АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 червня 2018 року м. Київ

Справа № 22-4105 Головуючий у судді 1-ї інстанції - Савицький О.А.

Унікальний № 758/15878/16 Доповідач - Гаращенко Д.Р.

Апеляційний суд міста Києва. Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ у складі:

головуючого Гаращенка Д.Р.

суддів Невідомої Т.О., Пікуль А.А.

при секретарі Телятник І.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу, за апеляційною скаргою адвоката Стефанчука Миколи Олексійовича, який діє в інтересах Акціонерного товариства &q?рн;Догуш Іншаат ве Тіджарет А.Ш.&q? в; на ухвалу Шевченківського районного суду міста Києва від 08 лютого 2018 року у справі за клопотанням Акціонерного товариства &q?рн;Догуш Іншаат ве Тіджарет А.Ш.&q? в; про надання дозволу на примусове виконання рішення 1-го Цивільного Суду Федерального Суду Швейцарії від 27 травня 2014 року в справі №4А_508/2013, заінтересована особа: Державне територіально-галузеве об'єднання &q?зе;Південно-Західна залізниця&quЗа;,

ВСТАНОВИЛА:

Відповідно до ч. 6 ст. 147 Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII &quро;Про судоустрій і статус суддів&q?й ; у разі ліквідації суду, що здійснює правосуддя на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці (відповідних адміністративно-територіальних одиниць), та утворення нового суду, який забезпечує здійснення правосуддя на цій території, суд, що ліквідується, припиняє здійснення правосуддя з дня опублікування в газеті &q?ку;Голос України" повідомлення голови новоутвореного суду про початок роботи новоутвореного суду.

Відповідно до п. 3 розділу XII &quп.;Прикінцеві та перехідні положення&q?ре; Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII &q?ок;Про судоустрій і статус суддів&q?й ; апеляційні суди, утворені до набрання чинності цим Законом, продовжують здійснювати свої повноваження до утворення апеляційних судів у відповідних апеляційних округах.

Підпунктом 8) п. 1 Розділу XIII &q?. ;Перехідні положення&q?ех; ЦПК України (в редакції Закону № 2147-VIII від 03.10.2017) установлено, що до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

У травні 2017 року Акціонерне товариство &q?не;Догуш Іншаат ве Тіджарет А.Ш.&q? в; в особі уповноваженого представника Ільяшова Олега звернулось до суду з клопотанням про надання дозволу на примусове виконання рішення 1-го Цивільного Суду Федерального Суду Швейцарії від 27 травня 2014 року в справі №4А_508/2013, заінтересована особа: Державне територіально-галузеве об'єднання &q?уз;Південно-Західна залізниця&q?ах;.

Свої вимоги обґрунтовувало тим, що 14.11.2014 р. між Державним територіально-галузевим об'єднанням «Південно-західна залізниця» та Акціонерним товариством &q?ни;Догуш Іншаат ве Тіджарет А.Ш.&q? в; сторонами було підписано договір підряду на виконання будівельних робіт, який містить в статті 13.2 арбітражне застереження, яке відповідно до положень ст.ст.7, 35 Закону України &qu ;Про міжнародний комерційний арбітраж&q?ер; є арбітражною угодою.

Рішенням 1-го Цивільного Суду Федерального Суду Швейцарії від 27.05.2014 р. в справі №4А_508/2013 за позовом Державного територіально-галузевого об'єднання &q?во;Південно-західна Залізниця&quза; до компанії &quuo;Догуш Іншаат ве Тіджарет А.Ш.&quве; з позивача на користь відповідача було стягнуто компенсацію судових витрат в розмірі 60 000 швейцарських франків. Рішення є остаточним.

З метою визнання та виконання рішення міжнародного комерційного арбітражу Акціонерне товариство &q?ер;Догуш Іншаат ве Тіджарет А.Ш.&q? в; звернулось до суду за місцезнаходженням Державного територіально-галузевого об'єднання &q?во;Південно-Західна залізниця&quЗа; з відповідним клопотанням.

Ухвалою суду першої інстанції від 08 лютого 2018 року в задоволенні клопотання було відмовлено.

Не погоджуючись з ухвалою суду першої інстанції Акціонерне товариство &q?не;Догуш Іншаат ве Тіджарет А.Ш.&quве; подало апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просило її скасувати та задовольнити клопотання.

Апелянт посилався на ненадання судом першої інстанції належної оцінки наявним в матеріалах справи доказам щодо суперечності двох рішень Господарського суду м. Києва постановлених з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав.

Зазначав, що судом першої інстанції необґрунтовано прийнято за основу твердження ДТГО &quтв;Південно-Західна залізниця&quЗа; щодо виключення ознаки обов'язковості виконання арбітражного рішення після визнання недійсним арбітражного застереження на підставі рішення Господарського суду м. Києва від 17.05.2017 р. оскарження якого відбувається в касаційному порядку.

Наголошував, що припиняючи провадження у справі за позовом ДТГО &q? з;Південно-Західна залізниця&q?ах; до Акціонерного товариства &q?рн;Догуш Іншаат ве ТіджаретА.Ш.&quве; на підставі п.5 ч.1 ст.80 ГПК України Господарський суд м. Києва ухвалою від 17.05.2016 р. фактично визнав дійсність арбітражного застереження, яке міститься в договорі підряду.

Представник Акціонерного товариства &q?но;Догуш Іншаат ве Тіджарет А.Ш.&q? в; адвокат Стефанчук М.О. в останнє судове засіданні не з'явився, повідомлений належним чином про час, дату та місце розгляду справи, фактично пояснень по справі не надавав.

Представник заінтересованої особи заперечував проти задоволення апеляційної скарги та просив залишити її без задоволення.

В судовому засіданні від 16 травня 2018 р. клопотання представника апелянта адвоката Стефанчука М.О. про зупинення провадження по справі, було відхилено.

В судовому засіданні від 20 червня 2016 р. клопотання представника апелянта адвоката Стефанчука М.О. про долучення документів до матеріалів справи та залучення ПАТ &quта;Українська залізниця&q?їн; в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог було задоволено частково, частина документів долучена, в іншій частині клопотання було відхилено.

Клопотання представника апелянта адвоката Стефанчука М.О. про забезпечення доказів витребування оригіналу науково-правового експертного висновку щодо юридичної кваліфікації окремих юридичних обставин у відносинах з будівництва залізнично-автомобільного мостового переходу через річку Дніпро в м. Києві, що підготований експертами-науковцями НДІ приватного права і підприємництва ім. Академіка Ф.Г. Бурчка НАПрН від 12.05.2016 р. № 01-9/1-122 було відхилено.

Клопотання представника апелянта адвоката Стефанчука М.О. про долучення до матеріалів справи Науково-правового експертного висновку щодо можливості виконання рішення Міжнародного арбітражного суду Міжнародної торгової палати від вересня 2013 р. у справі № 17208/GZ/MHM та наслідків його невиконання на території України за підписами експертів: Вільяма Елліота Батлера, Олександра Чирича, Тетяни Захарченко, ІриниВенедиктової, Юрія Притики, зобов'язання директора ПП &q?нн;Анвальта&quПП; Торгашина О.М. надати персональні данні експертів, що підписували висновок, викликати експертів для дачі пояснень по суті експертного висновку, було відхилено.

Відвід заявлений представником апелянта адвокатом Стефанчуком М.О. складу колегії суддів було залишено без розгляду з підстав зазначених ч. 3 ст. 44 ЦПК України.

26 червня 2018 р. о 15.20 до апеляційного суду м. Києва надійшла заява з боку адвоката Стефанчука М.О. про призначення судового засідання на іншу дату.

Заява була передана судді-доповідачу 27.06.2018 р.

Оскільки заява під час судового розгляду до колегії суддів не надходила питання викладені в неї не вирішувалось.

Вислухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника ДТГО «Південно-Західна залізниця», вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів прийшла до наступного.

Судом першої інстанції було встановлено, що рішенням 1-го Цивільного Суду Федерального Суду Швейцарії від 27.05.2014 року у справі №4А_508/2013, місце арбітражу - Лозанна, Швейцарія, за позовом Державного територіально-галузевого об'єднання «Південно-західна залізниця» проти компанії «Догуш Іншаат ве Тіджарет А.Ш.» було вирішено, зокрема, що позивач повинен сплатити відповідачу 60 000 швейцарських франків як компенсацію судових витрат.

Відмовляючи у задоволенні клопотання АТ &q?ні;Догуш Іншаат ве Тіджарет А.Ш. про надання дозволу на примусове виконання рішення іноземного суду, суд першої інстанції посилався на те, що рішенням Господарського суду м. Києва від 17.05.2017 року у справі №910/2589/17, залишеним без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 17.05.2017 року, п.13.2 Договору підряду виконання будівельних робіт № ПЗ/ДН-6- 0415, укладеного 14.11.2004 року між АТ Догуш Іншаат ве Тіджарет А.Ш. та ДТГО «Південно-Західна залізниця», було визнано недійсним.

Зазначеним рішенням суду було встановлено, що п.13.2 Договору підряду (третейське застереження) суперечить п.2 ч. 2 ст. 6 Європейської конвенції про зовнішньоторговельний арбітраж та ч.2 ст.12 Господарського процесуального кодексу України.

Судом першої інстанції було зазначено, що згідно ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені.

А тому суд першої інстанції прийшов до висновку, що невідповідність арбітражної угоди законодавству України в п.13.2 договору поставки від 14.11.2004 року було встановлено рішенням Господарського суду м. Києва від 17.05.2017 року у справі №910/2589/17, залишеним без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 17.05.2017 року, з урахуванням вищенаведених положень ст. 5 Нью-Йоркської конвенції та Закону України «Про міжнародний комерційний арбітраж», зазначив, що правові підстави для задоволення клопотання Акціонерного товариства «Логуш Іншаат ве ТіджаретА.Ш.» про надання дозволу на примусове виконання рішення 1-го Цивільного Суду Федерального Суду Швейцарії від 27 травня 2014 року в справі №4А_508/2013, заінтересована особа: Державне територіально-галузеве об'єднання «Південно-Західна залізниця» відсутні.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції з наступних підстав.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

При ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог.

Колегія суддів встановила, що рішенням 1-го Цивільного Суду Федерального Суду Швейцарії від 27 травня 2014 р. у справі № 4А_508/2013, місце арбітражу - Лозанна, Швейцарія за апеляційним оскарженням рішення Арбітражного суду МТП, винесеного 6 вересня 2013 р., по справі за позовом Державного територіально-галузевого об'єднання &q?ев;Південно-західна залізниця&quза; проти АТ &q?&q;Догуш Іншаат ве Тіджарет А.Ш.&q? в; апеляційна скарга ДТГО &q?йн;Південно-західна залізниця&quза; була відхилена, та на підприємство було покладені судові видатки відповідача АТ &q?и ;Догуш Іншаат ве ТіджаретА.Ш.&quве; в сумі 50 000 швейцарських франків, та компенсацію судових витрат у сумі 60 000 швейцарських франків ( а.с. 37-50).

Згідно зі ст. 474 ЦПК України рішення міжнародного комерційного арбітражу (якщо його місце знаходиться за межами України), незалежно від того, в якій країні воно було винесено, визнається та виконується в Україні, якщо їх визнання та виконання передбачено міжнародним договором, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності.

У разі якщо визнання та виконання рішення міжнародного комерційного арбітражу залежить від принципу взаємності, вважається, що він існує, оскільки не доведено інше.

Відповідно до ст. 478 ЦПК України суд відмовляє у визнанні і наданні дозволу на виконання рішення міжнародного комерційного арбітражу, якщо:

1) на прохання сторони, проти якої воно спрямоване, якщо ця сторона подасть суду доказ того, що:

а) одна із сторін в арбітражній угоді була якоюсь мірою недієздатною; або ця угода є недійсною за законом, якому сторони цю угоду підпорядкували, а в разі відсутності такої вказівки, - за законом держави, де рішення було винесено; або

б) сторону, проти якої винесено рішення, не було належним чином сповіщено про призначення арбітра чи про арбітражний розгляд або з інших поважних причин вона не могла подати свої пояснення; або

в) рішення винесено щодо спору, не передбаченого арбітражною угодою, або такого, що не підпадає під її умови, або містить постанови з питань, що виходять за межі арбітражної угоди; проте якщо постанови з питань, охоплених арбітражною угодою, можуть бути відокремлені від тих, які не охоплюються такою угодою, то та частина арбітражного рішення, яка містить постанови з питань, що охоплені арбітражною угодою, може бути визнана і виконана; або

г) склад міжнародного комерційного арбітражу або арбітражна процедура не відповідали угоді між сторонами або, за відсутності такої, не відповідали закону тієї держави, де мав місце арбітраж; або

ґ) рішення ще не стало обов'язковим для сторін, або було скасовано, або його виконання зупинено судом держави, в якій або згідно із законом якої воно було прийнято; або

2) якщо суд визнає, що:

а) відповідно до закону спір, з огляду на його предмет, не може бути переданий на вирішення міжнародного комерційного арбітражу; або

б) визнання та виконання цього арбітражного рішення суперечить публічному порядку України.

Перелік підстав для відмови у наданні дозволу на виконання надання дозволу на примусове виконання рішення міжнародного комерційного арбітражу іноземного суду є вичерпним.

Згідно з Указом Президії Верховної Ради УРСР від 22 серпня 1960 р. було ратифіковано Нью-Йоркську конвенцію 1958 р. про визнання та виконання іноземних арбітражних рішень, та ратифіковано її у 1961 р.

У порядку, передбаченому Нью-Йоркською конвенцією, розглядаються клопотання про визнання й виконання рішень комерційного арбітражу, що провадяться за арбітражною угодою сторін (третейського суду).

Зазначеною Конвенцією визначено, що вона застосовується щодо визнання й виконання арбітражних рішень, постановлених на території іншої держави, ніж держава, де запитуються їх визнання й виконання, за спорами, сторонами в яких можуть бути як фізичні, так і юридичні особи, а також щодо арбітражних рішень, які не вважаються внутрішніми рішеннями у тій державі, де запитуються їх визнання й виконання.

Йдеться про арбітражні рішення, постановлені як арбітрами, призначеними в кожній конкретній справі, так і постійними арбітражними органами, до яких сторони звернулись (ст. 1) відповідно до їх письмової угоди про зобов'язання передавати в арбітраж усі або які-небудь спори, що виникли або можуть виникати між ними у зв'язку з будь-якими конкретними договірними чи іншими правовідносинами, об'єкт яких може бути предметом арбітражного розгляду (ст. 2).

Статтею 81 Закону України «Про міжнародне приватне право» передбачено, що в Україні можуть бути визнані та виконані рішення іноземних судів у справах, що виникають з цивільних, трудових, сімейних та господарських відносин, вироки іноземних судів у кримінальних провадженнях у частині, що стосується відшкодування шкоди та заподіяних збитків, а також рішення іноземних арбітражних судів та інших органів іноземних держав, до компетенції яких належить розгляд цивільних і господарських справ, що набрали законної сили.

Згідно ч. 1 ст. 82 вищевказаного Закону визнання та виконання рішень, визначених у ст. 81 цього Закону, здійснюється у порядку, встановленому законом України.

Відповідно до вимог ст. 35 Закону України «Про міжнародний комерційний арбітраж» арбітражне рішення, незалежно від того, в якій країні воно було винесено, визнається обов'язковим і при поданні до компетентного суду письмового клопотання виконується з урахуванням положень цієї статті та статті 36.

При цьому, як передбачено положеннями ст.ст. 462, 468 ЦПК України рішення іноземного суду України рішення іноземного суду (суду іноземної держави, інших компетентних органів іноземних держав, до компетенції яких належить розгляд цивільних справ) визнаються та виконуються в Україні, якщо їх визнання та виконання передбачено міжнародним договором, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності.

Клопотання про надання дозволу на примусове виконання рішення іноземного суду не задовольняється у випадках, передбачених міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України.

Судом першої інстанції вірно встановлено, що в правовідносинах, які склались між стягувачем та боржником, таким міжнародним договором є Конвенція про визнання та приведення до виконання іноземних арбітражних рішень.

Статтею III Нью-Йоркської конвенції передбачено, що кожна Договірна сторона визнає арбітражні рішення обов'язковими та приводить їх до виконання відповідно до процесуальних норм тієї території, де запитується визнання ти приведення до виконання цих рішень на умовах, викладених у цій Конвенції.

Разом з тим, Нью-Йоркська конвенція, презюмуючи обов'язковість арбітражного рішення, передбачає вичерпний перелік підстав, за яких компетентний суд може відмовити у визнанні та виконанні арбітражного рішення.

Так, згідно з положеннями ст. V Нью-Йоркської конвенції у визнанні та наданні дозволу на примусове виконання арбітражного рішення може бути відмовлено на прохання тієї сторони, проти якої воно направлено, тільки якщо ця сторона надасть компетентній владі за місцем де запитується визнання та виконання докази того, що: сторони Угоди, зазначеній у статті II, були за застосованим до них законом, в будь-якій мірі недієздатні або ця угода є недійсною за законом, якому сторони цю угоду підпорядкували, а за відсутності такої вказівки, за законом країни, де рішення було винесено;сторона, проти якої вона винесено рішення, не була належним чином повідомлена про призначення арбітра або про арбітражний розгляд або з інших причин не могла подати свої пояснення; вказане рішення винесено щодо спору, не передбаченому або що не підпадає під умови арбітражної угоди або арбітражного застереження в договорі, з тим, однак, що якщо постанови з питань, охоплених арбітражною угодою або застереженням, можуть бути відокремлені від тих, що не охоплюються такою угодою або застереженням, то та частина арбітражного рішення, яка містить постанови з питань, охоплених арбітражною угодою або арбітражним застереженням в договорі, може бути визнана і приведена до виконання; склад арбітражного органу або арбітражний процес не відповідали угоді сторін чи, за відсутності такого, не відповідали закону тієї держави, де мав арбітраж; рішення ще не стало остаточним для сторін або було скасовано або призупинено виконанням компетентною владою країни, де воно було винесене, або країни, закон якої застосовується.

Згідно з ч. 2 п.п. а) зазначеної Конвенції у визнанні та приведенні до виконання арбітражного рішення може бути відмовлено, якщо компетентна влада держави, в якій вона запитується визнання та приведення до виконання знайде, що - об'єкт спору не може бути предметом арбітражного розгляду за законами цієї країни, або визнання та виконання цього рішення суперечить публічному порядку цієї країни.

Аналогічні підстави для відмови у визнанні та наданні дозволу на примусове виконання арбітражного рішення містяться у ч.2 ст. 36 Закону України «Про міжнародний комерційний арбітраж України», та в ч. 1 п. 2 п.п. а) ст. 478 ЦПК України.

Колегія суддів встановила, що Договір підряду на виконання будівельних робіт №ПЗ/ДН-6-0415 між АТ Догуш Іншаат ве Тіджарет А.Ш. та ДТГО «Південно-Західна залізниця» було укладено 14.11.2004 року.

В пункті 13.2 вказаного Договору сторони обумовили можливість звернення за вирішенням спірних питань до іноземного (третейського) арбітражного суду.

Разом з тим, рішенням Господарського суду м. Києва від 17.05.2017 року у справі №910/2589/17, залишеним без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 17.05.2017 року, п.13.2 Договору підряду виконання будівельних робіт № ПЗ/ДН-6- 0415, укладеного 14.11.2004 року між АТ Догуш Іншаат ве Тіджарет А.Ш. та ДТГО «Південно-Західна залізниця», було визнано недійсним.

При цьому, вказаним рішенням суду було встановлено, що п.13.2 Договору підряду (третейське застереження) суперечить п.2 ч.2 ст. 6 Європейської конвенції про зовнішньоторговельний арбітраж та ч.2 ст.12 Господарського процесуального кодексу України.

Колегія суддів з таким згодна повністю.

У відповідності до вимог ч. 6 ст. 467 ЦПК України розглянувши подані документи та вислухавши пояснення сторін, суд постановляє ухвалу про надання дозволу на примусове виконання рішення іноземного суду або про відмову у задоволенні клопотання з цього питання.

З урахуванням викладених обставин колегія суддів вважає, що підстави для задоволення клопотання АТ Догуш Іншаат ве Тіджарет А.Ш. про надання дозволу на виконання рішення 1-го Цивільного Суду Федерального Суду Швейцарії від 27 травня 2014 року в справі №4А_508/2013, заінтересована особа: Державне територіально-галузеве об'єднання «Південно-Західна залізниця» на території України, з урахуванням вищенаведених положень ч. 2 п. а) ст. 5 Нью-Йоркської конвенції та ч. 1 п. 2 п.п. а) ст. 478 ЦПК України відсутні.

Доводи апелянта на ненадання судом першої інстанції належної оцінки наявним в матеріалах справи доказам щодо суперечності двох рішень Господарського суду м. Києва постановлених з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстави не можуть бути прийняті судом до уваги оскільки суд при розгляді справи не надає оцінку відповідним рішенням судів іншої юрисдикції.

Також колегія суддів не приймає доводи апелянта, про те, що судом першої інстанції необґрунтовано прийнято за основу твердження ДТГО &q? з;Південно-Західна залізниця&quПі; щодо виключення ознаки обов'язковості виконання арбітражного рішення після визнання недійсним арбітражного застереження на підставі рішення Господарського суду м. Києва від 17.05.2017 р. оскарження якого відбувається в касаційному порядку. Відповідно до ч. 2 п. а) ст. 5 Нью-Йоркської конвенції та ч. 1 п. 2 п.п. а) ст. 478 ЦПК України рішення 1-го Цивільного Суду Федерального Суду Швейцарії від 27 травня 2014 року в справі №4А_508/2013 не може бути допущено до виконання і виконано на території України.

Доводи апелянта відносно того, що припиняючи провадження у справі за позовом ДТГО &q? у;Південно-Західна залізниця&qu;П; до Акціонерного товариства &quдо;Догуш Іншаат ве Тіджарет А.Ш.&q?уш; на підставі п.5 ч.1 ст.80 ГПК України Господарський суд м. Києва ухвалою від 17.05.2016 р. фактично визнав дійсність арбітражного застереження, яке міститься в договорі підряду, не може бути прийнято колегією суддів до уваги, оскільки надавати оцінку рішенню господарського суду суд загальної юрисдикції не вправі.

Європейський суд з прав людини в справі PRONINA v. UKRAINE, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку, що оскаржувана ухвалапостановлено без додержання норм матеріального і процесуального права, тому колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правильно розглянув справу, з урахуванням тих вимог, які були заявлені.

Враховуючи викладене, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог у суді першої інстанції, колегія суддів прийшла до висновку, що ухвала Шевченківського районного суду м. Києва від 08 лютого 2018 року є обґрунтованою та такою, що ухвалене з дотриманням норм законодавства.

Керуючись ст.ст. 268, 367, 368, 375, 381, 383, 384 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства &quan;Догуш Іншаат ве Тіджарет А.Ш." - залишити без задоволення.

Ухвалу Шевченківського районного суду міста Києва від 08 лютого 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня ії прийняття, касаційному оскарженню не підлягає.

Повний текст постанови складений 27 червня 2018 року.

Головуючий Д.Р. Гаращенко

Судді Т.О. Невідома

А.А. Пікуль