19.06.2018 Провадження по справі № 2/380/264/18
Справа № 380/551/18
Рішення

Іменем України

19 червня 2018 року Тетіївський районний суд Київської області в складі :

головуючого судді : Лісовенка П.І.

при секретарі : Романовській Л.І.

з участю адвокатів: ОСОБА_1, ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Тетієві цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про оформлення трудових відносин з працівником, стягнення середньої заробітної плати, нарахування та сплати податку на доходи фізичних осіб та суми єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування,

встановив:

ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом, в якому просить ухвалити рішення про оформлення трудових відносин між ним та роботодавцем ОСОБА_4, стягнути з ОСОБА_4 на його користь середню заробітну плату в розмірі 37975 грн. 53 коп., зобов'язати відповідача нарахувати та сплатити на його користь податок на доходи фізичних осіб в розмірі 6835 грн. 59 коп. та зобов'язати відповідача нарахувати та сплатити на його користь суми єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування в розмірі 8354 грн. 61коп. В обґрунтування заявлених вимог зазначає, що з 22.06.2017 року по 26.10.2017 року він працював у фізичної особи ОСОБА_4 працівником по ремонту вантажних автомобілів. Робочий день тривав щодня з 9 до 18 години, субота, неділя - вихідні дні. Заробітна плата складала 3500-4000 гривень щомісяця, яку роботодавець мав сплатити в кінці року однією сумою. 26.10.2017 року під час виконання трудових обов'язків, а саме накачування колеса до автомобіля Камаз, ОСОБА_3 отримав травму голови, в результаті чого залишив місце роботи, йому була присвоєна друга група інвалідності. При цьому роботодавець ОСОБА_4 не виплатив позивачу заробітну плату за відпрацьований період та не сплатив відповідних внесків. В зв'язку з тим, що трудові відносини між позивачем та ОСОБА_4 не були оформлені у відповідності до норм діючого трудового законодавства, позивач змушений звертатися до суду за захистом своїх прав.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_3 та його представник адвокат ОСОБА_1 позовні вимоги підтримали. ОСОБА_3 суду пояснив, що працював у ОСОБА_4 за усною домовленістю з 22.06.2017 року по 26.10.2017 року. Домовленість була виконувати будь-яку роботу за вказівкою з 9 годин ранку до 18 години вечора, оплата праці 3,5-4 тисячі гривень на місяць з повним розрахунком в кінці року. Офіційного оформлення трудових відносин він не хотів, оскільки вважав, що тоді його виключать з учнів Тетіївського ПТУ.

Відповідач ОСОБА_4 та його представник адвокат ОСОБА_2 позовних вимог не визнали. ОСОБА_4 суду пояснив, що позивач ОСОБА_3 є товаришем його сина і неодноразово допомагав йому по господарству. Ніякої домовленості між ним та позивачем про трудові відносини не було. Його допомогу сину він не оплачував, лише один раз дав їм із сином 100 доларів США. Адвокат ОСОБА_2 зазначила, що ОСОБА_3 в період з 22.06.2017 року по 26.10.2017 року навчався на денній формі навчання в Тетіївському ПТУ, а тому не міг при цьому працювати у ОСОБА_4 на таких умовах, як вказав позивач.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення сторін, їх представників, покази свідків та дослідивши письмові докази, суд вважає, що позов не обґрунтований та задоволенню не підлягає з наступних підстав.

В судовому засіданні встановлено, що позивач ОСОБА_3 26.10.2017 року в гаражному приміщенні, що знаходиться в АДРЕСА_1 Київської області та належить ОСОБА_4, під час накачування колеса до автомобіля Камаз отримав травму голови у вигляді забою головного мозку з формуванням внутрішньо-мозкової гематоми правої лобно-тім?яної ділянки та субдувальної гематоми лобної долі зліва, лінійного перелому лобної, скроневої кісток зправа з переходом на основу черепа з лівобічним геміпарезом, когнітивними розладами, в результаті чого проходив відповідне лікування, що підтверджується поясненнями сторін, копіями витягу з історії хвороби, консультативного висновку та виписки із медичної карти стаціонарного хворого ОСОБА_3 (а.с.6-8). Дані ушкодження відповідно до висновку судово-медичної експертизи № 05 від 23.01.2018 року відносяться до тяжких тілесних ушкоджень (а.с.9-13), в результаті чого ОСОБА_3 була присвоєна друга група інвалідності ( копія довідки до акта огляду МСЕК від 06.02.2018 року - а.с.5).

Свідок ОСОБА_6 суду пояснила, що є матір?ю позивача і зі слів сина знала, що він з літа 2017 року працював у ОСОБА_4 Де саме він працював і що робив вона не бачила та не знала чи він офіційно працевлаштований чи ні.

Свідок ОСОБА_7 суду пояснив, що є батьком позивача і знав, що син з 22.06.2017 року по 26.10.2017 року працював у ОСОБА_4 Про те, що син йде на роботу він повідомляв по телефону. Працював після навчання та на канікулах.

Неповнолітній свідок ОСОБА_3, допитана в присутності батьків, суду пояснила, що є рідною сестрою позивача та часто на велосипеді їздила до нього на роботу. Зі слів брата, він працював у ОСОБА_4 - ремонтував автомобілі марки Камаз.

Свідок ОСОБА_8 суду пояснив, що часто приїжджав в магазин, що знаходиться поряд із гаражем ОСОБА_4 Декілька разів він там бачив ОСОБА_3, проте що саме останній там робив він не знає.

Свідок ОСОБА_9 суду пояснив, що бачив як ОСОБА_3 брав велосипед та, з його слів, їхав на роботу. Куди саме він не уточняв. Один раз він бачив ОСОБА_3 біля гаража, ймовірно ОСОБА_4, проте це непряма інформація.

Свідок ОСОБА_5 суду пояснила, що є рідною тіткою ОСОБА_3 та 5-6 разів бачила його біля гаража ОСОБА_4 В гараж вона не заходила, а тому не знає ,що саме він там робив.

Свідок ОСОБА_10, яка є бабусею позивача, суду показала, що знала про те, що її внук неофіційно працює у ОСОБА_4 зі слів сина ОСОБА_4 ОСОБА_9. Вони із ОСОБА_3 приїжджали до неї один раз приблизно у вересні 2017 року.

Відповідно до вимог ст. 21 КЗпП України, трудовий договір - це угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Статтею 24 КЗпП України визначено, що трудовий договір укладається, як правило, у письмовій формі. Додержання письмової форми при укладенні трудового договору з фізичною особою є обов'язковим. При укладенні трудового договору громадянин зобов'язаний подати паспорт або інший документ, що посвідчує особу, трудову книжку, а у випадках, передбачених законодавством, - також документ про освіту (спеціальність, кваліфікацію), про стан здоров'я та інші документи.

Працівник не може бути допущений до роботи без укладення трудового договору, оформленого наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу, та повідомлення центрального органу виконавчої влади з питань забезпечення формування та реалізації державної політики з адміністрування єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування про прийняття працівника на роботу в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до ст. 29 КЗпП України, до початку роботи за укладеним трудовим договором власник або уповноважений ним орган зобов'язаний: 1) роз'яснити працівникові його права і обов'язки та проінформувати під розписку про умови праці, наявність на робочому місці, де він буде працювати, небезпечних і шкідливих виробничих факторів, які ще не усунуто, та можливі наслідки їх впливу на здоров'я, його права на пільги і компенсації за роботу в таких умовах відповідно до чинного законодавства і колективного договору; 2) ознайомити працівника з правилами внутрішнього трудового розпорядку та колективним договором; 3) визначити працівникові робоче місце, забезпечити його необхідними для роботи засобами; 4) проінструктувати працівника з техніки безпеки, виробничої санітарії, гігієни праці і протипожежної охорони.

Відповідно до Порядку реєстрації трудового договору між працівником та фізичною особою, яка використовує найману працю, затвердженого наказом Міністерства праці та соціальної політики України 08.06.2001року за №260, фізична особа повинна зареєструвати трудовий договір у центрі зайнятості, а працівник який влаштовується на роботу до фізичної особи при реєстрації договору повинен надати паспорт, трудову книжку та за наявності довідку податкової про присвоєння ідентифікаційного номера.

Отже, при укладені трудового договору з фізичною особою, яка використовує найману працю, обов'язок належного оформлення трудових відносин покладено на обидві сторони трудового договору.

Як встановлено в судовому засіданні, позивачем не надано жодних належних та допустимих доказів на підтвердження факту звернення до роботодавця ОСОБА_4 з письмовою заявою про укладення трудового договору, передачі трудової книжки, ознайомлення його з правилами внутрішнього трудового розпорядку, з посадовою інструкцією, документами, у яких обумовлено розмір щомісячної заробітної плати, визначено робоче місце, тощо. Натомість сам ОСОБА_3 в судовому засіданні зазначив, що не бажав офіційного працевлаштування, так як вважав, що його можуть виключити з учнів Тетіївського ПТУ. Крім того, як вбачається з довідки ДНЗ «Тетіївське ПТУ» № 83 від 12.06.2018 року, ОСОБА_3 в період з 22.06.2017 року по 26.10.2017 року навчався на денній формі навчання в Тетіївському ПТУ, а тому не міг при цьому працювати у ОСОБА_4 на таких умовах, як зазначає в позовній заяві (а.с.61).

У відповідності до роз'яснень, які містяться в п.7 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» №9 від 06 листопада 1992 року, фактичний допуск до роботи може бути прирівняний до укладення трудового договору лише у тому разі, якщо працівник допущений до роботи з відома власника чи уповноваженого ним органу.

Натомість належних доказів, що саме з відома та погодження фізичної особи ОСОБА_4 позивача ОСОБА_3 дійсно було фактично допущено до роботи і він став працювати робітником по ремонту автомобілів, суду не надано. А сам ОСОБА_4 даний факт заперечує.

На підтвердження заявлених вимог позивач посилається на покази свідків. Проте всі свідки суду показали, що вони знали про те, що ОСОБА_3 в літній період 2017 року працював у ОСОБА_4 лише зі слів самого ОСОБА_3, а тому їх покази не підтверджують дійсного факту перебування ОСОБА_3 в трудових відносинах із фізичною особою ОСОБА_4

Крім того, як визначено у вищевказаному Порядку реєстрації трудового договору між працівником та фізичною особою, яка використовує найману працю, трудовий договір може бути укладений з фізичними особами, які використовують найману працю: фізичними особами - підприємцями та фізичними особами, які використовують найману працю, пов'язану з наданням послуг (кухарі, няньки, водії тощо). Проте, як встановлено в судовому засіданні, ОСОБА_4 з 25.04.2007 року не є фізичною особою-підприємцем, що підтверджується копією витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань (а.с.62), а також не використовує найману працю, пов'язану з ремонтом транспортних засобів, в зв'язку з чим не є особою, з якою можна укладати трудовий договір.

Відповідно до ч.1-4 ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Статтею 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Зважаючи на вищевикладене, суд вважає, що позивачем ОСОБА_3 не доведено факту перебування з відповідачем ОСОБА_4 у трудових відносинах, а тому в задоволенні позову необхідно відмовити.

Щодо решти позовних вимог про стягнення середньої заробітної плати, нарахування та сплати податку на доходи фізичних осіб та суми єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування, то такі вимоги є похідними від первісної позовної вимоги про оформлення трудових відносин з працівником, а відтак суд в їх задоволенні відмовляє.

Керуючись ст.ст. 21, 24 КЗпП, ст.ст. 258,259,263-265,268,273,354 ЦПК України, суд

вирішив:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про оформлення трудових відносин з працівником, стягнення середньої заробітної плати, нарахування та сплати податку на доходи фізичних осіб та суми єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування, відмовити повністю.

Рішення може бути оскаржене до суду апеляційної інстанції шляхом подання апеляційної скарги до Апеляційного суду Київської області протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Дата складення повного рішення: 22.06.2018 року.

Суддя: П.І.Лісовенко