АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
Справа № 2033/9259/12 Головуючий суддя І інстанції Бабкова Т. В.
Провадження № 22-ц/790/1331/18 Суддя доповідач Піддубний Р.М.
Категорія: Спори, що виникають із
договорів позики, кредиту, банківського вкладу
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 червня 2018 року м. Харків

Апеляційний суд Харківської області в складі:

головуючого - судді Піддубного Р.М.,

суддів: Котелевець А.В., Тичкової О.Ю.,

за участю секретаря: Кравченко О.О.,

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу № 2033/9259/12 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 про стягнення заборгованості за договором позики, звернення стягнення на предмет іпотеки, виселення, скасування державної реєстрації місця проживання,з апеляційною скаргою ОСОБА_1 на заочне рішення Фрунзенського районного суду міста Харкова від 27 листопада 2017 року у складі судді Бабкової Т.В., -

встановив:

У листопаді 2012 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, в обґрунтування якого зазначив, що 31 липня 2008 року між ним та ОСОБА_4 було укладено договір позики, за умовами якого останній отримав 484 510 грн. та зобовязався повернути вказану суму у строк до 31 жовтня 2008 року. Того ж дня, у забезпечення виконання зобовязань за вказаним договором між ним та ОСОБА_4 та ОСОБА_4, яка діяла також в інтересах малолітніх ОСОБА_5 та ОСОБА_4, було укладено договір іпотеки, предметом якого є квартира АДРЕСА_1. Рішенням Апеляційного суду Харківської області від 13 липня 2010 року стягнуто з відповідачів заборгованість за договором позики у розмірі 497 571,86 грн., проте відмовлено у зверненні стягнення на предмет іпотеки через недотримання вимог ст. 35 Закону України «Про іпотеку» щодо надіслання письмової вимоги боржнику. Посилаючись на те, що ОСОБА_4 взятих на себе за договором позики зобовязань належним чином не виконав, з урахуванням уточнених у січні 2017 року позовних вимог, ОСОБА_1 просив в рахунок погашення заборгованості за договором позики від 31 липня 2008 року в розмірі 484 510 грн. звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання за ним права власності на квартиру АДРЕСА_2 згідно іпотечного договору від 31 липня 2008 року; стягнути з ОСОБА_4 інфляційні втрати у розмірі 932 602,02 грн. за період з 31 жовтня 2008 року по 26 грудня 2016 року, 3 % річних у розмірі 105 570,08 грн. за період з 24 вересня 2009 року по 26 грудня 2016 року; виселити ОСОБА_4, ОСОБА_4, ОСОБА_5 та ОСОБА_4 із вказаної квартири із скасуванням (зняттям) їхньої державної реєстрації місця проживання та зобовязати відповідачів не чинити йому перешкоди у користуванні квартирою.

Заочним рішенням Фрунзенського районного суду м. Харкова від 27 листопада 2017 року позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суму інфляції у розмірі 932 602 (девятсот тридцять дві тисячі шістсот дві) грн 02 коп. за період з 31 жовтня 2008 року по 26 грудня 2016 року, 3 % річних у розмірі 105 570 (сто пять тисяч пятсот сімдесят) грн 08 коп. за період з 24 вересня 2009 року по 26 грудня 2016 року, а також судовий збір у розмірі 10 718 (десять тисяч сімсот вісімнадцять) грн. 61 коп. В іншій частині у задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просив рішення в частині відмови у задоволенні позовних вимог про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності на нього та про виселення відповідачів без надання іншого житлового приміщення скасувати, ухвалити нове рішення, яким позов в цій частині задовольнити.

В обґрунтування скарги зазначив, що звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності за іпотекодержателем передбачено умовами укладеного з відповідачами договору, а також положення Закону України «про іпотеку», а тому судом безпідставно відмовлено у задоволенні його позову в цій частині.

Відповідачами рішення суду в апеляційному порядку не оскаржене.

Заслухавши доповідь судді, перевіривши законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги.

Судовим розглядом встановлено, що 31 липня 2008 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 було укладено договір позики, за умовами якого останній отримав у власність грошові кошти в сумі 484 510 грн. 00 коп., що за курсом НБУ на час укладення договору становило 100 000 доларів США, та зобовязався повернути позику у строк до 31 жовтня 2008 року.

Того ж дня, з метою забезпечення виконання зобов'язань за вказаним договором між ОСОБА_1 та ОСОБА_4, ОСОБА_4, яка діяла також від імені неповнолітніх ОСОБА_4, ОСОБА_5, зі згоди органу опіки і піклування було укладено договір іпотеки, предметом якого є квартира АДРЕСА_1.

Рішенням Апеляційного суду Харківської області від 13 липня 2010 року стягнуто в солідарному порядку з ОСОБА_4 та ОСОБА_6 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики у розмірі 497 571 грн. 86 коп.

Відмовляючи у задоволенні позову в частині звернення стягнення на предмет іпотеки, суд першої інстанції виходив з того, що законом не передбачена можливість визнання права власності на предмет іпотеки за іпотекодержателем у судовому порядку, оскільки такий спосіб є позасудовим способом врегулювання цього питання.

Судова колегія погоджується з висновками суду першої інстанції з наступних підстав.

Частиною 2 ст. 16 ЦК України передбачено, що одним зі способів захисту цивільних прав та інтересів судом може бути визнання права, в тому числі права власності на майно. Суд також може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Відповідно до ч. 3 ст. 33 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

У частинах 1, 3 ст. 36 Закону України «Про іпотеку» зазначено, що сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем та іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, який підлягає нотаріальному посвідченню і може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати: передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання в порядку, встановленому ст. 37 цього Закону; право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому ст. 38 цього Закону.

При цьому згідно із ч. 1 ст. 37 Закону України «Про іпотеку» правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності.

При цьому необхідно врахувати, що стаття 37 Закону України «Про іпотеку» не містить можливості визнання права власності на предмет іпотеки за іпотекодержателем за рішенням суду.

Порядок реалізації предмета іпотеки за рішенням суду врегульовано ст.39 Закону України «Про іпотеку», якою передбачено, що в разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначається, зокрема, спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої ст. 38 цього Закону.

Можливість виникнення права власності за рішенням суду передбачена лише у статтях 335 та 376 ЦК України. В інших випадках право власності набувається з інших не заборонених законом підстав, зокрема з правочинів (частина перша ст. 328 цього Кодексу).

Стаття 392 ЦК України, у якій ідеться про визнання права власності, не породжує, а підтверджує наявне в позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, у тому випадку, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює наявне в позивача право власності, а також у разі втрати позивачем документа, який посвідчує його право власності.

Отже, аналіз положень статей 33, 36, 37, 39 Закону України «Про іпотеку», статей 328, 335, 376, 392 ЦК України дає підстави для висновку про те, що законодавцем визначено три способи захисту задоволення забезпечених іпотекою вимог кредитора шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки: судовий (на підставі рішення суду) та два позасудові (на підставі виконавчого напису нотаріуса та згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя). У свою чергу позасудовий спосіб захисту за договором про задоволення вимог іпотекодержателя або за відповідним застереженням в іпотечному договорі реалізується шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки або надання права іпотекодержателю від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу.

При цьому договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, що передбачає передачу іпотекодержателю права власності, є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно (частина перша статті 37 Закону України «Про іпотеку»).

Відповідно до пункту 5.2. укладеного між сторонами у справі Договору іпотеки задоволення вимог іпотекодержателя здійснюється: шляхом добровільної передачі предмета іпотеки у власність іпотекодержателя або шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

Пункт 5.3.1 договору іпотеки містить застереження про добровільну передачу, відповідно до якого сторони погодились, що у випадку невиконання ОСОБА_4 своїх зобовязань за договором позики предмет іпотеки переходить у власність іпотекодержателя. Зазначена згода сторін є угодою про перехід права власності , що набуває чинності з моменту, зазначеного у п. 5.3.3.

У випадку невиконання (або часткового невиконання) ОСОБА_4 своїх зобовязань перед іпотекодержателем за договором позики або іпотекодавцями за цим договором іпотеки іпотекодержатель здійснює виконавчий напис нотаріуса на цьому договорі і направляє Повідомлення про перехід права власності та застосування застереження про добровільну передачу предмету іпотеки іпотекодавцями надалі «Повідомлення». З моменту відправлення «Повідомлення» та здійснення виконавчого напису іпотекодержатель набуває права власності на предмет іпотеки, а предмет іпотеки вважається переданим іпотекодержателю (п. 5.3.3 Договору іпотеки).

Згідно з п. 5.4 Договору іпотеки звернення стягнення на Предмет іпотеки здійснюється за рішенням суду чи на підставі виконавчого напису нотаріуса після невиконання іпотекодавцями у 30-денний строк вимоги, згідно до повідомлення надісланого у порядку ст. 35 Закону України «Про іпотеку».

За п. 5.4.1 Договору іпотеки реалізація предмета іпотеки, на який звернене стягнення, провадиться шляхом його продажу з публічних торгів, якщо інше не буде встановлено цим договором. Початкова ціна предмета іпотеки для його продажу з публічних торгів встановлюється у розмірі, зазначеному в п. 1.1 цього договору, або, за вимогою іпотекодержателя, визначається незалежними субєктами оціночної діяльності, - призначеними іпотекодержателем.

Тобто сторони, підписавши іпотечний договір, обумовили всі його умови, у тому числі вирішили питання щодо позасудового врегулювання спору і не передбачили можливості звернення до суду іпотекодержателя з позовом про визнання за ним права власності на предмет іпотеки.

Передача іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки відповідно до статей 36, 37 Закону України «Про іпотеку» є способом позасудового врегулювання, який здійснюється за згодою сторін без звернення до суду.

Застереження в договорі про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом визнання права власності на предмет іпотеки - це виключно позасудовий спосіб урегулювання спору, який сторони встановлюють самостійно у договорі.

З урахуванням вимог статей 328, 335, 392 ЦК України у контексті статей 36, 37 Закону України «Про іпотеку» суди не наділені повноваженнями звертати стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання право власності на нього за іпотекодержателем.

Жодних доказів на підтвердження вчинення позивачем дій, направлених на реєстрацію права власності на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, на підставі застереження в іпотечному договорі, відсутності згоди на це іпотекодавців, ОСОБА_1 не надано і матеріали справи не містять.

При цьому позивач не позбавлений відповідно до статей 38, 39 ЦК України можливості звернутися до суду з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки в інший спосіб, ніж визнання права власності на нього.

Оскільки суд ухвалив судове рішення з дотриманням норм матеріального та процесуального права, апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду залишенню без змін.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 368, 374, 375, 382 384 ЦПК України, -

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Заочне рішення Фрунзенськогорайонного суду міста Харкова від 27 листопада 2017 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 22 червня 2018 року.

Головуючий Р.М. Піддубний

Судді А.В. Котелевець

ОСОБА_7