Постанова

Іменем України

13 червня 2018 року

м. Київ

справа № 718/599/17-ц

провадження № 61-22318св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: ЖуравельВ. І. (суддя-доповідач), Антоненко Н. О., Крата В. І.,

учасники справи:

позивач (відповідач за зустрічним позовом) - ОСОБА_4,

відповідач (позивач за зустрічним позовом) - ОСОБА_5,

третя особа - Орган опіки та піклування Кіцманської районної державної адміністрації Чернівецької області,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_5 на рішення Кіцманського районного суду Чернівецької області від 11 липня 2017 року у складі судді Мізюка В. М. та ухвалу апеляційного суду Чернівецької області від 03 жовтня 2017 року у складі колегії суддів: Міцнея В. Ф., Лисака І. Н., Яремака В. В.,

ВСТАНОВИВ:

У березні 2017 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_5, у якому просив стягнути аліменти на дитину в розмірі 1/4 частини всіх доходів щомісячно до досягнення дитиною повноліття.

Позовна заява мотивована тим, що з 3 вересня 2010 року по 14 березня 2017 року він перебував з ОСОБА_5 у зареєстрованому шлюбі, у період якого ІНФОРМАЦІЯ_1 народилася донька ОСОБА_6

З травня 2015 року шлюбні відносини у подружжя погіршилися, з 2 серпня 2016 року вони перестали проживати разом. З того часу донька проживає разом з батьком та знаходяться на його утриманні. Відповідач не відвідувала дитину до грудня 2016 року та участі у її вихованні не брала. Матеріальної допомоги на утримання дитини у добровільному порядку не надає, тому просив позов задовольнити.

У травні 2017 року ОСОБА_5 подала до суду зустрічний позов до ОСОБА_4, у якому просила визначити місце проживання дитини разом з нею та стягнути аліменти на утримання дитини в розмірі 1/4 частини його заробітку.

Зустрічна позовна заява мотивована тим, що ОСОБА_4 змінив місце проживання дитини без погодження із нею, фактично відібрав дитину від матері. Зазначає, що на даний час вона має своє окреме житло, може повністю забезпечити дитині належний розвиток, а тому просила задовольнити зустрічний позов.

Рішенням Кіцманського районного суду Чернівецької області від 11 липня 2017 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Чернівецької області від 03 жовтня 2017 року, позов ОСОБА_4 задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 аліменти на дитину - ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, у розмірі 1/4 частини її заробітку щомісячно до досягнення дитиною повноліття.

У задоволені зустрічного позову ОСОБА_5 відмовлено.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_4 та відмовляючи у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_5, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й суд апеляційної інстанції, виходив із того, що малолітня ОСОБА_6 знаходиться на вихованні та утриманні батька - ОСОБА_4, а відповідач спроможна та зобов'язана надавати матеріальну допомогу на утримання дитини.

Дитина тривалий час проживає з батьком, а мати немає постійного місця проживання, проживає в орендованій квартирі. Крім того, ОСОБА_5 не довела, що батько умисно відібрав дитину, оскільки з серпня 2016 року вона проживає окремо і до грудня 2016 року дитину не відвідувала, що не заперечувалось нею особисто. Судом враховано найкращі інтереси дитини.

У жовтні 2017 року ОСОБА_5 подала касаційну скаргу, у якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила судові рішення скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення зустрічного позову.

Касаційна скарга мотивована тим, що висновком Органу опіки та піклування вирішено визнати за доцільне проживання малолітньої ОСОБА_6 разом із матір'ю ОСОБА_5 Відповідно до принципу статті 6 Декларації прав дитини від 20 листопада 1959 року, малолітня дитина не повинна крім випадків, коли є виключні обставини, бути розлучена з матір'ю. Доказів того, що проживання дитини у матері не відповідає інтересам дитини, матеріали справи не містять та ОСОБА_4 не надано. Не враховані найкращі інтереси дитини. Також судом не зазначено у резолютивній частині рішення про розподіл судових витрат відповідно до положень статті 88 ЦПК України та у яких межах рішення суду допускається до негайного виконання.

У грудні 2017 року від ОСОБА_4 надійшли заперечення на касаційну скаргу, у яких останній просить її залишити без задоволення, а судові рішення без змін.

Статтею 388 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», який набрав чинності 15 грудня 2017 року, передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

На підставі підпункту 6 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України 02 травня 2018 року справа № 718/599/17-ц передана до Касаційного цивільного суду.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Частинами першою, другою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Частиною другою статті 389 ЦПК України встановлено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Суди встановили, що ОСОБА_4 та ОСОБА_5перебували у зареєстрованому шлюбі з 3 вересня 2010 року по 14 березня 2017 року, у період якого ІНФОРМАЦІЯ_1 народилася ОСОБА_6

Малолітня ОСОБА_6 зареєстрована та проживає разом ізбатьком- ОСОБА_4 за адресою: АДРЕСА_1.

З акта обстеження матеріально-побутових умов від 18 травня 2017 року вбачається, що умови проживання ОСОБА_6 задовільні, дитиназабезпечена одягом, взуттям, продуктами харчування, засобами гігієни, іграшками. У її користуванні є окрема кімната в житловому будинку.

Відповідно до статті 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою.

Згідно із частинами першою, другою статті 161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення.

Европейський суд з прав людини зауважує, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв'язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися.

Проте необхідно пам'ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв'язків із сім'єю, крім випадків, коли сім'я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (MAMCHUR v. UKRAINE, № 10383/09, &at-;100, ЕСПЛ, від 16 липня 2015 року).

Відповідно до статті 3 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Відповідно до частин четвертої, п'ятої статті 19 СК України при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов'язковою є участь органу опіки та піклування.

Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв'язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.

Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини (частина шоста статті 19 СК України).

Згідно із статтею 57 ЦПК України (в редакції, що діяла на момент ухвалення судових рішень) доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Судами не встановлено обставин, які б свідчили про те, що проживання ОСОБА_6 з батьком, є небезпечним для її життя, здоров'я та виховання і є недоцільним. Постійним місцем проживання дитини з моменту народження є місце проживання її батька, за цим місцем проживання дитина відвідує дошкільний навчальний заклад.

Отже судами правильно зазначено, що відмова у визначенні місця проживання дитини з матір'ю по своїй суті не є розлученням матері з дитиною, оскільки мати має по відношенню до дитини такі ж особисті немайнові права і обов'язки як і батько і жодним чином не втрачає прав, заснованих на спорідненості з дитиною, а тому судові рішення про визначення місця проживання дитини із батьком є правильними.

Доводи касаційної скарги щодо відсутності у рішення суду висновків про розподіл судових витрат колегія суддів відхиляє.

Відповідно до пунктів 3, 4 частини першої статті 270 ЦПК України суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо судом не вирішено питання про судові витрати та суд не допустив негайного виконання рішення у випадках, встановлених статтею 430 цього Кодексу.

Інші доводи касаційної скарги також не дають підстав для висновку про неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а стосуються переоцінки доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржені судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.

Частиною третьою статті 401 ЦПК України передбачено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу ОСОБА_5 залишити без задоволення, а рішення Кіцманського районного суду Чернівецької області від 11 липня 2017 року та ухвалу апеляційного суду Чернівецької області від 03 жовтня 2017 року без змін.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_5 залишити без задоволення.

Рішення Кіцманського районного суду Чернівецької області від 11 липня 2017 року та ухвалу апеляційного суду Чернівецької області від 03 жовтня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: В. І. Журавель

Н.О. Антоненко

В.І. Крат