Справа № 200/6986/17
Провадження № 2/200/2746/17
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"05" квітня 2018 року Бабушкінський районний суд м. Дніпропетровська

в складі: головуючого-судді: Женеску Е.В.

за участю секретаря: Санжаровської Я.В.

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 соціального захисту населення Дніпропетровської обласної державної адміністрації, Головного управління Державної казначейської служби України в Дніпропетровській області, Державної казначейської служби України про стягнення компенсації за несвоєчасне виконання зобовязання у вигляді рішення суду,-

ВСТАНОВИВ:

25 квітня 2017 року позивач ОСОБА_1 звернувся до Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська із зазначеним позовом.

В обґрунтування позову вказав, що 05.10.2009 року Дніпропетровський окружний адміністративний суд постановив рішення, яким стягнув з Головного управління праці та соціального захисту населення Дніпропетровської обласної державної адміністрації, правонаступником якого є відповідач - ОСОБА_2 соціального захисту населення Дніпропетровської обласної державної адміністрації, на користь позивача заборгованість з допомоги, передбаченої ст.13 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» за 2005 рік у розмірі 2326 грн. Рішення суду набрало чинності 13.09.2012 року. Оскільки ОСОБА_2 соціального захисту населення Дніпропетровської ОДА рішення суду не виконав, позивач 06.08.2013 року звернувся до Головного управління Державної казначейської служби у Дніпропетровській області з виконавчим листом. Проте вказане рішення суду виконано лише 26.01.2017 року. Позивач вважає, що в звязку з тривалим невиконанням рішення суду він має право на отримання компенсації у вигляді інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних. Позивачу з вини відповідачів також завдано моральну шкоду, яка полягає у відсутності коштів для достойного існування, моральних потрясіннях, які позивач відчував від того, що змушений «виклянчувати» грошові кошти, які належать йому по закону, втратив віру у справедливість, вживав додаткових заходів правового захисту консультування, лікування та звернення до суду, все це зумовило погіршення самопочуття позивача.

З урахуванням викладеного, позивач просить суд стягнути солідарно з відповідачів компенсацію за несвоєчасне виконання зобовязання у вигляді рішення суду за період з 06.08.2013 року по 26.01.2017 року у розмірі: 2655,65 грн. - інфляційних втрат, 242,60 грн. 3% річних, 30000 грн. моральної шкоди, всього на суму 32898,25 грн.

Ухвалою суду від 05 лютого 2018 року визначено здійснювати судовий розгляд справи за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 соціального захисту населення Дніпропетровської обласної державної адміністрації, Головного управління Державної казначейської служби України в Дніпропетровській області, Державної казначейської служби України про стягнення компенсації за несвоєчасне виконання зобовязання у вигляді рішення суду, за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін, встановлено відповідачу строк до 12 лютого 2018 року для подання заяви із запереченнями щодо розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження. Визначено відповідачу пятнадцятиденний строк з дня вручення даної ухвали для подання відзиву на позовну заяву.

Відповідач ОСОБА_2 соціального захисту населення Дніпропетровської ОДА надав суду заперечення на позовну заяву, де вказав, що рішення суду від 05.10.2009 року було в повному обсязі виконано 26 січня 2017 року, Казначейством була нарахована компенсація за порушення строку перерахування коштів у сумі 225,02 грн. Згідно вимог Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» погашення заборгованості за нарахованою компенсацією підлягає виконанню у третю чергу. Вважає також, що позивач не довів спричинення йому моральної шкоди. Просить відмовити у задоволенні позову в повному обсязі.

Відповідачі ОСОБА_3 управління Державної казначейської служби України в Дніпропетровській області та Державна казначейська служба України відзив на позовну заяву не надали.

Дослідивши матеріали справи, суд прийшов до наступного висновку.

Відповідно до ст.ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Правилами ст. 12 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ч.1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ч. 5 ст. 81 ЦПК України, докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно із ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Судом встановлено наступне.

Постановою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 05 жовтня 2009 року у справі № 2а-717/09/0470 частково задоволено позов ОСОБА_1 до Головного управління праці та соціального захисту населення Дніпропетровської обласної державної адміністрації про визнання дій протиправними та стягнення коштів. Визнано протиправними дії Головного управління праці та соціального захисту населення Дніпропетровської обласної державної адміністрації щодо призначення та виплати не в повному обсязі ОСОБА_1 разової грошової допомоги відповідно до ст.13 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту». Стягнуто з Головного управління праці та соціального захисту населення Дніпропетровської обласної державної адміністрації на користь ОСОБА_1 заборгованість з допомоги, передбаченої ст.13 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» за 2005 рік у розмірі 2326 грн.

Ухвалою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 13 вересня 2012 року прийнято відмову ОСОБА_1 від апеляційної скарги на постанову Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 05 жовтня 2009 року, апеляційне провадження у справі закрито.

Згідно листа Головного управління Державної казначейської служби України у Дніпропетровській області від 22.02.2017 року, 06.08.2013 року ОСОБА_3 управлінням був отриманий виконавчий лист Дніпропетровського окружного адміністративного суду по справі № 2а-717/09/0470. 26 січня 2017 року Державною казначейською службою України було здійснено перерахування коштів на користь ОСОБА_1 на суму 2326,00 грн.

Листом від 11.04.2017 року директор юридичного департаменту Державної казначейської служби України ОСОБА_4 повідомила позивача, що йому нарахована компенсація за порушення строку перерахування коштів за рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду по справі № 2а-717/09/0470 в сумі 225,02 грн., яка виплачується за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду. На сьогоднійшній день на виконанні в Казначействі знаходяться рішення судів на суму понад 3,5 млрд. грн., що надійшли та зареєстровані раніше рішення про виплату компенсації. Казначейство здійснить заходи щодо перерахування коштів на користь ОСОБА_1 після виконання рішень судів, що надійшли раніше рішення про виплату компенсації.

Указані обставини визнані учасниками справи, тому відповідно до ч.1 ст.82 ЦПК України, у редакції Закону № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року, окремому доказуванню не підлягають і у суду відсутній обґрунтований сумнів щодо достовірності цих обставин та добровільності їх визнання.

Відповідно до статті 56 Конституції України, кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Пунктом 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, від 09.11.1995 року ратифікована Україною 11.09.1997 року, (далі - Конвенція) передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Усі гарантії, передбачені п. 1 ст. 6 Конвенції повинні застосовуватися і на стадії виконання рішення суду. Однією з таких гарантій є встановлення розумного строку провадження, а отже, і розумного строку виконання рішення суду. У своїй прецедентній практиці Європейський суд з прав людини неодноразово зазначав, що кожна держава повинна мати відповідний, адекватний та достатній правовий арсенал для забезпечення позитивних, зобов'язань, які вона взяла на себе відповідно до Конвенції. При невиконанні рішень суду у зв'язку з нестачею бюджетних коштів державний орган влади не має права посилатися на брак коштів як виправдання неспроможності виконати судове рішення про повернення боргу. За певних обставин затримка з виконання судового рішення може бути виправданою. Але затримка не може бути такою, що спотворює сутність права, гарантованого п. 1 ст. 6 Конвенції. Не можна посилатися на стверджувані фінансові труднощі, яких зазнає держава, що перешкоджають заявникові отримати належні йому кошти відповідно до рішення суду (Справа «Іммобільяре Саффі» проти Італії», Справа «Войтенко проти України, Справа «Півень проти України»).

Згідно з правовою позицією, висловленою Верховним Судом України у постанові від 11.09.2013 (справа № 6-48 цс13), при відшкодуванні моральної шкоди, завданої особі незаконними діями чи бездіяльністю працівників виконавчої служби, застосуванню підлягають положення загального законодавства про моральну шкоду, а саме: стаття 56 Конституції України, статті 23, 1167, 1173 Цивільного кодексу України.

Частиною другою статті 1167 Цивільного кодексу України визначено перелік випадків відшкодування моральної шкоди органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим, органом місцевого самоврядування, фізичною або юридичною особою, яка її завдала. Зазначений перелік не є вичерпним, оскільки пункт 3 статті передбачає наявність інших випадків передбачених законом.

Відповідно до статті 1173 Цивільного кодексу України, шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Відповідно до частини першої статті 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Відповідно до п. 48 Порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03.08.2011 № 845 (далі Порядок), перерахування коштів стягувачу здійснюється Казначейством у тримісячний строк з дня надходження необхідних документів та відомостей.

Згідно з п. 50 Порядку компенсація за порушення встановленого законом строку перерахування коштів нараховується Казначейством, якщо боржником є державний орган.

Компенсація виплачується Казначейством на підставі рішення про виплату компенсації за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання судових рішень та виконавчих документів. Рішення про виплату компенсації затверджується ОСОБА_3 Казначейства.

За статтею 5 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень», у разі якщо центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, протягом трьох місяців не перерахував кошти за рішенням суду про стягнення коштів, крім випадку, зазначеного в частині четвертій статті 4 цього Закону, стягувачу виплачується компенсація в розмірі трьох відсотків річних від несплаченої суми за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду.

Таким чином, оскільки між сторонами відсутній спір щодо дати надходження виконавчого листа на виконання до Головного управління Державної казначейської служби України в Дніпропетровській області, а саме 06.08.2013 року отже, безсумнівно встановлено, що трьохмісячний строк, передбачений Порядком для перерахування коштів ОСОБА_1, сплив 06.11.2013 року, і з цієї дати необхідно відраховувати початок порушення строку виконання рішення.

В даному випадку мають місце інфляційні збитки - це збитки, понесені у зв'язку із знеціненням грошових коштів. Нарахування інфляційних збитків проводиться за порушення грошових зобов'язань. У відповідності до ст. 625 ЦК України, у разі прострочення виконання грошового зобов'язання боржник зобов'язаний сплатити кредитору суму заборгованості з урахуванням індексу інфляції за весь час прострочення. Отже, наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє зобов'язальних правовідносин сторін договору, не звільняє останнього від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених ч. 2 ст. 625 ЦК України.

Відповідно до ст. 599 ЦК України, зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Якщо зобов'язання виконано неналежним чином, то воно не припиняється, а, навпаки, на сторону, яка допустила неналежне виконання, покладаються додаткові юридичні обов'язки, в тому числі закріплені у ст. 625 ЦК України, оскільки остання передбачає, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.

Індекс інфляції є статистичною інформацією, яка щомісяця надається Держкомстатом і публікується в газеті «Урядовий кур'єр» і на офіційному веб-сайті Державного комітету статистики України. На виконання рекомендацій Верховного Суду України (Лист Верховного Суду України від 03.04.1997 року № 62-97р «Рекомендації щодо порядку застосування індексів інфляції при розгляді судових справ»), при розрахунку інфляційних збитків потрібно враховувати індекси інфляції за кожний місяць прострочення. При цьому враховується інфляція кожного місяця, незалежно від того був індекс інфляції більше одиниці (інфляція) або менше (дефляція).

Суд не бере до уваги доводи відповідача ОСОБА_2 соціального захисту населення Дніпропетровської обласної державної адміністрації про нарахування Казначейством компенсації позивачу за порушення строку перерахування коштів у сумі 225,02 грн., оскільки доказів про те, що ОСОБА_1 фактично виплачена вказана сума, та відповідно хоча б частково поновлено права позивача, відповідачем не надано.

Розрахунок 3% річних за період з 07.11.2013 року по 26.01.2017 року - прострочка виконання складає 1177 днів, розрахунок: 2326 грн. х 3 / 100/ 365 х 1177 = 225 грн. 02 коп.

Щодо позовних вимог про відшкодування моральної шкоди суд зазначає наступне.

Існує обґрунтована і водночас спростовна презумпція, що надмірно тривале провадження даватиме підстави для відшкодування моральної шкоди (Рішення ЄСПЛ у справі Скордіно проти Італії, пп. 203 - 204, та Вассерман проти Росії, п. 50). Суд вважає таку презумпцію особливо незаперечною у випадку надмірної затримки у виконанні державою винесеного проти неї судового рішення, враховуючи те, що недотримання державою свого зобов'язання з повернення боргу після того, як заявник, пройшовши через судовий процес, домігся успіху, неминуче викликатиме у нього почуття розпачу.

Таким чином, невиконання судового рішення у встановлений законом строк тягне за собою відповідальності у вигляді відшкодування моральної шкоди.

А відповідно до прецедентної практики ЄСПЛ право заявника на відшкодування моральної шкоди у випадку надмірно тривалого невиконання остаточного рішення, за що держава несе відповідальністю, презюмується.

Статтею 23 ЦК України встановлено право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав та законних інтересів. Відповідно до частини другої цієї статті моральна шкода полягає:

1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я;

2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів;

3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна;

4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

В обґрунтування отримання моральної шкоди внаслідок тривалого невиконання судового рішення, позивач вказав, що він відчував моральні потрясіння від того, що змушений «виклянчувати» грошові кошти, які належать йому по закону, втратив віру у справедливість, вживав додаткових заходів правового захисту консультування у фахівців та звернення до суду, все це зумовило погіршення самопочуття позивача.

Суд приймає до уваги вказані доводи позивача, вважає, що дійсно тривалим більше трьох років - невиконанням судового рішення позивачеві нанесено моральних збитків, протягом трьох років він не міг отримати належні грошові кошти, стягнуті згідно з судовим рішенням на його користь, таким чином, був обмежений у розпорядженні власними фінансовими можливостями, відчуття нестабільності та загрози взагалі невиконання рішення суду призводило до депресивного стану і дратівливості, що у свою чергу впливає на фізичний стан людини. Разом з тим, визначений позивачем розмір моральної шкоди, на думку суду, є надто завищений. Тому суд вважає, що вимога про стягнення грошової суми у якості відшкодування моральної шкоди підлягає задоволенню частково, а саме у розмірі 3000 грн.

Частиною 1 ст. 25 Бюджетного кодексу України встановлено, що казначейство України здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду.

Частиною 2 цієї статті визначено, що відшкодування відповідно до закону шкоди, завданої фізичній чи юридичній особі внаслідок незаконно прийнятих рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади (органів влади Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування), а також їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень, здійснюється державою (Автономною Республікою Крим, органами місцевого самоврядування) у порядку, визначеному законом.

Згідно з ст. 2 ЦК України, держава Україна є учасником цивільних відносин, а тому має бути відповідачем у справах про відшкодування шкоди за рахунок держави, її в таких випадках представляє орган, який здійснює функції держави у цих правовідносинах.

Відповідно до п. 1 Положення про Державну казначейську службу України, затвердженого Указом Президента України від 15.04.2015 № 215, центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, є Державна казначейська служба України (Казначейство), яке, зокрема, здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду.

З огляду на положення ст.ст. 2, 1173 ЦК України та ч. 2 ст. 25 Бюджетного кодексу України, сума майнової шкоди підлягає стягненню з Державного бюджету України шляхом списання коштів з Єдиного казначейського рахунку Державної казначейської служби України.

Враховуючи наведене, керуючись ст.ст. 12, 81, 133, 141, 258, 259, 263-268 ЦПК України, суд,-

В И Р І Ш И В:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 соціального захисту населення Дніпропетровської обласної державної адміністрації, Головного управління Державної казначейської служби України в Дніпропетровській області, Державної казначейської служби України про стягнення компенсації за несвоєчасне виконання зобовязання у вигляді рішення суду задовольнити частково.

Стягнути з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1, суму у розмірі 225 грн. 02 коп., що становить 3 % річних від несплаченої суми, інфляційні втрати у розмірі 2435,55 грн. та моральну шкоду у розмірі 3000 грн. 00 коп., шляхом списання Державною казначейською службою України коштів з єдиного казначейського рахунку .

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Судові витрати компенсувати за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 цього Кодексу.

Пунктом 15.5 Перехідних положень ЦПК України передбачено, що апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу. У разі порушення порядку подання апеляційної чи касаційної скарги відповідний суд повертає таку скаргу без розгляду.

Суддя: Е.В. Женеску