Справа № 204/4433/17
Провадження № 2/204/704/18
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 липня 2018 року м. Дніпро

Красногвардійський районний суд м. Дніпропетровська у складі:

головуючого - судді Черкез Д.Л.,

за участю секретаря судового засідання Старостенко Т.В.,

представника позивача ОСОБА_1,

відповідача ОСОБА_2,

представника відповідача ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м. Дніпрі цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_4 до ОСОБА_2, третя особа ОСОБА_5 державна нотаріальна контора Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області про визнання договору купівлі-продажу нерухомого майна недійсним та зустрічною позовною заявою ОСОБА_2 до ОСОБА_4, треті особи: ОСОБА_5 державна нотаріальна контора, Департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур ОСОБА_5 міської ради про усунення перешкод в користуванні квартирою, виселення з квартири, зняття з реєстрації місця проживання та вселення, -

ВСТАНОВИВ:

У липні 2017 року позивач звернулась до суду з позовною заявою до відповідача, третя особа ОСОБА_5 державна нотаріальна контора Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області, в якій просила ухвалити рішення, яким визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1, укладений 13 вересня 2014 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_2, посвідчений державним нотаріусом Другої дніпропетровської державної нотаріальної контори ОСОБА_6, реєстровий номер 1-548. В обґрунтування своїх вимог позивач вказала, що 13 вересня 2014 року між позивачем ОСОБА_4 та відповідачем ОСОБА_2 був укладений договір купівлі - продажу квартири № 16, що знаходиться за адресою м. Дніпро, пр. Пушкіна, буд. 61. Цей договір був посвідчений державним нотаріусом Другої дніпропетровської державної нотаріальної контори ОСОБА_6, реєстровий номер 1-548. Спірна квартира належала позивачу на підставі договору дарування, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу 22.06.1998 року за реєстром № 1636 та на підставі свідоцтва про право на спадщину, виданого Третьою дніпропетровською державною нотаріальною конторою 18.03.2010 року за № 2-565. Спірна квартира № 16 загальною площею 57 кв.м. розміщена в житловому будинку літ.А-4, складається з наступних приміщень: 1 коридор, 2 житлова, 3 комора, 4 коридор, 5 та 6 житлові, 7 кухня, 8 ванна, 9 вбиральня, І балкон. Зазначила, що в період останніх років перед укладенням спірного правочину стан здоровя позивача різко погіршився, у звязку з хворобою ніг їй стало важко пересуватися пішки, ходити по сходинках, обслуговувати себе, здійснювати покупки, готувати їжу тощо. Також зазначила, що значно погіршився її зір та слух. Позивач є літньою жіною, ІНФОРМАЦІЯ_1, вдова народного художника України. Під час хвороби їй допомагали сусіди та друзі. Вона була задоволена. Цей стан життя позивача продовжувався до 30 грудня 2013 року, тобто до дня, коли до позивача не завітала відповідач, яка повернулась з держави Ізраїль, та яка є дальньою родичкою позивача. З січня по липень 2014 року відповідач час від часу пропонувала позивачу купити продукти харчування, ліки, правда за гроші позивача, бо казала, що вона виплатила борг, пенсія в неї замала і грошей вона не має. Зазначила, що в липні 2014 року відповідач увійшла в довіру до позивача та запропонувала останній відлучити жінку, яка на той час доглядала позивача, та оформити документи на відчуження спірної квартири на свою користь. В серпні 2014 року, за попередньої домовленості з позивачем, в її квартиру прийшла відповідач разом з чоловіком, який представився директором Агенства Нерухомості «Успех» - ОСОБА_7. Відповідач пояснила, що цей чоловік є фахівцем по укладанню договорів довічного утримання. Відповідач також пояснила про суть договору довічного утримання, де відповідач допомагає матеріально, надає різні послуги позивачу, а спірна квартира після смерті позивача переходить до відповідача. На такі умови позивач погодилась, передала необхідні документи та заплатила гроші за послуги ОСОБА_7 13 вересня 2014 року до позивача у квартиру прийшли відповідач та ОСОБА_7, та відповідач надала позивачу документ для підпису та показала, де їй підписати, а також пояснила, що вказаний документ є договором довічного утримання. Позивачу на той час вже виповнилось 85 років, більшу частину свого життя вона прожила в Радянському Союзі та українську мову не розуміє, про що відповідач знала. Зазначила також, що під впливом наведених обставин, а також довіри до відповідача, позивач підписала договір довічного утримання, який в наявності був договором купівлі-продажу спірної квартири. Через деякий час після оформлення спірного правочину позивач звернулась у відповідну державну установу для оформлення субсидії, де отримала відмову з підстав відсутності у неї права власності на нерухоме майно. Після цього вона запросила юриста, який вивчив наявні у неї документи та розяснив, що у 2014 році був укладений договір купівлі-продажу, за умовами якого позивач нібито отримала від відповідача грошові кошти за продану квартиру, тоді як грошових коштів вона не отримувала. Відповідно до п. 4 договору купівлі-продажу продаж вчинено за 149 000,00 грн., що значно нижче за визначену ринкову вартість, яка визначена у розмірі 149 000,00 грн. На даний час позивач зареєстрована та постійно мешкає в спірній квартирі, проводить оплати комунальних послуг, користується своїми меблями, технікою тощо. Відповідач тривалий час з позивачем не спілкується, в спірну квартиру не зявляється. Підставою позову позивач визначила ст.. 234 ЦК України, оскільки вважає, що між нею та відповідачем було укладено фіктивний правочин. Відповідно до частин 1, 2 ст. 234 ЦК України, фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та п'ятої статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 ЦК України. У звязку з викладеним, саме тому позивач звернулась до суду з даним позовом.

26 лютого 2018 року відповідачем за первісним позовом ОСОБА_2 була подана зустрічна позовна заява до ОСОБА_4, треті особи: ОСОБА_5 державна нотаріальна контора, Департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур ОСОБА_5 міської ради, в якій вона просила: усунути ОСОБА_2 перешкоди в користуванні квартирою № 16 в будинку № 61 по пр. Пушкіна в м. Дніпрі шляхом виселення ОСОБА_4 з квартири АДРЕСА_2, без надання іншого житлового приміщення; зняти ОСОБА_4 з реєстрації місця проживання в ІНФОРМАЦІЯ_2; вселити ОСОБА_2 в квартиру АДРЕСА_2. В обґрунтування вимог зустрічної позовної заяви посилалася на положення ст.ст. 316, 317, 319, 383, 391, 405 ЦК України. Зазначила, що оспорюваний правочин - договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_3 не має ознак фіктивного, оскільки сторони підписали його у присутності нотаріуса, ОСОБА_2 особисто були ОСОБА_4 передані кошти за квартиру, а вона передала ОСОБА_2 квартиру шляхом вручення ключів від неї, та правовстановлюючих документів. Квартирою ОСОБА_4 користується тимчасово з дозволу ОСОБА_2, вона залишилася проживати в ній, оскільки є особою пенсійного віку, в цьому будинку проживають сусіди, з якими в неї дружні стосунки, та які її відвідують. У неї під час договірних відносин з ОСОБА_4 був намір укласти з нею саме договір купівлі - продажу квартири, інших цілей, ніж ті, що передбачені правочином, у ОСОБА_2 не було. Отже, вважає, що ОСОБА_4 та ОСОБА_2 досягли правового результату щодо купівлі-продажу квартири, підписання договору свідчить про настання юридичних наслідків, а саме: право власності на квартиру зареєстровано за ОСОБА_2, а ОСОБА_4 отримала кошти за неї. Домовленість між сторонами в частині тимчасового проживання ОСОБА_4 в квартирі була усною. Домовленості щодо звільнення спірної квартири ОСОБА_4 не виконала. Зазначила, що ОСОБА_4 перешкоджає ОСОБА_2 користуватися своєю власністю, замок на вхідних дверях змінила, не надає ключів від квартири, на телефонні дзвінки не відповідає, виселятися з квартири не бажає, тому вважає, що ОСОБА_4 чинить їй перешкоди в користуванні вказаною квартирою. Вважає, що ОСОБА_4 за рішенням суду повинна бути виселена з квартири без надання іншого житлового приміщення, знята з реєстрації постійного місця проживання за адресою ІНФОРМАЦІЯ_3, а ОСОБА_2 вселена до цього житлового приміщення як власник квартири. Проживання у спірній квартирі ОСОБА_4 без згоди ОСОБА_2 є порушенням її права власності, яке відповідно до ст. 391 ЦК України власник має право вимагати усунути. Між сторонами по справі договорів найму на проживання у спірній квартирі не укладались, разом з попереднім власником у спірній квартирі як член сім'ї ОСОБА_2 не проживала, вони не вели з ОСОБА_4 спільного господарства, у звязку з чим вважає, що ОСОБА_4, залишаючись зареєстрованою та проживаючи в ІНФОРМАЦІЯ_4 та перешкоджаючи ОСОБА_2 належним чином користуватися і володіти вказаною квартирою, порушує її права як власника квартири. У звязку з викладеним, ОСОБА_2 звернулась до суду з даним зустрічним позовом. Посилалася на положення ст.ст. 316, 317, 319, 383, 391, 405 ЦК України.

Ухвалою Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 06 березня 2018 року було прийнято зустрічну позовну заяву ОСОБА_2 до ОСОБА_4, треті особи: ОСОБА_5 державна нотаріальна контора, Департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур ОСОБА_5 міської ради про усунення перешкод в користуванні квартирою, виселення з квартири, зняття з реєстрації місця проживання та вселення, та об'єднано її в одне провадження з первісним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2, третя особа ОСОБА_5 державна нотаріальна контора Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області про визнання договору купівлі-продажу нерухомого майна недійсним (а.с. 119).

29 березня 2018 року представник позивача за первісним позовом ОСОБА_4 ОСОБА_1 надав до суду додаткові письмові пояснення, у яких зазначено, що під час судових засідань в іншій справі відповідач та її представник ОСОБА_3 заплутались в своїх показах та не змогли пояснити, де відповідач взяла гроші на купівлю квартири. Відповідач не змогла також пояснити коли саме вона розрахувалась з позивачем, а також не змогла пояснити чому сума, за яку сторони наче розрахувались, втричі менша, ніж сума оцінки спірної квартири. Відповідач неправильно описала зовнішній вигляд нотаріуса ОСОБА_6 Також, звертає увагу на відомості з декларації завідувача Другої дніпровської державної нотаріальної контори Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області ОСОБА_6, яка посвідчила спірний правочин, та яка 22 серпня 2016 року придбала в особисту власність автомобіль вартістю понад один мільйон гривень. Позовні вимоги просить задовольнити відповідно до частин 1, 2 ст. 234 ЦПК України, правові наслідки фіктивного правочину.

Представник позивача за первісним позовом ОСОБА_4 ОСОБА_1 в судовому засіданні позовні вимоги підтримав та просив суд їх задовольнити з підстав, наведених у позовній заяві. Проти зустрічної позовної заяви заперечував в повному обсязі та просив суд відмовити у його задоволенні. Також, зазначив, що оспорюваний договір купівлі-продажу є фіктивним, ніяких грошей від відповідача за первісним позовом за квартиру позивач за первісним позовом не отримувала. Будь-яких перешкод у користуванні вказаної квартирою, як до підписання договору так і після його укладення, відповідач позивачу не чинить, позивач продовжує проживати у спірній квартирі та сплачувати за неї комунальні послуги.

Відповідач ОСОБА_2 у судовому засіданні 02.07.2018 року позовні вимоги не визнала, заперечувала проти задоволення позову в повному обсязі та просила суд відмовити в його задоволенні, оскільки підстав для визнання договору недійсним не має. Зустрічну позовну заяву підтримала в повному обсязі та просила суд її задовольнити з підстав, наведених у зустрічній позовній заяві. Суду пояснила, що під час укладення оспорюваного договору з позивачем вона мала намір укласти саме договір купівлі-продажу, оскільки саме про такий договір вони домовлялися з позивачем. Наміру приховати будь-яку іншу угоду вона не мала. За квартиру розрахувалася з ОСОБА_4 в день укладення договору. Визнала ту обставину, що під час укладення Договору купівлі-продажу вони з позивачем досягли згоди про те, що ОСОБА_4 буде проживати у квартирі до своєї смерті, і ОСОБА_2 не буде заперечувати проти цього та не буде перешкоджати їй у проживанні, оскільки позивач є її родичкою та особою похилого віку. А звернення до суду з зустрічним позовом було обумовлено необхідністю захищати свої права у звязку з поданням ОСОБА_4 первісного позову.

Представник відповідача за первісним позовом ОСОБА_2 - ОСОБА_3 в судовому засіданні позовні вимоги не визнала, заперечувала проти задоволення позову в повному обсязі та просила суд відмовити в його задоволенні, оскільки підстав для визнання договору недійсним не має. Зустрічну позовну заяву підтримала в повному обсязі та просила суд її задовольнити з підстав, наведених у зустрічній позовній заяві. Також, зазначила, що позивач та відповідач є родичами, відповідач за первісним позовом є дружиною племінника позивача. У них завжди були гарні стосунки. Позивач та відповідач досягли згоди з усіх істотних умов оспорюваного договору. Під час укладення договору вона мала намір укласти саме договір купівлі-продажу квартири, а не будь-яку іншу угоду, оскільки вони ще раніше домовилися з позивачем про укладення договору купівлі-продажу. Відповідач передала позивачу обумовлену договором суму грошових коштів за квартиру. При цьому, після укладення договору купівлі-продажу квартири відповідач дозволила позивачу проживати у цій квартирі, оскільки позивач за первісним позовом є літньою жінкою та у вказаному будинку проживає багато її друзів.

Представник третьої особи - Другої Дніпропетровської державної нотаріальної контори в судове засідання не зявився, про день, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, причини неявки суду не повідомив.

Представник третьої особи - Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур ОСОБА_5 міської ради в судове засідання не зявився, про день, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, причини неявки суду не повідомив.

Допитаний в судовому засіданні 08 червня 2018 року у якості свідка ОСОБА_7 суду пояснив, що ОСОБА_2 є подругою його тещі, вона проживала в одному будинку на ж/м Перемога. На теперішній час наскільки йому відомо вона працює поваром у школі. ОСОБА_4 він бачив два рази: один раз він привозив ОСОБА_2 до ОСОБА_4 з продуктами харчування, а другий раз приблизно три роки тому привозив жінку - нотаріуса додому до ОСОБА_4 Коли він привіз нотаріуса, то піднявся з ним до багатоквартирного будинку у квартиру. Нотаріус попросила у ОСОБА_4 паспорт, перевірила документи та спілкувалась з останньою. Потім нотаріус зачитала ОСОБА_4 договір, спитала чи зрозумілий їй зміст договору, на що остання відповіла, що зміст договору їй зрозумілий, вона продає квартиру своїй родичці. Потім у нього питали скільки коштує встановлення у квартиру опалення. Після підписання договору ОСОБА_2 та ОСОБА_4 залишились у вказаній квартирі, а він відвіз нотаріуса на роботу у нотаріальну контору. Також пояснив, що йому, як сторонній людині, під час підписання ОСОБА_4 договору в той день, було зрозуміло, що укладається договір купівлі-продажу. Нотаріус розяснила ОСОБА_4, що відбувається купівля-продаж квартири, на що ОСОБА_4 відповіла, що їй все зрозуміло. Він також бачив, що передавались гроші, однак яка саме сума грошей передавалась йому не відомо. Нотаріус питала у ОСОБА_4 та ОСОБА_2 чи розрахувались сторони за договором. Крім того, нотаріус питала у ОСОБА_4 чи розуміє остання, що після продажу квартири ОСОБА_2 як нова власниця, якщо того забажає, може навіть виселити її з даної квартири, на що ОСОБА_4 відповідала, що вони з ОСОБА_2 є родичами і що вони між собою домовились, що ОСОБА_4 буде проживати у вказаній квартирі до смерті. Вказав, що нотаріус здається зачитувала договір російською мовою, однак точно він не памятає. ОСОБА_2 та ОСОБА_4 підписали даний договір, а також розписались у книзі нотаріуса. ОСОБА_4, на його думку, виглядала адекватно та розуміла значення своїх дій, на стан здоровя не скаржилась, також питала у нього про вартість батарей опалення. Перед укладенням того договору ОСОБА_2 просила у нього порадити їй якогось нотаріуса, після чого він порадив їй саме державного нотаріуса, оскільки до нього більше довіри. З нотаріусом він про необхідність укладення договору не домовлявся, хто домовлявся з нотаріусом йому невідомо. Можливо він дізнавався у нотаріуса чи можна його привезти додому для посвідчення договору, однак точно він цього не памятає, оскільки минуло багато часу.

Вислухавши пояснення сторін та їх представників, допитавши свідка, дослідивши матеріали справи та оцінивши наявні докази у їх сукупності, судом встановлені наступні фактичні обставини справи та відповідні їм правовідносини.

Судом встановлено, що 13 вересня 2014 року між ОСОБА_4 (продавцем) та ОСОБА_2 (покупцем) було укладено договір купівлі-продажу квартири (надалі - Договір), згідно якого ОСОБА_2 купила квартиру АДРЕСА_4. Зазначений договір було посвідчено державним нотаріусом Другої дніпропетровської державної нотаріальної контори ОСОБА_6 та зареєстровано у реєстрі № 1-548 (а.с. 8).

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 655 ЦК України передбачено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно п. 4 Договору купівлю-продаж зазначеної квартири було вчинено за 149 000,00 грн. Підписанням цього Договору сторони свідчать про одержання Продавцем від Покупця повного розрахунку за продану квартиру та відсутність у сторін будь-яких матеріальних претензій одна до одної.

У пункті 7 Договору зазначено, що Покупець в шлюбі та фактичних шлюбних відносинах не перебуває та нерухоме майно, що є предметом даного Договору, належатиме їй на праві особистої приватної власності.

Вказані обставини також були встановлені рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 26 січня 2017 року (а.с. 30-32) по цивільній справі № 204/6457/16-ц (провадження № 2/204/226/17) за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2, третя особа ОСОБА_5 державна нотаріальна контора Головного про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири та скасування запису про реєстрацію права власності, яке було залишено без змін ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 20 липня 2017 року (а.с.33-36).

Предметом позову під час розгляду судом справи № 204/6457/16-ц (провадження № 2/204/226/17) було визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_5, укладений 13 вересня 2014 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_2, посвідчений державним нотаріусом Другої дніпропетровської державної нотаріальної контори ОСОБА_6, реєстровий номер 1-548.

Підставою позову позивач визначив ст. 235 ЦК України, оскільки вважав, що укладений між ними договір є удаваним, а тому підлягає визнанню недійсним оскільки удаваним правочином є правочин, який вчинено сторонами для приховування іншого правочину, який вони насправді вчинили, а насправді сторони вчинили договір довічного утримання. Також посилався на ст. 233 ЦК України ст. 233 ЦК України, та зазначав, що договір укладено внаслідок тяжких обставин на вкрай невигідних умовах, а саме внаслідок наявності важкої хвороби і необхідності у догляді та сторонній допомозі.

Згідно ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 26 січня 2017 року (а.с. 30-32) по цивільній справі № 204/6457/16-ц (провадження № 2/204/226/17) у задоволені позовних вимог ОСОБА_4 було відмовлено, оскільки позивач в порушення вимог діючого на той час ЦПК України, не надав суду належних та допустимих доказів на підтвердження того, що між ОСОБА_4 з однієї сторони та ОСОБА_2 з другої сторони, виникли інші правовідносини, ніж передбачені договором купівлі-продажу квартири, а воля сторін була спрямована на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені укладеним між ними договором купівлі-продажу. Так само позивачем не було доведено, що на момент укладення угоди у позивача існували тяжкі обставини, за відсутності яких правочин не було б вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах, та не доведено того, що на момент укладення спірного договору купівлі-продажу квартири позивач мала тяжку хворобу. Усі доводи позивача в обґрунтування заявлених позовних вимог були недоведеними та спростовувалися наявними матеріалах справи доказами.

З копії запису № 1-548 від 13 вересня 2014 року з Реєстру для реєстрації нотаріальних дій державного нотаріуса Другої дніпровської державної нотаріальної контори вбачається, що договір купівлі-продажу квартири серії НАВ № 700720, укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_2, у звязку з хворобою був посвідчений державним нотаріусом Другої дніпропетровської державної нотаріальної контори ОСОБА_6 на дому, за адресою: АДРЕСА_6 (а.с. 132-134).

Право власності на квартиру АДРЕСА_4 було зареєстровано на імя ОСОБА_2 у державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 13 вересня 2014 року, що підтверджується витягом № 26770749 від 13.09.2014 року (а.с. 9).

Представник позивача за первісним позовом ОСОБА_4 ОСОБА_1 просив визнати вищевказаний договір купівлі-продажу квартири недійсним, зазначивши, що ОСОБА_4 не мала намір укладати саме договір купівлі-продажу, не отримувала грошових коштів в якості оплати за продане нерухоме майно, на даний час ОСОБА_4 зареєстрована та постійно проживає у спірній квартирі, здійснює оплату за комунальні послуги, відповідач за первісним позовом ОСОБА_2 у спірну квартиру не зявляється.

В обґрунтування позову позивач за первісним позовом посилався, як на підставу своїх вимог, на ст. 234 ЦК України.

У відповідності до вимог ст. 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином.

Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Правові наслідки визнання фіктивного правочину недійсним встановлюються законами.

Відповідно до ч. 5 ст. 203 ЦК України, правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Слід зазначити, що згідно п. 12 Договору купівлі-продажу квартири від 13.09.2014 року, вимоги ст. 203 ЦК України щодо загальних вимог, додержання яких є необхідним для чинності правочину, сторонам було роз'яснено нотаріусом.

Положеннями ч. 1 ст. 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 3 ст. 215 ЦК України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

У пункті 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06 листопада 2009 року № 9 роз'яснено, що для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину.

Судам необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний.

Фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаним; вчиняючи фіктивний правочин, сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. Фіктивним може бути визнаний будь-який правочин, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків. Ознака вчинення його лише для вигляду повинна бути властива діям обох сторін правочину. Якщо одна сторона діяла лише для вигляду, а інша намагалася досягти правового результату, такий правочин не може бути фіктивним. Позивач, який звертається до суду з позовом про визнання правочину фіктивним, повинен довести суду відсутність в учасників правочину наміру створити юридичні наслідки.

Отже, з викладеного вбачається, що обовязок доказування фіктивності правочину покладений саме на позивача по справі, який повинен довести відсутність в учасників правочину наміру створити юридичні наслідки обумовлені правочином. При цьому, ознака фіктивності вчинення правочину повинна бути властива діям обох сторін правочину.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Предметом доказування, відповідно до ч. 2 ст. 77 ЦПК України, є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

В порушення положень ст.ст. 13, 81 ЦПК України, стороною позивача за первісним позовом не надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження того, що договір купівлі-продажу квартири від 13.09.2014 року, укладений між ОСОБА_4 з однієї сторони та ОСОБА_2 з другої сторони, був укладений лише для виду, без наміру в обох учасників даного правочину створити його юридичні наслідки, що обумовлені договором купівлі-продажу.

При цьому, відповідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Більш того, у пункті 10 договору купівлі-продажу квартири від 13.09.2014 року вказано, що продавець та покупець підтвердили, що договір цей не носить характеру фіктивного та удаваного правочину.

Представник позивача за первісним позовом посилається на те, що в дійсності позивач за первісним позовом не мала наміру відчужувати належне їй нерухоме майно, після укладення спірного договору купівлі-продажу квартири вона продовжує проживати та бути зареєстрованою у вказаній квартирі, а також сплачує комунальні послуги, на підтвердження чого надав копії квитанцій про оплату житлово-комунальних послуг (а.с. 137-168).

Разом з цим, сторона відповідача за первісним позовом наполягає на тому, що відповідач за первісним позовом бажала досягти правового результату саме щодо купівлі-продажу квартири та саме такий намір вона мала під час укладення спірного договору купівлі-продажу. Будь-яких інших цілей, ніж ті, що передбачені договором купівлі-продажу квартири від 13.09.2014 року, у ОСОБА_2 не було.

Про наміри відповідача за первісним позовом реального настання правових наслідків, що обумовлені договором купівлі-продажу квартири від 13.09.2014 року, свідчить також те, що ОСОБА_2 після укладення вищевказаного договору купівлі-продажу у встановленому законом порядку зареєструвала право власності на квартиру АДРЕСА_4.

Крім того, з показань свідка ОСОБА_7, допитаного в судовому засіданні в якості свідка, вбачається, що ОСОБА_4 під час підписання спірного договору купівлі-продажу квартири пояснювала нотаріусу, що повністю розуміє, що укладає з ОСОБА_2 саме договір купівлі-продажу, та розповідала, що за її спільною домовленістю з ОСОБА_2 вона після укладення договору-купівлі-продажу квартири продовжить проживати у даній квартирі.

При цьому, суд звертає увагу, що правочин не може бути фіктивним, якщо одна сторона діяла лише для вигляду, а інша намагалася досягти правового результату.

Представник відповідача за первісним позовом зазначила, що позивач за первісним позовом ОСОБА_4 дійсно на теперішній час проживає у ІНФОРМАЦІЯ_5 та сплачує комунальні послуги за квартиру, однак вказаною квартирою вона користується тимчасово, з дозволу ОСОБА_2, оскільки ОСОБА_4 є особою пенсійного віку, в цьому будинку проживають сусіди, з якими в неї дружні стосунки, та які її відвідують.

Стороною позивача за первісним позовом не доведено, що договір купівлі-продажу квартири від 13.09.2014 року ОСОБА_4 та ОСОБА_2 уклали лише формально, та, що в дійсності ОСОБА_2 не мала наміру на настання реальних правових наслідків за спірним договором купівлі-продажу квартири. Жодних належних та допустимих доказів на підтвердження таких тверджень стороною позивача суду не надано.

Доказів того, що обидві сторони оспорюваного правочину діяли свідомо, лише для виду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаним, без наміру настання правових наслідків за договором купівлі-продажу квартири від 13 вересня 2014 року, матеріали справи не містять.

Суд зауважує, що наявності наміру однієї сторони на укладення фіктивної угоди, недостатньо. Обовязковою умовою для визнання правочину фіктивним є волевиявлення обох сторін, та їх взаємний намір не здійснювати дії, спрямовані на настання правових наслідків обумовлених договором.

Твердження сторони позивача за первісним позовом про те, що грошових коштів за продаж квартири позивач не отримувала взагалі, стороною позивача не доведено, та вони спростовуються доказами наявними у справі. При цьому, у п. 4 оспорюваного договору купівлі-продажу квартири від 13.09.2014 року зазначено, що підписання цього Договору сторонами свідчить про одержання Продавцем від Покупця повного розрахунку за продану квартиру та відсутність у сторін будь-яких матеріальних претензій одна до одної.

Твердження сторони позивача про те, що відповідач неправильно описала зовнішній вигляд нотаріуса ОСОБА_6 та посилання на відомості з декларації державного нотаріуса ОСОБА_6 про придбання останньою автомобіля, судом до уваги не беруться, оскільки вони виходять за межі предмета доказування по даній справі та не мають жодного доказового значення щодо визнання оспорюваного договору купівлі-продажу фіктивним.

В обґрунтування позову представник позивача за первісним позовом посилався, як на підставу своїх вимог також на те, що позивач є особою похилого віку, мала тяжку хворобу, більшу частину свого життя прожила у Радянському Союзі та не знає української мови, у звязку з чим не могла прочитати спірний договір купівлі-продажу квартири.

Однак, такі посилання представника позивача не доведені відповідними належними та допустимими доказами, та спростовуються показами допитаного в судовому засіданні свідка ОСОБА_7, який повідомив, що ОСОБА_4 поводила себе адекватно, розуміла значення своїх дій та те, що укладає з ОСОБА_4В саме договір купівлі-продажу квартири, на стан здоровя не скаржилась, перед підписанням договору купівлі-продажу квартири нотаріус також зачитувала ОСОБА_4 даний договір, та цікавилася про те, чи вона усвідомлює характер вчинюваного правочину та його наслідки, на що ОСОБА_4 відповідача, що вона все розуміє. Доказів щодо наявності у ОСОБА_4 тяжкої хвороби стороною позивача суду також не надано.

Оцінюючи наданий стороною позивача компакт-диск з відеозаписом випуску телепередачі «Предступление и наказание» на тему «Мною підписано», яка транслювалась в ефірі 34 телеканалу 07 квітня 2018 року о 18.00 годині суд зазначає, що він не має доказового значення у даній справі, предметом якої є визнання договору купівлі-продажу нерухомого майна недійсним, оскільки в ньому висловлена лише особиста субєктивна думка авторів сюжету та редакторів програми, а тому до уваги судом не береться (а.с. 188).

Оцінюючи у сукупності усі інші доводи сторони позивача за первісним позовом, суд ставиться до них критично, до уваги не бере та відхиляє, з огляду на те, що доводи позивача очевидно не відносяться до предмета спору, є явно необґрунтованим, безпідставними та спростовуються наявними в матеріалах справи доказами.

З наданих сторонами доказів вбачається, що договір купівлі-продажу квартири від 13 вересня 2014 року, укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_2, посвідчений державним нотаріусом Другої дніпропетровської державної нотаріальної контори ОСОБА_6 та зареєстрований у реєстрі № 1-548, відповідає передбаченим ст. 203 ЦК України загальним вимогам, які свідчать про чинність вказаного правочину.

На підставі викладеного та враховуючи, що стороною позивача за первісним позовом не доведено, що позивач та відповідач уклали договір купівлі-продажу квартири від 13.09.2014 року лише формально, та, що в дійсності вони обидві не мали умислу на настання реальних правових наслідків обумовлених договором купівлі-продажу квартири, тобто не доведено, що сторонами було укладено фіктивний правочин, суд приходить до переконливого висновку, що підстав для визнання договору купівлі-продажу недійсним не має, у звязку з чим у задоволенні позовних вимог позивачу за первісним позовом слід відмовити.

Щодо позовних вимог зустрічної позовної заяви ОСОБА_2 до ОСОБА_4, треті особи: ОСОБА_5 державна нотаріальна контора, Департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур ОСОБА_5 міської ради про усунення перешкод в користуванні квартирою, виселення з квартири, зняття з реєстрації місця проживання та вселення, суд виходить з наступного.

У відповідності зі ст. 41 Конституції України кожний має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності здобувається в порядку, визначеному законом.

Згідно ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обовязків власник зобовязаний додержуватися моральних засад суспільства.

Як вже було встановлено під час розгляду даної справи ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу квартири від 13 вересня 2014 року, укладеного між ОСОБА_4 (продавцем) та ОСОБА_2 (покупцем), посвідченого державним нотаріусом Другої дніпропетровської державної нотаріальної контори ОСОБА_6, зареєстрованого у реєстрі № 1-548, на праві власності належить квартира АДРЕСА_4.

У зустрічній позовній заяві ОСОБА_2 зазначено, що ОСОБА_4 перешкоджає їй користуватися своєю власністю, замок на вхідних дверях змінила, не надає ключів від квартири, на телефонні дзвінки не відповідає, виселятися з квартири не бажає, тому вважає, що ОСОБА_4 чинить їй перешкоди в користуванні вказаною квартирою, у звязку з чим просить суд: усунути ОСОБА_2 перешкоди в користуванні квартирою № 16 в будинку № 61 по пр. Пушкіна в м. Дніпрі шляхом виселення ОСОБА_4 з вказаної квартири без надання іншого житлового приміщення; зняти ОСОБА_4 з реєстрації місця проживання в ІНФОРМАЦІЯ_2; вселити ОСОБА_2 в квартиру АДРЕСА_2.

За приписами ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Права власника квартири визначені ст. 383 ЦК України, яка передбачає право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сімї, інших осіб, розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у права власника можливо лише з підстав, передбачених законом.

Згідно ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Разом з цим, як зазначила сама ОСОБА_2 у зустрічній позовній заяві та підтвердила особисто в судовому засіданні, ОСОБА_4 проживає у ІНФОРМАЦІЯ_5 з дозволу ОСОБА_2, оскільки остання є особою пенсійного віку, її родичкою, та під час укладення Договору купівлі-продажу вони досягли згоди про те, що ОСОБА_4 буде проживати у квартирі до своєї смерті, і ОСОБА_2 не буде заперечувати проти цього та не буде перешкоджати їй у проживанні.

Жодних доказів того, що ОСОБА_4 чинить ОСОБА_2 будь-які перешкоди у користуванні квартирою № 16 у будинку № 61 по проспекту Пушкіна у м. Дніпрі, стороною позивача за зустрічною позовною заявою суду не надано. Усі доводи зустрічного позову ґрунтуються лише на поясненнях самого позивача за зустрічним позовом. Крім того, позивачем за зустрічним позовом у судовому засіданні було визнано, що звернення до суду з зустрічним позовом було обумовлено необхідністю захищати свої права у звязку з поданням ОСОБА_4 первісного позову.

При цьому, суд звертає увагу, що законом передбачений обовязок сторін подавати докази в обґрунтування своїх вимог або заперечень.

Суд також зауважує, що особа має право звернутись до суду за захистом саме порушених, невизнаних або оспорюваних прав.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

При цьому, відповідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

В судовому засіданні встановлено, що позивач за зустрічною позовною заявою в обґрунтування своїх позовних вимог та доведення перед судом вказаних у позові обставин, не надала суду будь-яких належних та допустимих доказів.

Сам факт звернення ОСОБА_4 до суду з позовною заявою про визнання договору купівлі-продажу квартири від 13 вересня 2014 року недійсним не може свідчити про вчинення ОСОБА_4 перешкод ОСОБА_2 у володінні, користуванні і розпорядженні квартирою № 16 у будинку № 61 по проспекту Пушкіна у м. Дніпрі.

При цьому, статтею 263 ЦПК України передбачено, що рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує питання, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються.

Отже, стороною позивача за зустрічною позовною заявою не доведено перед судом, що її право на володіння, користування і розпорядження квартирою № 16 у будинку № 61 по проспекту Пушкіна у м. Дніпрі було порушено відповідачем ОСОБА_4

Так само стороною позивача за зустрічною позовною заявою не доведено, що ОСОБА_4 чинить ОСОБА_2 будь-які перешкоди у користуванні квартирою, що на думку позивача за зустрічним позовм є підставою для виселення ОСОБА_4 з квартири.

У звязку з наведеним суд приходить до переконання, що підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_2 в частині усунення їй перешкоди в користуванні квартирою № 16 в будинку № 61 по пр. Пушкіна в м. Дніпрі шляхом виселення ОСОБА_4 з вказаної квартири без надання іншого житлового приміщення, не має.

Враховуючи, що позовні вимоги про зняття ОСОБА_4 з реєстрації місця проживання та вселення ОСОБА_2 у квартиру АДРЕСА_2 є похідними від вимог про усунення перешкод в користування квартирою та виселення, підстав для задоволення яких судом не встановлено, то у задоволені позовних вимог в цій частині також слід відмовити.

Крім того, матеріали справи не містять будь-яких переконливих доказів на підтвердження того, що відповідач за зустрічною позовною заявою ОСОБА_4 в добровільному порядку відмовляється виселятися з квартири АДРЕСА_4, відмовляється зніматися з реєстрації місця проживання, змінила замок на вхідних дверях квартири та не надає ключів від вказаної квартири, та перешкоджає ОСОБА_2 вселитись у квартиру АДРЕСА_4.

Враховуючи викладене, оскільки позовні вимоги ОСОБА_2 за зустрічною позовною заявою є недоведеними, а також враховуючи, що стороною позивача за зустрічною позовною заявою не доведено перед судом, що її право на володіння, користування і розпорядження спірною квартирою було порушено відповідачем за зустрічним позовом, суд приходить до переконливого висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог у повному обсязі, у звязку з чим у задоволенні зустрічної позовної заяви слід відмовити за недоведеністю.

Підсумовуючи наведене, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об'єктивно наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв'язок у їх сукупності, з'ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що відповідно до ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд приходить до висновку, що у задоволені позовних вимог за первісним позовом ОСОБА_4, а також у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 за зустрічною позовною заявою, слід відмовити у повному обсязі.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Таким чином, оскільки під час розгляду справи суд прийшов до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 за первісним позовом, то судові витрати по справі за первісним позовом підлягають віднесенню на сторону позивача за первісним позовом. Також, оскільки під час розгляду справи суд прийшов до висновку про відмову ОСОБА_2 у задоволенні позовних вимог за зустрічною позовною заявою, то судові витрати по справі за зустрічною позовною заявою підлягають віднесенню на сторону позивача за зустрічним позовом.

На підставі ст.ст. 203, 215, 218, 234, 319, 391, 655 Цивільного кодексу України, та керуючись ст.ст. 2, 4, 81, 82, 141, 259, 263-265, 268, 272, 273 ЦПК України, -

ВИРІШИВ:

У задоволені позовної заяви ОСОБА_4 до ОСОБА_2, третя особа ОСОБА_5 державна нотаріальна контора Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області про визнання договору купівлі-продажу нерухомого майна недійсним відмовити.

У задоволенні зустрічної позовної заяви ОСОБА_2 до ОСОБА_4, треті особи: ОСОБА_5 державна нотаріальна контора, Департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур ОСОБА_5 міської ради про усунення перешкод в користуванні квартирою, виселення з квартири, зняття з реєстрації місця проживання та вселення відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

На рішення може бути подана апеляційна скарга безпосередньо до апеляційного суду Дніпропетровської області шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення виготовлений 03 липня 2018 року.

Суддя Д.Л. Черкез