Справа №443/473/18
Провадження №2/443/690/18
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 травня 2018 року Жидачівський районний суд Львівської області

в складі: головуючої-судді ОСОБА_1,

з участю секретаря судового засідання Рибакової І.І.,

розглянувши у відкритому підготовчому судовому засіданні в залі суду в м. Жидачів цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання права власності на спадкове майно в порядку спадкування за заповітом, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_2, звернулася в суд з позовною заявою, якою просить суд ухвалити рішення, яким визнати за нею в порядку спадкування за заповітом після смерті її батька ОСОБА_4, який помер 24 грудня 2016 року, право власності на житловий будинок з надвірними спорудами, що по вул. Шевченка, 7 в с. Демянка Лісна Жидачівського району Львівської області та грошові заощадження в сумі 1155,00 грн., які знаходяться на компенсаційному рахунку КВ 180/820 у відділенні Ощадного банку 6313, філія №010 у с. Заріччя Жидачівського району Львівської області.

В обґрунтування позовних вимог позивач покликається на те, що житловий будинок з надвірними спорудами по вул. Шевченка, 7 в с. Демянка Лісна Жидачівського району Львівської області рахувався за робітничим двором, головою та членом якого був ОСОБА_4 її батько. Інших членів не визначено, що підтверджується відомостями з погосподарської книги. Відтак, ОСОБА_4 одноособово володів спірним житловим будинком. 24 грудня 2016 року її батько помер. Після його смерті відкрилась спадщина, яка складається із житлового будинку з надвірними спорудами, що по вул. Шевченка, 7 в с. Демянка Лісна Жидачівського району Львівської області та грошовий заощаджень в сумі 1155,00 грн., які знаходяться на компенсаційному рахунку КВ 180/820 у відділенні Ощадного банку 6313, філія №010 у с. Заріччя Жидачівського району Львівської області. За життя батько склав заповіт, відповідно до якого належне майно заповів їй. Відтак, вона як єдиний спадкоємець за заповітом, що виявила бажання прийняти спадщину, яку формально прийняла, оскільки на момент її відкриття спільно проживала із спадкодавцем, звернулась з заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за заповітом після смерті ОСОБА_4, проте отримала відмову у видачі свідоцтва про право на спадщину, у звязку з тим, що відсутні правовстановлюючі документи на житловий будинок з надвірними спорудами, що знаходиться по вул. Шевченка, 7 в с. Демянка Лісна Жидачівського району Львівської області, що належав померлій та є спадковим майном. Вказана відмова позбавляє її можливості належним чином реалізувати волю спадкодавця та свої спадкові права, а тому змушена звернутись до суду за захистом своїх прав.

Позивач ОСОБА_2 подала заяву про розгляд справи у її відсутності, позовні вимоги підтримує, покликаючись на мотиви викладені в позовній заяві та просить їх задовольнити.

Відповідач ОСОБА_3 подала заяву про розгляд справи в її відсутності, оскільки позовні вимоги визнає та не заперечує проти визнання за позивачем права власності на спірне майно.

Відповідно до ч.3 ст.13, ч.2 ст.49, ч.3 ст.200, ч.4 ст.206 ЦПК України у випадку визнання позову відповідачем суд ухвалює рішення за результатами підготовчого провадження. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову.

Згідно з ч.2 ст.247 ЦПК України, у зв'язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення з наступних підстав.

Стаття 41 Конституції України зазначає, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом.

Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до ст. 392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

В судовому засіданні встановлено та підтверджується долученим витягом з погосподарської книги Зарічанської сільської ради №1100 від 13 грудня 2017 року, що станом на 30 червня 1990 року по с. Демянка Лісна Жидачівського району Львівської області рахувався житловий будинок за робітничим двором: за ОСОБА_4. Вказаний факт додатково підтверджується долученими до матеріалів справи копіями свідоцтва на забудову садиби в сільських населених пунктах Української РСР виданого на підставі рішення загальних зборів колгоспників колгоспу ім. Леніна від 11 лютого 1964 року та плану забудови земельної ділянки від 15 травня 1964 року /а.с. 11-13, 15/.

Згідно технічного паспорта від 27 жовтня 2017 року(копія якого долучена до матеріалів справи) на житловий будинок №7 по вулиці Шевченка в с. Демянка Лісна Жидачівського району Львівської області, загальна площа вказаного будинку становить 75,8 кв.м. (житлова 39,0 кв.м.). Рік забудови 1964. Інвентаризаційна вартість 511002 грн. /а.с. 19-22/.

Згідно із довідки виданої Стрийським МБТІ від 16 листопада 2017 року за вих. №2637 встановлено, що згідно даних технічного архіву Стрийського МБТІ право власності на житловий будинок №7 по вулиці Шевченка в с. Демянка Лісна Жидачівського району Львівської області не зареєстровано.

Згідно із листом Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.05.2013 року №24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» відповідно до ч. 3 ст. 3 Закону України від 1 липня 2004 року "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації.

Відповідно до ч. 4 ст. 3 зазначеного Закону права на нерухоме майно, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов: якщо реєстрація прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав діяло законодавство, що не передбачало обов'язкової реєстрації таких прав.

Державна реєстрація права власності на житлові будинки, споруди регулювалася підзаконними нормативними актами, зокрема, такими як Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затверджена заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року і яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу від 13 грудня 1995 року № 56,Тимчасове положення про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно, затверджене наказом Міністерства юстиції України від 7 лютого 2002 року № 7/5 і зареєстроване в Мін'юсті 18 лютого 2002 року за № 157/6445 (з подальшими змінами).

Зазначені нормативні акти передбачали державну реєстрацію будівель, споруд, державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, проте виникнення права власності на будинки, споруди не залежало від державної реєстрації до часу набрання чинності ЦК та Законом України від 1 липня 2004 року "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень".

За змістом п. 62 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій державними нотаріальними конторами Української РСР підтвердженням приналежності будинку, який знаходиться в сільському населеному пункті, можуть бути відповідні довідки виконавчого комітету сільської Ради депутатів трудящих, які видавалися в тому числі і на підставі записів у погосподарських книгах.

Додатками № 32 та № 33 до Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій виконавчими комітетами міських, селищних, сільських Рад депутатів трудящих було затверджено зразки довідок про право власності колгоспного (селянського) двору на жилий будинок та про право власності робітника чи службовця на жилий будинок.

За змістом зазначених нормативних актів виникнення права власності на житлові будинки, споруди не залежало від державної реєстрації цього права.

До компетенції виконкомів місцевих Рад відносилось також питання узаконення цих будівель та внесення записів про право власності на будинки за громадянами у погосподарські книги місцевих Рад.

Погосподарські книги є особливою формою статистичного обліку, що здійснюється в Україні (УРСР) із 1979 року. В погосподарських книгах при визначенні року побудування зазначається рік введення в експлуатацію будинку.

На виконання постанови Ради Міністрів УРСР від 11 березня 1985 року № 105 у 1985 - 1988 роках сільськими, селищними, районними Радами народних депутатів ухвалювалось рішення щодо оформлення права власності та реєстрації будинків у бюро технічної інвентаризації за даними погосподарських книг сільських, селищних Рад із додатками списків громадян, яким ці будинки належали.

Проте, незважаючи на внесення записів у погосподарські книги, більшість громадян своє право власності в БТІ не зареєстрували (не оформили).

Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затверджена заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року, яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу України від 13 грудня 1995 року № 56, передбачала обов'язкову реєстрацію (інвентаризацію) будинків і домоволодінь у межах міст і селищ (п. 4 Інструкції), в тому числі й на підставі записів у погосподарських книгах (п. 20 Інструкції).

Тобто записи у погосподарських книгах визнавались в якості актів органів влади (публічних актів), що підтверджують право приватної власності.

При вирішенні питання щодо визнання права власності на житлові будинки, споруди у порядку спадкування, записи у погосподарських книгах оцінюються у сукупності з іншими доказами, наприклад, ухваленими органами місцевого самоврядування рішеннями про оформлення права власності громадян на будинки, технічним паспортом на будівлі, документами про відведення в установленому порядку земельних ділянок під забудову тощо.

Таким чином, дослідженими у судовому засіданні обставинами справи встановлено, що спірний житловий будинок №7 по вулиці Шевченка в с. Демянка Лісна Жидачівського району Львівської області належав суспільній групі господарств «робітничий двір», єдиним членом та головою якого був ОСОБА_4. Відтак, встановлено, що на житловий будинок №7 по вулиці Шевченка в с. Демянка Лісна Жидачівського району Львівської області дійсно на праві власності належав ОСОБА_4.

Судом встановлено та підтверджується долученою копією свідоцтва про смерть, що 24 грудня 2016 року, в с. Демянка Лісна Жидачівського району Львівської області, у віці 81 рік, помер ОСОБА_4, про що 26 грудня 2016 року зроблено відповідний актовий запис №26 та виконавчим комітетом Зарічанської сільської ради Жидачівського району Львівської області, від 26 грудня 2016 року, видано свідоцтво про смерть серії І-СГ №453476 /а.с. 3/.

Спадщина відкрилася в цей же день, у відповідності до вимог ч. 2 ст. 1220 ЦК України.

Відповідно до ст.ст. 1216-1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків спадщини від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Судом встановлено, що спадщина померлого складається з житлового будинку з надвірними спорудами, що по вул. Шевченка, 7 в с. Демянка Лісна Жидачівського району Львівської області та грошовий заощаджень в сумі 1155,00 грн., які знаходяться на компенсаційному рахунку КВ 180/820 у відділенні Ощадного банку 6313, філія №010 у с. Заріччя Жидачівського району Львівської області.

З наявної в матеріалах справи копії заповіту від 06 березня 2013 року, вбачається, що ОСОБА_4 на випадок своєї смерті зробив розпорядження, згідно якого все належне йому майно заповів ОСОБА_5(позивачці). Судом встановлено, що на день смерті заповідача заповіт не змінений та не скасований /а.с. 4/.

Відповідно до ч.1 ст.1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті.

Відповідно до ч. 1 ст. 1225 ЦК України право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах, із збереженням її цільового призначення.

Відповідно до ст. 1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.

Відповідно до ч. 1 ст.1235 ЦК України заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин.

Згідно із ст.1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

Так, з дослідженими в судовому засіданні матеріалами справи встановлено, що до дня смерті і на день смерті ОСОБА_4 (спадкодавця) разом з ним проживали та були зареєстровані: дочка ОСОБА_2 (позивачка) та ОСОБА_3М.(дружина), які і надалі продовжують жити в житловому будинку, що знаходиться по вулиці Шевченка, 7 в с. Заріччя Жидачівського району Львівської області /а.с. 16/.

З долученої до матеріалів справи, належним чином сформованої та завіреної, заяви ОСОБА_3 від 15 червня 2017 року, вбачається, що останній відомо про відкриття спадщини після смерті чоловіка. На оформлення такої вона не претендує та відмовляється від належної їй за законом обовязкової частки /а.с. 24/.

За таких обставин, позивач є єдиним спадкоємцем за заповітом після смерті свого батька, як така, що виявила бажання прийняти спадщину та фактично її прийняла, оскільки на момент її відкриття проживала із спадкодавцем, та в законодавчо визначений строк не відмовилась від неї та звернулась з відповідною заявою про прийняття спадщини до нотаріуса.

Разом з тим, постановою державного нотаріуса Жидачівського районного нотаріального округу №578/02-31 від 28 вересня 2017 року, встановлено факт відмови позивачу у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом після смерті батька на спадкове майно, у звязку з тим, що відсутні правовстановлюючі документи на житловий будинок з надвірними спорудами, що знаходиться по вул. Шевченка, 7 в с. Демянка Лісна Жидачівського району Львівської області, що належав померлій та є спадковим майном /а.с. 18/.

Відповідно до п. 23 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику у справах про спадкування» від 30 травня 2008 року за № 7 передбачено, що свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження.

Судом встановлено, що позивачка має можливість на одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину у вигляді банківського вкладу, відтак у задоволенні позовної вимоги про визнання за нею право власності на банківський вклад слід відмовити як такої, що судовому розгляду не підлягає.

Таким чином, враховуючи, що позивачка оформити право на частину спадкового майна(житловий будинок), в нотаріальному порядку не має можливості у зв'язку з відмовою нотаріуса у видачі свідоцтва про право на спадщину; відповідачка позов визнає та проти його задоволення не заперечує, що не суперечить закону, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб; будь-яких інших спадкоємців, які б претендували на спірне майно, судом не встановлено, а тому враховуючи наведене, зібрані по справі докази, оцінені судом належним чином кожен окремо на їх достовірність та допустимість, а також їх достатність та взаємний зв'язок у сукупності, суд вважає позов обґрунтованим, підставним та таким, що підлягає задоволенню частково.

Керуючись ст.ст. 12, 13, 81, 223, 229, 247, 258, 259, 263-265 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В:

позов задовольнити частково.

Визнати за ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, в порядку спадкування за заповітом після смерті її батька ОСОБА_4, який помер 24 грудня 2016 року, право власності на житловий будинок з надвірними спорудами, що по вул. Шевченка, 7 в с. Демянка Лісна Жидачівського району Львівської області.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Львівської області шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня проголошення, а вразі проголошення лише вступної та резолютивної частин або у разі розгляду справи без повідомлення учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

СУДДЯ І.І. Ціпивко