провадження №2/201/696/2018
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 червня 2018 року місто Дніпро

Жовтневий районний суд м. Дніпропетровська у складі:

головуючого судді Федоріщева С.С.,

за участю секретаря судового засідання Кияшко Н.В.,

позивача ОСОБА_1,

представника позивача адвоката ОСОБА_2,

представника відповідача 1 ОСОБА_3,

представника відповідача 2 ОСОБА_4,

представника третьої особи ОСОБА_5, ОСОБА_6,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м. Дніпрі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Територіальної громади м. Дніпро в особі Дніпровської міської ради, Комунального підприємства «Дніпроводоканал» Дніпровської міської ради, третя особа: Профспілковий комітет КП «Дніпроводоканал » ДМР про визнання права власності на квартиру, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Територіальної громади м. Дніпро в особі Дніпровської міської ради, Комунального підприємства «Дніпроводоканал» Дніпровської міської ради, третя особа: Профспілковий комітет КП «Дніпроводоканал » ДМР про визнання права власності на квартиру, розташованою за адресою: АДРЕСА_1, мотивуючі свої вимоги тим, що з 15.01.1997 року працює в КП «Дніпроводоканал» на посаді машиніста насосних установок. У 2000 році вона звернулась до керівництва та просила надати їй житлове приміщення, але враховуючи, що батько її чоловіка отримав службову квартиру, їй запропонували проживати у ІНФОРМАЦІЯ_1. У 2001 році рішенням профспілкового комітету вирішено виділити службову квартиру у користування ОСОБА_7, на підставі чого оформлений договір оренди житлового приміщення від 18.12.2001 року. Вказаний договір укладений між ОСОБА_7 (батьком чоловіка) і начальником управління ОСОБА_8, який діяв на підставі Статуту. Крім того, начальником направлено клопотання про реєстрацію позивача та її чоловіка. Таким чином починаючи з 05.04.2002 року вона постійно проживає у квартирі, підтримує її в належному стані, проводить ремонтні роботи, господарює в ній, продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном більше ніж десять років. 26.11.2016 року помер ОСОБА_7 помер. Після його смерті ОСОБА_1 почала процес оформлення квартири, проте позитивного результату це не дало. Зазначає, що у вказаній квартирі проживає на законних підставах, іншого житла ніколи не мала та не має, це є єдиним місцем проживання. Послалась на те, що вказана квартира не є службовою, а з 2012 року перебуває у власності територіальної громади Дніпрі в особі Дніпровської міської ради. Посилаючись на норми чинного законодавства, просила суд припинити право власності на квартиру № 94 у будинку № 33 на проспекті ОСОБА_9 у м. Дніпрі, яка зареєстрована за Дніпровською міською радою та визнати за ОСОБА_1 право власності на квартиру АДРЕСА_2.

Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому їх дослідженні, дійшов таких висновків.

Судом встановлено, що 17 лютого 1996 року ОСОБА_10 і ОСОБА_11 уклали шлюб, який зареєстрований відділом РАЦС Бесарабського району Республіки Молдова (а.с. 13 14 )

18 грудня 2001 року ОСОБА_7 та державне комунальне виробниче управління водопровідно каналізаційного господарства м. Дніпропетровська уклали договір оренди житлового приміщення квартири АДРЕСА_3 (а.с. 16 17), та підписаний акт прийому передачі вказаної квартири, копія якого наявна в матеріалах справи (а.с. 18).

У зазначеній раніше квартирі з 05 квітня 2002 року зареєстрована одна особа ОСОБА_1, про що зазначено у довідці про склад сімї № 7466 від 17 серпня 2017 року, копія якої наявна в матеріалах справи

Спірна квартира АДРЕСА_4, загальною площею 36,9 кв.м., житловою 19,0 кв.м. зареєстрована за Територіальною громадою м. Дніпра в особі Дніпровської міської ради на підставі договору купівлі-продажу від 04.10.2001 року, посвідченого приватним нотаріусом ДМНО ОСОБА_12 за реєстром № 7879, зареєстроване в КП «ДМБТІ» ДОР та записано в реєстровій книзі № 29 ЖЮ за реєстровим номером № 1830-54.

Згідно з переліком контрольного списку працівників, які перебувають на квартирному обліку, затвердженого протоколом № 29адміністрації та профкому від 26 січня 1998 року, ОСОБА_1В./ОСОБА_7В./ОСОБА_11 на обліку не перебувають (а.с. 180 181).

Відповідно до ст. 118 Житлового кодексу РСР службові жилі приміщення призначаються для заселення громадянами, які у звязку з характером їх трудових відносин повинні проживати за місцем роботи або поблизу від нього. Жиле приміщення включається до числа службових рішенням виконавчого комітету районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів. Під службові жилі приміщення виділяються, як правило, окремі квартири.

За характером роботи батьку чоловіка позивача ОСОБА_13 була виділена квартира у користування на підставі договору оренди житлового приміщення від 18.12.2001 року укладений з Державним комунальним виробничим управлінням водопровідно-каналізаційного господарства м. Дніпропетровська.

26.11.2016 року ОСОБА_7 помер, про що Жовтневим районним у м. Дніпропетровську відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області в книзі реєстрації смертей зроблено відповідний актовий запис за № 1296 від 30.11.2016 р.

Згідно ч. 4 ст. 41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право власності є непорушним.

Статтями 317, 319 ЦК України закріплено, що власник на власний розсуд здійснює володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Відповідно до п. п. 1,2 п. «а» ст. 30 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» До відання виконавчих органів сільських, селищних, міських рад належать власні (самоврядні) повноваження: управління об'єктами житлово-комунального господарства, побутового, торговельного обслуговування, транспорту і зв'язку, що перебувають у комунальній власності відповідних територіальних громад, забезпечення їх належного утримання та ефективної експлуатації, необхідного рівня та якості послуг населенню; облік громадян, які відповідно до законодавства потребують поліпшення житлових умов; розподіл та надання відповідно до законодавства житла, що належить до комунальної власності; вирішення питань щодо використання нежилих приміщень, будинків і споруд, що належать до комунальної власності.

Згідно з п. 31 ч. 1 ст. 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» до виключної компетенції пленарного засідання міської ради відноситься прийняття рішень про передачу іншим органам окремих повноважень щодо управління майном, яке належить до комунальної власності відповідної територіальної громади, визначення меж цих повноважень та умов їх здійснення.

Відповідно до ч. ч. 5,6 ст. 60 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» органи місцевого самоврядування від імені та в інтересах територіальних громад відповідно до закону здійснюють правомочності щодо володіння, користування та розпорядження об'єктами права комунальної власності, в тому числі виконують усі майнові операції, можуть передавати об'єкти права комунальної власності у постійне або тимчасове користування юридичним та фізичним особам, здавати їх в оренду, продавати і купувати, використовувати як заставу, вирішувати питання їхнього відчуження, визначати в угодах та договорах умови використання та фінансування об'єктів, що приватизуються та передаються у користування і оренду. Доцільність, порядок та умови відчуження об'єктів права комунальної власності визначаються відповідною радою.

Відповідно до ч. 1 ст. 142 Конституції України, ч. 3 ст. 16 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» матеріальною і фінансовою основою місцевого самоврядування є рухоме і нерухоме майно, доходи місцевих бюджетів, інші кошти, земля, природні ресурси, що є у комунальній власності територіальних громад сіл, селищ, міст, районів у містах, а також об'єкти їхньої спільної власності, що перебувають в управлінні районних і обласних рад.

Тобто незаконне та безоплатне вибуття такого майна з власності територіальної громади підривають матеріальну основу місцевого самоврядування та завдає істотної шкоди інтересам громадян та держави, яка відповідно до ст. ст. 7, 142 Конституції України гарантує та фінансово підтримує місцеве самоврядування.

Проте, набуття особою Позивачем на підставі судового рішення права власності на спірне нерухоме майно за набувальною давністю, поза приватизаційною процедурою та безоплатно. Позбавить територіальну громаду права власності на нього, чим порушить економічні інтереси держави в особі Дніпровської міської ради.

Рішення відносно приватизації уповноваженими органами Дніпровської міської ради не приймалося про право власності на квартиру № 94 за адресою: м. Дніпро, проспект Героїв будинок 33. Позивач не зверталася до Департаменту житлового господарства Дніпровської міської ради та не подавала документи на приватизацію.

На адресу профспілкового комітету ППО КП «Дніпроводоканал» надійшло звернення ОСОБА_1 від 28.09.2017 р. (вх. № 298 від 29.09.2017 р.) щодо розгляду на засіданні профспілкового комітету питання виділення однокімнатної квартири за адресою АДРЕСА_1 в постійне користування.

06.10.2017 року відбулось засідання профспілкового комітету ППО КП «Дніпроводоканал» ДМР за участю ОСОБА_14 на якому було розглянуто звернення та прийнято рішення не виділяти в постійне користування однокімнатну квартиру.

Крім того, судом допитані свідки ОСОБА_10, ОСОБА_9

Свідок ОСОБА_10 пояснив, що з Позивачем вони знаходяться у зареєстрованому шлюбі та проживали разом у спірній квартирі, дана квартира виділялася його батькові на підставі Договору оренди. Після смерті його батька, у звязку із тим, що у дружини - Позивача не має власного майна для проживання вона звернулася з позовом до суду про визнання права власності на дану квартиру. Сам свідок пояснив, що він не звертався про право власності на дану квартиру, оскільки він набув після смерті батьку у спадщину іншу квартиру.

Свідок ОСОБА_9 проживає в одному будинку з Позивачем, підтвердила, що Позивач з 2002 року проживає в спірній квартирі, але їй не відомо, як саме вони отримували квартиру і на якій підставі, лише стверджує, що після смерті батька чоловіка Позивач сплачувала всі належні суми, щодо користування квартирою та робила ремонти і постійно проживає в цій квартирі.

Відповідно до ст. 98 ЖК України наймач жилого приміщення та члени його сімї, які проживають разом з ним, можуть за взаємною згодою тимчасове проживання в жилому приміщенні, що є в їх користуванні, інших осіб без стягнення плати за користування приміщенням (тимчасових жильців), в тому числі опікуна чи піклувальника, який не є членом сімї наймача.

У разі припинення дії договору найму жилого приміщення одночасно припиняється і дія договору піднайму. Піднаймач і члени його сімї, а також тимчасові жильці зобовязані негайно звільнити займане жиле приміщення. У разі відмовлення вони підлягають виселенню в судовому порядку, а з будинків, що загрожують обвалом, - в адміністративному порядку. Виселення провадиться без надання іншого жилого приміщення.

Вказане на думку Позивача, свідчить про те, що Позивачка відкрито безперервно, більше 15 року володіє майном, відтак у неї, як у добросовісного володільця виникло право власності на нього.

Такого висновку Позивач дійшла внаслідок неповного зясування обставин, внаслідок чого застосування норм матеріального права під час вирішення справи по суті, та як застосування до спірних правовідносин положень ст. 344 ЦК України є невірним.

Відповідно до статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном (стаття 317 ЦК України).

У частині першій статті 344 ЦК України передбачено, що особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом.

При цьому необхідно виходити з того, що володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності. Володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні; вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна. Володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. У разі втрати не із своєї волі майна його давнісним володільцем та повернення цього майна протягом одного року або пред'явлення протягом цього строку позову про його витребування набувальна давність не переривається (частина третя статті 344 ЦК України). Не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є сингулярним чи універсальним правонаступником, оскільки в цьому разі вона може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина друга статті 344 ЦК України). Разом із цим добросовісність свідчить про те, що володілець майна не знав і не міг знати про те, що він володіє чужим майном.

Згідно п.п. 9, 11, постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року №5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» при вирішенні спорів, пов'язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке:

- володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності;

-володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна;

- володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. У разі втрати не із своєї волі майна його давнісним володільцем та повернення цього майна протягом одного року або пред'явлення протягом цього строку позову про його витребування набувальна давність не переривається (частина третя статті 344 ЦК). Не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є сингулярним чи універсальним правонаступником, оскільки в цьому разі вона може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина друга статті 344 ЦК).

Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Таким чином, виходячи зі змісту вказаної правової норми, цей спосіб набуття права власності встановлюється на сукупності обставин, зазначених у цій статті, а саме тривалого, добросовісного, відкритого та безперервного володіння майном, як своїм власним. При цьому тривалість означає, що повинен закінчитися передбачений у законі строк, добросовісність означає, що особа не знала і не повинна була знати, що володіє річчю незаконно, відкритість означає, що володіння є відкритим, безперерервність означає, що на протязі зазначеного у законі строку володілець не вчиняв дій, що свідчили б про визнання ним обовязку повернути річ власнику, а також йому не предявлено позовів про повернення майна.

За положеннями статей 335 і 344 ЦК, право власності за набувальною давністю може бути набуто на майно, яке належить на праві власності іншій особі (а не особі, яка заявляє про давність володіння), а також на безхазяйну річ.

За набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, що не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно, або на майно, що придбано добросовісним набувачем і у витребуванні якого власнику було відмовлено.

За змістом розяснень пункту 11 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 7 лютого 2014 року №3 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» право власності за набувальною давністю може бути набуто на майно, яке належить на праві власності іншій особі, а також на безхазяйну річ.

Згідно із ст. 345 ЦК України фізична або юридична особа може набути право власності у разі приватизації державного майна та майна, що є в комунальній власності. Приватизація здійснюється у порядку, встановленому законом.

Правовідносини з користування комунальним житлом регулюються параграфом 1 глави 58 ЦК України та Житловим кодексом України, а набуття права власності на житлові приміщення Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду», що узгоджується з позицією вищого спеціалізовано суду з розгляду цивільних і кримінальних справ, висловленої в ухвалі від 28 березня 2012 року у справі №6-40519ск11.

Відповідно до ст. 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» передача квартир (будинків) у власність громадян здійснюється на підставі рішень відповідних органів приватизації, що приймаються не пізніше місяця з дня одержання заяви громадянина. Передача квартир (будинків) у власність громадян з доплатою, безоплатно чи з компенсацією відповідно до статті 5 цього Закону оформляється свідоцтвом про право власності на квартиру (будинок).

Вказана позиція Вищого спеціалізованого суду підтверджується Ухвалою Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ від 28.03.2012 р. у справі № 6-40519ск11 та від 30.05.2012 р. у справі № 6-11123св12.

Аналіз вищевказаних норм свідчить про необхідність прийняття рішення про приватизацію нерухомого майна його власником Дніпровською міською радою. Таке рішення Дніпровською міською радою не приймалось.

Таким чином, позивач користується спірним приміщенням на підставі відповідного правого акта, тобто володіє майном за волею власників та користувача: знає, хто є власниками цих приміщень, тому відсутні передбачені законом підстави для визнання за позивачем в судовому порядку права власності на зазначене нежитлове приміщення на підставі ст. 344 ЦК України.

Відповідно до положень ст. 141 ЦПК України, судовий збір, сплачений позивачем (а.с. 1) у розмірі 2002,34 грн., враховуючи результат розгляду справи, залишити за ОСОБА_1

На підставі вищевикладеного та керуючись ст. ст. 12, 13, 81, 89, 263, 264, 265 ЦПК України, суд,-

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до Територіальної громади м. Дніпро в особі Дніпровської міської ради, Комунального підприємства «Дніпроводоканал» Дніпровської міської ради, третя особа: Профспілковий комітет КП «Дніпроводоканал » ДМР про визнання права власності на квартиру відмовити.

Рішення може бути оскаржено до апеляційний суду Дніпропетровської області протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складено 25 червня 2018 року.

Суддя С.С. Федоріщев