Постанова

Іменем України

25 червня 2018 року

м. Київ

справа № 754/12241/15-ц

провадження № 61-13171 св 18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

Білоконь О. В. (суддя-доповідач), Синельникова Є. В., Хопти С. Ф.,

учасники справи:

позивач - товариство з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна»,

відповідачі: ОСОБА_4, ОСОБА_5,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на заочне рішення Деснянського районного суду міста Києва у складі судді

Грегуля О. В. від 10 квітня 2017 року та постанову Апеляційного суду міста Києва у складі колегії суддів: Шебуєвої В. А., Оніщука М. І., Українець Л. Д., від 14 лютого 2018 року,

В С Т А Н О В И В :

У серпні 2015 року товариство з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» (далі - ТОВ «ОТП Факторинг Україна») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позовну заяву мотивовано тим, що 13 травня 2008 року між закритим акціонерним товариством «ОТП Банк» (далі - ЗАТ «ОТП Банк») та ОСОБА_4 був укладений кредитний договір, відповідно до якого банк надав позичальнику кредит у розмірі 71 049,33 доларів США зі сплатою за користування кредитом процентів, що складаються із фіксованого відсотка у розмірі 5, 99 % річних та FIDR. На забезпечення виконання зобовязань ОСОБА_4 за кредитним договором, цього ж дня між банком та ОСОБА_5 був укладений договір поруки.

7 листопада 2014 року між ПАТ «ОТП Банк», яке є правонаступником ЗАТ «ОТП Банк», та ТОВ «ОТП Факторинг Україна» був укладений договір факторингу, за яким до останнього перейшло право вимоги за вказаним кредитним договором.

Посилаючись на неналежне виконання позичальником своїх зобовязань, ТОВ «ОТП Факторинг Україна» просило стягнути з відповідачів у солідарному порядку заборгованість, яка станом на 25 серпня 2015 року становила 720 136 грн 56 коп., з яких: 459 767 грн 89 коп. - залишок заборгованості за кредитом; 68 234 грн 17 коп. - несплачені відсотки за користування кредитом; 192 134 грн 50 коп. - пеня.

Заочним рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 10 квітня 2017 року позов ТОВ «ОТП Факторинг Україна» задоволено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позичальник належним чином не виконав своїх зобов'язань за кредитним договором, допустив заборгованість по кредиту, а тому є всі підставі для її стягнення з позичальника та поручителя в солідарному порядку.

Постановою Апеляційного суду міста Києва від 14 лютого 2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 задоволено частково, рішення суду першої інстанції в частині задоволення вимог ТОВ «ОТП Факторинг Україна» до ОСОБА_5 скасовано і ухвалено в цій частині нове рішення про відмову у задоволенні позову в цій частині. В іншій частині рішення суду залишено без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що у зв'язку із невиконанням позичальником взятих на себе зобов'язань за кредитним договором, утворилась заборгованість, яка підлягає стягненню з останнього. При цьому не підлягає до задоволення позов про стягнення заборгованості із поручителя, оскільки в силу вимог частини четвертої статті 559 ЦК України порука є припиненою.

У касаційній скарзі, поданій у березні 2018 року до Верховного Суду, ОСОБА_4 просить скасувати судові рішення в частині стягнення з нього заборгованості за кредитним договором із направленням справи в цій частині на новий розгляд до суду першої інстанції, посилаючись на порушення судами норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що позивач не довів надання кредиту належними доказами, наданий позивачем розрахунок кредитної заборгованостіє таким, що не відповідає дійсності. Суди не надали оцінки переходу права вимоги, не звернули уваги на те, що його як позичальника не було повідомлено про такий перехід. Крім того, суди не перевірили чи є ТОВ «ОТП Факторинг України» фінансовою установою у розумінні Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», яка може виступати в якості фактора.

Оскільки судові рішення оскаржуються лише в частині стягнення заборгованості із позичальника, тому відповідно до положень частини першої статті 400 ЦПК законність ухвалених рішень в іншій частині колегією суддів не перевіряється.

Касаційна скарга задоволенню не підлягає.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Судами попередніх інстанцій установлено, що 13 травня 2008 року між

ЗАТ «ОТП Банк» та ОСОБА_4 був укладений кредитний договір, відповідно до умов якого, позичальник отримав грошові кошти у сумі 71 049,33 доларів США зі сплатою 5,99 % річних + FIDR, яка відповідно до графіку платежів становила 14,49 % річних, та з кінцевою датою повернення

15 травня 2023 року.

04 листопада 2009 року між ПАТ «ОТП Банк», яке є правонаступником

ЗАТ «ОТП Банк», та ОСОБА_4 укладений додатковий договір до кредитного договору, відповідно до якого сторони дійшли згоди щодо конвертації валюти в гривню - 528 870 грн 86 коп. та визначили фіксовану проценту ставку у розмірі 0,49 % річних + FIDR, яка відповідно до графіку платежів становила 16,49 % річних.

На забезпечення виконання ОСОБА_4 взятих на себе зобовязань за кредитним договором, 13 травня 2008 року між ЗАТ «ОТП Банк» та ОСОБА_5 був укладений договір поруки.

07 листопада 2014 року між ПАТ «ОТП Банк» та ТОВ «ОТП Факторинг Україна» був укладений договір факторингу, за яким до останнього перейшло право вимоги за вказаним кредитним договором.

У зв'язку із неналежним виконанням позичальником зобов'язань за кредитним договором, у нього станом на 25 серпня 2015 року виникла заборгованість у розмірі 720 136 грн 56 коп., з яких: 459 767 грн 89 коп. - залишок заборгованості за кредитом; 68 234 грн 17 коп. - несплачені відсотки за користування кредитом; 192 134 грн 50 коп. - пеня.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

За правилом статті 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Частиною першою статті 612 ЦК України встановлено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Частиною першою статті 625 ЦК України визначено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.

У справі, яка переглядається, суди попередніх інстанцій, встановивши, що ОСОБА_4 належним чином не виконував зобов'язань за кредитним договором від 13 травня 2008 року № ML-016/013/2008, у зв'язку з чим утворилась заборгованість, яка станом на 25 серпня 2015 року складає 720 136 грн 56 коп., дійшли обґрунтованого висновку про стягнення з ОСОБА_4 на користь позивача зазначеної заборгованості.

У справах про стягнення кредитної заборгованості кредитор повинен довести виконання ним своїх обов'язків за кредитним договором, а саме надання грошових коштів (кредиту) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник - повернення грошових коштів у розмірі та на умовах, визначених договором.

Доводи касаційної скарги про недоведеність надання банком кредитних коштів безпідставні, оскільки саме на підставі кредитної заявки відповідача йому було надано кредит шляхом перерахування кредитних коштів у повному обсязі з кредитного рахунку на поточний рахунок позичальника відповідно до умов п. 1.7.2. кредитного договору (а. с. 15). Крім того, ОСОБА_4 здійснював погашення кредитної заборгованості (а. с. 25), що свідчить про визнання ним боргу за кредитним договором і обов'язків, які виникли з договору від 13 травня 2008 року, презумпція правомірності якого не спростована.

Доводи касаційної скарги про неправильність розрахунку кредитної заборгованості є необґрунтованими, оскільки на його спростування

ОСОБА_4 не надав власного розрахунку та доказів, що підтверджують повернення грошових коштів у розмірі та на умовах, визначених договором.

Посилання в касаційній скарзі на те, що ТОВ «ОТП Факторинг Україна» не є фінансовою установою, а тому не може бути фактором у розумінні Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» є необґрунтованими, оскільки з тексту договору факторингу від 07 листопада 2014 року вбачається, що на момент його укладення ТОВ «ОТП Факторинг Україна» мало статус фінансової установи та було внесено до Державного реєстру фінансових установ України. Крім того, презумпція правомірності договору факторингу, передбачена

статтею 204 ЦК України, також не спростована.

Доводи касаційної скарги про те, що позичальника не було повідомлено про укладений договір, не можуть бути підставою для скасування судових рішень та звільнення позичальника від відповідальності за невиконання умов договору, оскільки відповідно до частини другої статті 516 ЦК України якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов'язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов'язку первісному кредиторові є належним виконанням. Тобто, за змістом цього положення несприятливі умови для нового кредитора пов'язуються із виконанням боржником обов'язку первісному кредитору, а не у звільненні від такого обов'язку в цілому.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення в частині вирішення позовних вимог ТОВ «ОТП Факторинг Україна» до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Оскільки ухвалою суду касаційної інстанції від 29 березня 2018 року було зупинено виконання рішення суду першої інстанції до закінчення касаційного провадження у справі, а колегія суддів дійшла висновку про те, що відсутні підстави для скасування судових рішень, тому виконання рішення Деснянського районного суду міста Києва від 10 квітня

2017 року підлягає поновленню.

Керуючись статтями 400, 401, 416, 436 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення, а заочне рішення Деснянського районного суду міста Києва від 10 квітня

2017 року в не скасованій судом апеляційної інстанції частині та постанову Апеляційного суду міста Києва від 14 лютого 2018 року - без змін.

Поновити виконання рішення Деснянського районного суду міста Києва

від 10 квітня 2017 року.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: О. В. Білоконь

Є. В. Синельников

С.Ф. Хопта