Ухвала

Іменем України

18 червня 2018 року

м. Київ

справа № 534/1289/16-ц

провадження № 61-35088ск18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

Ступак О. В. (суддя-доповідач), Погрібного С. О., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - ОСОБА_5,

розглянув касаційну скаргу ОСОБА_5 на рішення Комсомольського міського суду Полтавської області від 24 жовтня 2017 року у складі судді Куц Т. О. та постанову Апеляційного суду Полтавської області від 18 грудня 2017 року у складі колегії суддів: Бутенко С. Б., Панченка О. О., Пікуля В. П.

ВСТАНОВИВ:

У липні 2016 року ОСОБА_4 звернулась до суду із позовом до ОСОБА_5 про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Позов обґрунтовано тим, що з 29 квітня 1983 року позивач перебувала у шлюбі з відповідачем, який розірвано 15 грудня 2015 року. В період шлюбу за спільні кошти подружжя було набуто майно - автомобіль Renault, модель Sandero, державний номерний знак НОМЕР_1, вартість якого становила 137 700 грн, який на даний час позивач оцінює у розмірі 130 000 грн.

Посилаючись на норми СК України, ОСОБА_4 просила вказаний автомобіль поділити в порядку поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності поружжя, а саме припинити її право на частку у спільному майні шляхом стягнення з ОСОБА_5 на свою користь грошової компенсації вартості 1/2 частки автомобіля у розмірі 65 000 грн; визнати за ОСОБА_5 право власності на спірний автомобіль, а також стягнути з ОСОБА_5 на свою користь 650 грн судового збору.

У вересні 2016 року ОСОБА_5 звернувся до суду з зустрічним позовом до ОСОБА_4 про встановлення факту проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу та поділ майна.

Зустрічний позов обґрунтовано тим, що ОСОБА_5 зареєстрував шлюб з ОСОБА_4 29 квітня 1983 року, який було розірвано 08 грудня 1999 року, але незважаючи на це вони проживали разом на АДРЕСА_3 і вели спільне господарство. ОСОБА_4 за весь час перебування у шлюбі і після його розірвання ніде не працювала та фактичної з їх сином знаходилися на його утриманні. У 2001 році ОСОБА_4 виїхала закордон до Італії за туристичною візою, пробула там 9 місяців і після повернення вони придбали двокімнатну квартиру АДРЕСА_2, яка була оформлена на ОСОБА_4, де вони були зареєстровані. 16 грудня 2003 року сторони знову уклали шлюб, що також підтверджує проживання ними однією сім'єю.

На підставі вищенаведеного, з урахуванням уточнень від 03 серпня 2017 року, ОСОБА_5 остаточно просив встановити факт проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу з ОСОБА_4 та ведення спільного господарства у період з 08 грудня 1999 року до 16 грудня 2003 року, а також визнати за ним право спільної сумісної власності на 1/2 частки квартири АДРЕСА_2.

Рішенням Комсомольського міського суду Полтавської області від 24 жовтня 2017 року, залишеним без змін постановою Апеляційного суду Полтавської області від 18 грудня 2017 року, позовні вимоги ОСОБА_4 задоволено. Здійснено розподіл спільного майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, а саме автомобіля марки Renault, модель Sandero, державний номерний знак НОМЕР_1 шляхом припинення права ОСОБА_4 на частку у спільному майні подружжя та стягнення з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 грошової компенсації вартості 1/2 частки автомобіля у розмірі 65 000 грн. Визнано за ОСОБА_5 право власності на автомобіль легковий марки Renault, модель Sandero, державний номерний знак НОМЕР_1. Вирішено питання розподілу судових витрат. В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_5 відмовлено в повному обсязі.

24 квітня 2018 року ОСОБА_5 звернувся до Верховного Суду із касаційною скаргою на рішення Комсомольського міського суду Полтавської області від 24 жовтня 2017 року та постанову Апеляційного суду Полтавської області від 18 грудня 2017 року, у якій просить скасувати вказані судові рішення в частині визнання за ним права власності на автомобіль та стягнення на користь ОСОБА_6 грошової компенсації 1/2 частки автомобіля в розмірі 65 000 грн, посилаючись на порушення судами норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, та ухвалити нове рішення за первісним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, яким визнати ідеальні частки майна подружжя у спільній частковій власності на автомобіль марки Renault, модель Sandero, державний номерний знак НОМЕР_1, без його реального поділу.

В іншій частині рішення Комсомольського міського суду Полтавської області від 24 жовтня 2017 року та постанова Апеляційного суду Полтавської області від 18 грудня 2017 року не оскаржуються та відповідно до правил частини першої статті 400 ЦПК України Верховним Судом не переглядаються.

До касаційної скарги додано заяву про поновлення строку на касаційне оскарження, яке мотивоване тим, що повний текст постанови апеляційного суду отримано заявником лише 03 квітня 2018 року.

Перевіривши доводи заяви про поновлення строку на касаційне оскарження та додані до касаційної скарги матеріали, суд вважає, що наявні підстави для поновлення цього строку, оскільки причини його пропуску є поважними.

Касаційне провадження не підлягає відкриттю з таких підстав.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно з положеннями пункту 5 частини другої статті 394 ЦПК України суд в порядку, передбаченому частинами четвертою, п'ятою цієї статті, відмовляє у відкритті касаційного провадження, якщо касаційна скарга є необґрунтованою.

Частиною четвертою статті 394 ЦПК України передбачено, що суд відмовляє у відкритті касаційного провадження з перегляду ухвали про повернення заяви позивачеві (заявникові), про розгляд скарг на дії (бездіяльність) органів державної виконавчої служби, приватного виконавця, якщо рішення касаційного суду за наслідками розгляду такої скарги не має значення для формування єдиної правозастосовчої практики.

Відповідно до частини п'ятої статті 394 ЦПК України у разі якщо суддя-доповідач дійде висновку, що подана касаційна скарга є необґрунтованою, вирішення питання про відкриття провадження здійснюється постійною колегією суддів, до складу якої входить суддя-доповідач.

Разом із тим, як зазначено у частині п'ятій статті 394 ЦПК України, якщо жоден суддя із складу колегії не дійде висновку про необхідність відкриття касаційного провадження через необґрунтованість скарги, колегія суддів постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження.

Із матеріалів касаційної скарги, оскаржуваних судових рішень вбачається, що скарга є необґрунтованою і наведені в ній доводи не дають підстав для висновків щодо незаконності та неправильності зазначених судових рішень в оскаржуваній частині.

Відповідно до частини першої статті 69, частини першої статті 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності. У разі поділу такого майна частки майна дружини та чоловіка є рівними.

За правилами статті 71 СК України майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі.

Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними.

Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, допускається лише з його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України.

Крім того, частина п'ята указаної статті передбачає, що присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. Тлумачення указаної частини статті 71 СК України дає підстави для висновку, що її положення застосовуються щодо вимоги одного із подружжя про присудження йому певного майна в натурі та припинення права іншого співвласника на частку у спільному майні шляхом виплати йому компенсації вартості такої частки.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову ОСОБА_4, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, дослідивши докази у справі й давши їм належну оцінку в силу вимог статей 10, 60, 212 ЦПК України 2004 року, правильно виходив із того, що неподільні речі, які є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними, а позивач, яка бажає виділу частки із майна, що є у спільної сумісної власності, має право на одержання від іншого співвласника грошової або іншої матеріальної компенсації її частки, що встановлено частиною третьою статті 370, частиною другою статті 364, частиною третьою статті 358 ЦК України.

Вирішуючи спір, який виник між сторонами справи, суд правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив обставини справи та наявні у справі докази, надав їм належну оцінку, у результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Переглядаючи справу в апеляційному порядку, апеляційний суд із дотриманням вимог статей 367, 368 ЦПК України перевірив у повному обсязі доводи апеляційної скарги постановив законну й обґрунтовану постанову, яка відповідає вимогам статті 382 ЦПК України.

Доводи касаційної скарги щодо невнесення заявником будь-яких грошових коштів на депозитний рахунок суду, як підставу залишення спірного майна у спільній частковій власності сторін без його реального поділу, не заслуговують на увагу, оскільки за системним тлумаченням частин 4 та 5 статті 71 СК України згоду на отримання компенсації за частину майна при його поділі повинен надати той з подружжя, на чию користь така компенсація присуджується, оскільки іншому з подружжя присуджується майно. Вимога одного з подружжя (позивача) про стягнення з іншого з подружжя (відповідача) грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, не породжує обов'язку такого відповідача попередньо вносити відповідну грошову суму на депозитний рахунок суду.

Крім такі доводи були предметом розгляду апеляційного суду та їм надана належна правова оцінка.

Зокрема апеляційний суд правильно зазначив, що такі доводи заявника не відповідають вимогам закону та фактичним обставинам справи, оскільки позовні вимоги ОСОБА_6 ґрунтуються на положеннях частин першої, четвертої статті 71 СК України, статей 364, 370 ЦК України.

Інші доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують.

Отже, оскаржувані судові рішення є законними та обґрунтованими, постановленими із додержанням норм процесуального та матеріального права, підстави для їх скасування відсутні.

Керуючись пунктом 5 частини другої, частинами четвертою, п'ятою і шостою статті 394, ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Поновити ОСОБА_5 строк на касаційне оскарження рішення Комсомольського міського суду Полтавської області від 24 жовтня 2017 року та постанови Апеляційного суду Полтавської області від 18 грудня 2017 року.

У відкритті касаційного провадження у справі за позовомОСОБА_4 до ОСОБА_5 про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя та зустрічним позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_4 про встановлення факту проживання однією сім'єю, визнання права спільної сумісної власності, за касаційно скаргою ОСОБА_5 на рішення Комсомольського міського суду Полтавської області від 24 жовтня 2017 року та постанову Апеляційного суду Полтавської області від 18 грудня 2017 року відмовити.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: О. В. Ступак С. О. Погрібний Г. І. Усик