н/п 2/490/639/2018 Справа № 490/6011/17
Центральний районний суд м. Миколаєва
__________________________________________________________ РІШЕННЯ
11 червня 2018 року м. Миколаїв
Центральний районний суд м. Миколаєва у складі:
головуючого судді Гуденко О.А.
при секретарі Кваші С.О.,
за участі представника позивача ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання договору купівлі-продажу транспортного засобу недійсним, -
В липні 2017 року позивач звернувся до суду з позовом до відповідачів, в якому просив про визнання договру купівлі-продажу автомашини Мерседес А-170, д/н ВЕ 4108АЕ, укладений між відповідачами 07 грудня 2016 року за реєстраційним номером 4841 недійсним та повернути сторони в попередній стан.
В обгрунтування позову посилався на те, що вказаний автомобіль був придбаний під час перебування ушлюбі з ОСОБА_2В, та оформлений на її ім1я, отже є спільною сумісною власністю подружжя. Після розірвання шлюбу йому стало відомо, що без його згоди відповідака оформила автомобіль на ОСОБА_3, з яким перебуваєж у фактичних шлюбнихї відносинах. Укладаючи договір купівлі-продажу автомобіля 07.12.2016 року без згоди на це позивача, відповідачі порушили його право власності на частину у спільному майні подружжя. Крім того, цей договір не був напроавлений на настання реальних наслідків, тому щл кошти за продаж автомобіля ОСОБА_2В, не отримувала, його дійсною метою було уникнуттии розподілу спільного майна подружжя, отже договрі не відповідає вимогам ст. 203 ЦК України.
Представник позивача в судовому засіданні просила задвольнити позов в повному обсязі.
Представник відовідача надав суду відзив на позовну заяву, просив про відмову у позові за недоведеністю позовних вимог.
Як встановлено судом, ОСОБА_1 перебував в зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2 з 08.04.2006 року до 22 травня 2018 року ( рішення Заводського районного суду м.миколаєва у справі № 487/1943/18) , як стверджує позивач фактичні шлюбні відносини припинені з 2013 року.
Згідно Договору купівлі-продажу від 07.12.2016 року ОСОБА_2В, продала, А ОСОБА_3В, купив автомобіль Мерседес-Бенц А170, 2006 року випуску , д/н ВЕ4108АЕ за 49 000 грн. Договір зареєстровано в РСЦ МВС у Миколаївській області. Вказаний автомобіль був зареєстрований на праві власності за ОСОБА_2 30 травня 2006 року .
Таким чином суд вважає встановленим, і таке не заперечували сторони, що вказаний автомобіль перебував у спільній сумісній власності подружжя.
Доказів того, що позивач надавав письмової згоди на укладення зазначеного договору купівлі-продажу автомобіля матеріали справи не містять.
Відповідно до ст. 76, 77 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.
Загальними вимогами процесуального права, визначено обов'язковість установлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також оцінки всіх доказів, з яких суд виходив при вирішенні позову. Без виконання цих процесуальних дій ухвалити законне й обґрунтоване рішення у справі неможливо.
Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод проголошує право кожного на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.
Відповідно до ч.1 ст. 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.
За змістом частини першої статті 203, частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 статті 203 цього Кодексу, і, зокрема, коли зміст правочину суперечить ЦК України, іншим актам цивільного законодавства.
Отже, підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог щодо відповідності змісту правочину ЦК України та іншим актам цивільного законодавства саме на момент вчинення правочину.
Відповідно до статті 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально завірена.
Отже, згода одного з подружжя на відчуження цінного спільного сумісного майна має бути надана в письмовій формі.Проте відсутність такої згоди сама по собі не може бути підставою для визнання договору, укладеного одним із подружжя без згоди другого з подружжя, недійсним.
Пунктом 6 статті 3 ЦК України до засад цивільного законодавства віднесено, серед іншого, добросовісність.Таким чином, укладення одним з подружжя договору щодо розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише в тому разі, якщо суд установить, що той з подружжя, хто уклав договір щодо спільного майна, та третя особа - контрагент за таким договором діяли недобросовісно, зокрема, що третя особа знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності і що той із подружжя, що укладає договір, не отримав згоди на це другого подружжя.
Так, згідно правової позиції ВСУ, викладеної у постановах від 22.02.2017 року у справі №6-17цс17 та від 30.03.2016 року №6-533цс16, укладення одним з подружжя договору щодо розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише в тому разі, якщо судом буде встановлено, що той з подружжя, який уклав договір щодо спільного майна, та третя особа - контрагент за таким договором діяли недобросовісно, зокрема, що третя особа знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності, і що той з подружжя, який укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя.
Доказів того, чи діяв покупець ОСОБА_3 недобросовісно при укладенні спірного договору, чи було йому відомо, що автомобіль є спільним майном подружжя і що позивач не надавав своєї згоди на його продаж ( тим більше, що сам позивач в своєму позові зазначив про те, що фактично припинені шлюбні відносини з 2013 року) - позивачем суду не надано, як і не надано доказів того, що відповідачі перебувають у фактичних шлюбних відносинах.
Відповідно до ст. 71 СК України та роз'яснень, викладених в Постанові Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним таподіл спільного майна подружжя», поділу підлягає лише наявне в натурі спільне майно подружжя на час такого розподілу. Рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об'єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч. 1 ст. 63, ч. 1 ст. 65 СК ( 2947-14 ). У випадку коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім'ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі.
Виходячи з викладеного, позов не підлягає задоволенню .
Проте наведене не перешкоджає позивачеві захистити свої порушені права у інший передбачений законом спосіб та звернутися до суду з позовом про стягнення з відповідачки компенсації за частку у спільному майні подружжя.
Відповідно до вимог ст.ж 141 ЦПК України судові витрати відшкодуванню позивачеві не підлягають.
Керуючись ст.ст. 2, 81, 107, 259, 263-265 ЦПК України, суд
У задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити.
Рішення суду може бути оскаржене до Апеляційного суду Миколаївської області протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту рішення суду.

Суддя Гуденко О.А.

Повний текст рішення складено 23 червня 2018 року.