заробітку за весь час затримки повного розрахунку, зменшивши розмір розрахункових коштів з 17,55 грн до 14,39 грн.

Ухвалою Сихівського районного суду м. Львова від 15 березня 2016 року позовну заяву ОСОБА_4 в частині стягнення моральної шкоди в сумі 28 100 грн станом на 07 серпня 2015 року, із збільшенням за кожний день по 50 грн включно до дня повної виплати належних сум, залишено без розгляду на підставі пункту 5 частини першої статті 207 ЦПК України.

Рішенням Сихівського районного суду м. Львова від 19 липня 2016 року в задоволенні уточненого позову ОСОБА_4 в частині стягнення недоплаченої суми розрахункових сум в розмірі 14,39 грн відмовлено.

У задоволенні позову ОСОБА_4 в частині стягнення середньомісячного заробітку за час затримки розрахунку відмовлено у зв'язку зі спливом строку позовної давності.

Додатковим рішенням Сихівського районного суду м. Львова від 21 червня 2017 року в задоволенні позову ОСОБА_4 про визнання дії ДП «Арена Львів» невідповідними вимогам чинного законодавства, відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що позовні вимоги в частині недоплаченого розрахунку є недоведеними, а в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку позивач звернувся до суду із позовом зі спливом строку позовної давності.

Додатковим рішенням суд першої інстанції відмовив в задоволенні позову в частині визнання дій ДП «Арена Львів» не відповідними вимогам чинного законодавства.

Рішенням Апеляційного суду Львівської області від 02 жовтня 2017 року рішення Сихівського районного суду м. Львова від 19 липня 2016 року в частині відмови у задоволенні позовної вимоги ОСОБА_4 про стягнення середньомісячного заробітку за час затримки розрахунку у зв'язку зі спливом строку позовної давності скасовано та ухвалено у цій частині нове рішення, яким у задоволенні позову у цій частині відмовлено за безпідставністю.

У іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Додаткове рішення Сихівського районного суду м. Львова від 21 червня 2017 року скасовано і ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позовної вимоги ОСОБА_4 про визнання дій ДП «Арена Львів» невідповідними вимогам чинного законодавства, відмовлено з інших підстав.

Скасовуючи додаткове рішення суду першої інстанції, апеляційний суд виходив з того, що при ухваленні додаткового рішення суд у порушення вимог статей 213-215 ЦПК України 2004 року жодних висновків щодо правових підстав для відмови у задоволенні позову в частині визнання дій ДП «Арена Львів» невідповідними вимогам чинного законодавства не навів, та враховуючи вимоги статей 15, 16 ЦК відмовив у задоволенні цієї позовної вимоги за безпідставністю.

Вирішуючи позов в частині стягнення недоплаченої суми розрахункових, апеляційний суд погодився з висновками суду першої інстанції у цій частині та враховуючи те, що підстав для нарахування зазначеної суми не встановлено, дійшов висновку про те, що суд першої інстанції помилково відмовив у задоволенні цієї вимоги у зв'язку зі спливом строку позовної давності, не врахувавши, що стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку нараховувалось на суму недоплаченого розрахунку, а тому немає взагалі правових підстав для задоволення позову в цій частині.

У жовтні 2017 року ОСОБА_4 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій та передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що судами неправильно досліджено розрахунок грошової компенсації за невикористану відпустку та порушено норми матеріального та процесуального права.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У травні 2018 року справа передана до Верховного Суду.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Судами встановлено, що згідно з наказом № 72/О-ВК ОСОБА_4 працював в ДП «Арена Львів» у період з 04 грудня 2013 року по 16 грудня 2013 року на посаді диспетчера відділу пожежної безпеки.

Наказом від 12 грудня 2013 року № 73/О-ВК ОСОБА_4 був звільнений з 16 грудня 2013 року за власним бажанням на підставі статті 38 КЗпП України з виплатою компенсації за невикористану відпустку за період роботи з 04 по 06 грудня 2013 року у кількості 1 календарний день.

Відповідно до статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Встановлено, що відповідач нарахував позивачу за грудень 2013 рік 886,23 грн без утримань.

Отже, враховуючи вищевикладене, суди дійшли правильного висновку про те, що позов ОСОБА_4 в частині стягнення недоплаченої суми розрахунку в розмірі 14,39 грн не підлягає задоволенню, оскільки підстав для нарахування зазначеної суми не встановлено.

Апеляційний суд, скасовуючи рішення суду першої інстанції в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та ухвалюючи у цій частині нове рішення, враховуючи відсутність правових підстав для задоволення вимоги про стягнення недоплачених розрахункових в розмірі 14, 39 грн, обґрунтовано вважав, що безпідставною є вимога позивача про стягнення середнього заробітку за затримку повного розрахунку при звільненні, оскільки саме з невиплатою вказаної суми розрахункових позивач пов'язував стягнення середнього заробітку за весь час затримки цієї виплати.

Скасовуючи додаткове рішення суду першої інстанції, апеляційний суд обґрунтовано виходив із того, що при ухваленні додаткового рішення суд у порушення вимог статей 213-215 ЦПК України 2004 року жодних висновків щодо правових підстав для відмови у задоволенні позовної вимоги щодо визнання дій роботодавця такими, що не відповідають вимогам чинного законодавства не навів, та враховуючи вимоги статей 15, 16 ЦК відмовив у задоволенні цієї позовної вимоги за безпідставністю.

Докази та обставини, на які посилається заявник в касаційній скарзі, були предметом дослідження судами першої та апеляційної інстанцій та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судами попередніх інстанцій були дотримані норми матеріального та процесуального права.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані рішення - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують.

Керуючись статтями 389, 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Сихівського районного суду м. Львова від 19 липня 2016 року у нескасованій частині та рішення Апеляційного суду Львівської області від 02 жовтня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: В. М. Коротун

В. П.Курило

М. Є.Червинська