Справа № 2/593/5/2018
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"18" червня 2018 р. м.Бережани

Бережанський районний суд Тернопільської області в складі :

головуючої - судді Данилів О.М.

при секретарі Паньків М.М.

за участі позивачки ОСОБА_1

відповідача ОСОБА_2

захисників ОСОБА_3, ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Бережанах цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя,

В С Т А Н О В И В:

Позивачка ОСОБА_1, вказуючи, що вона з 31 липня 1993 року перебуває у зареєстрованому шлюбі із відповідачем ОСОБА_2, і за час спільного проживання вони набули :

- житловий будинок з надвірними будівлями, що по вул.О.Кобилянської,81 в м.Бережани;

- автомобіль «Мерседес-Бенц», реєстраційний номер НОМЕР_1, 1999 року випуску;

- незавершений будівництвом гараж № 3 по вул. Лесі Українки, 14 в м.Бережани;

- торгівельний кіоск № 93 по вул.Збіжева, 3/7 в м.Бережани.

А так як вона має право на 1/2 частину вищевказаного майна, а в добровільному порядку поділити зазначене майно з відповідачем не представляється можливим, звернулася до суду з позовом про його поділ.

Просила визнати за нею право власності на: 1/2 частину житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами, що знаходяться в м.Бережани Тернопільської області, на вул.О.Кобилянської, 81, а також визнати за нею право на будівельні матеріали і роботи, які використані в процесі будівництва торгівельного кіоску № 93 по вул. Збіжева, 3/7 в м.Бережани, а за відповідачем ОСОБА_2 визнати право власності на 1/2 частину житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами по вулиці О.Кобилянської, 81 в м. Бережани, незавершений будівництвом гараж № 3 по вул. Лесі Українки,14 в м.Бережани та на автомобіль «Мерседес-Бенц», реєстраційний номер НОМЕР_1, 1999 року випуску.

Підчас розгляду справи по суті позивачка уточнила заявлені нею вимоги. Просила суд постановити рішення, згідно з яким провести поділ спільного майна подружжя наступним чином. Визнати за нею право власності на 1/2 частину житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами, що знаходиться в м.Бережани на вул.О.Кобилянської, 81 вартістю 806 400 грн.; незавершений будівництвом гараж № 3 по вул.Лесі Українки, 14 в м.Бережани вартістю 64 710 грн. і на 1/2 частину будівельних матеріалів та робіт, які використані в процесі будівництва приміщень l-1-б площею 6,45 кв.м торгівельного кіоску № 93 по вул.Збіжева,3/7 в м.Бережани вартістю 46 328 грн..

Визнати за відповідачем ОСОБА_2 право власності на: 1/2 частину житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами, що знаходиться в м.Бережани Тернопільської області, по вул.О.Кобилянської, 81 вартістю 806 400 грн.; 1/2 частину будівельних матеріалів та робіт, які використані в процесі будівництва приміщень 1-1-а площею 6.45 кв.м. торгівельного кіоску № 93 по вул.Збіжева, 3/7 в м.Бережани вартістю 46 328 грн. та на автомобіль «Мерседес-Бенц», реєстраційний номер НОМЕР_1, 1999 року випуску вартістю 172 250 грн.. Стягнути з неї на користь ОСОБА_2 вартість 1/2 частини незавершеного будівництвом гаражу № 3 по вул.Л.Українки в м.Бережани, що становить 32 355 грн. та стягнути із відповідача ОСОБА_2 в її користь вартість 1/2 частини транспортного засобу«Мерседес-Бенц», що становить 86 125грн. та понесені нею витрати по сплаті судового збору і витрати за проведення експертиз на суму 14 090 грн..

В судовому засіданні позивачка уточнені позовні вимоги підтримала, просила їх задоволити.

Відповідач ОСОБА_2 із позовом не погодився, подав суду відзив на позов, у якому зазначив, що будинковолодіння, що знаходиться по вул.О.Кобилянської, 81 в м. Бережани, було придбано ним 24 грудня 2004 року на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом ОСОБА_5. Придбанню будинку передував продаж належної його батькам квартири, після чого виручені кошти були вкладені у купівлю садиби по вул. Кобилянської, 81, а тому вказане будинковолодіння не може бути поділено на дві рівні частини. Крім цього вважає, що позовні вимоги позивачки в частині визнання за нею права власності на 1/2 частину будматеріалів та робіт, які використані в процесі будівництва торгівельного кіоску № 93 по вул. 3біжева, 3/7 в м. Бережани, є необґрунтовані та безпідставні. Торгівельний кіоск (мала архітектурна форма) є тимчасовою спорудою для провадження підприємницької діяльності, визначення якої міститься в ст. 28 Закону України від 17 лютого 2011 року № 3038-6 «Про регулювання містобудівної діяльності». Даний торгівельний кіоск розташований на земельній ділянці, яка виділена була Бережанським РайСТ його батькам ОСОБА_6 та ОСОБА_7. Він займається підприємницькою діяльністю з 3 березня 1997 року і саме його батьки сприяли отриманню земельної ділянки під МАФ, які надали кошти на його встановлення з метою отримання потім певної частини прибутку для свого матеріального забезпечення на пенсії. В кінці 2013 року торгівельний кіоск був ним придбаний і зведений за кошти його батьків. Відповідно до ст. 57 СК України майно фізичної особи-підприємця, яке придбане і використовується у його підприємницькій діяльності з метою отримання прибутку, є його особистою приватною власністю, а тому зазначений торгівельний кіоск не є об'єктом спільної сумісної власності подружжя та підпадає під регулювання ст.ст. 60, 61 СК України. Вважає, що наведене підтверджується правовими позиціями Верховного Суду України, оскільки позивачка по справі підприємницькою діяльністю стала займатися лише з 25 липня 2016 року, за десять днів до подачі нею до суду позову про поділ майна.

У відзиві на позов відповідач також зазначив, що із змісту нормативних положень глав 7 та 8 СК України власність сім"ї існує у двох правових режимах: спільна сумісна власність та особиста приватна власність кожного з подружжя. Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але і спільною участю подружжя коштами або працею у набутті майна, тому вважає, що позивачка до торгівельного кіоску ніякого відношення не має. Звертає увагу суду на те, що висновок експерта щодо подільності кіоску, не може бути взятим до уваги судом, оскільки поділу підлягають виключно об'єкти нерухомого майна, яким кіоск не являється, оскільки це тимчасова споруда. Просив постановити рішення, яким визнати за позивачкою право власності на все будинковолодіння, яке розташоване по вул. Кобилянської, 81 в м.Бережани, а решту майна, у тому числі: незавершений будівництвом гараж №3 по вул. Л.Українки,14 в м.Бережани, автомобіль марки «Мерседес-Бенц», реєстраційний номер НОМЕР_1, 1999 року випуску, торгівельний кіоск № 93 по вул. Збіжева,3/7 в м.Бережани залишити у його власності, стягнувши із позивачки на його користь компенсацію за будинковолодіння по вул. Кобилянської,81, що в м.Бережани, у розмірі 2 000 доларів США.

Позивачка заперечила факти, зазначені відповідачем у відзиві на позов, подавши суду відповідь на відзив, у якому вказала, що у поданих заявах по суті справи ОСОБА_8 вказує, що будинковолодіння по вул.Кобилянської, 81 в м.Бережани було придбано 24 грудня 2004 року на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом ОСОБА_5 та що придбанню будинку передував продаж належної його батькам квартири, після чого виручені кошти були вкладені у купівлю садиби по вул.Кобилянської,81. Однак, вказані ним обставини не відповідають дійсності, оскільки незавершений будівництвом будинок ними було придбано згідно договору купівлі-продажу 24 грудня 2004року. Придбанню будинку не передував продаж належної батькам ОСОБА_8 квартири, що підтверджено матеріалами справи та здобутими в судовому засіданні доказами.

Як вбачається із долученої ОСОБА_8 до матеріалів справи довідки Бережанського OK МБТІ № 74 від 15 вересня 2016 року квартира АДРЕСА_1, про яку вказує відповідач, належала:

ОСОБА_9, на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого Бережанською державною нотконторою 27.12.1995 р. за реєстровим № 3600;

ОСОБА_10 на підставі договору дарування, посвідченого Бережанською державною нотконторою 06.02.1996 р. за реєстром № 234;

ОСОБА_11 на підставі договору купівлі-продажу від 13.05.2005 року, посвідченого приватним нотаріусом Бережанського районного нотаріального округу ОСОБА_12 за реєстром № 1480.

Практично вказана квартира, що на вул. Валовій, про яку зазначає відповідач, була придбана ними за спільні кошти в 1995 році, як і незавершений будівництвом житловий будинок по вул.О.Кобилянської, 81 в м.Бережани. За власні кошти вони закінчили будівництво вказаного будинковолодіння і в 2009 році він був принятий в експлуатацію.

Виручені від продажу квартири АДРЕСА_1 13.05.2005 року грошові кошти не були використані, як на це вказує ОСОБА_8, на придбання 24.12.2004 року незавершеного будівництвом житлового будинку по вул. О.Кобилянської в м.Бережани.

Далі позивачка у відповіді на відзив вказує, що вона також не погоджується із позицією відповідача, викладеною ним у запереченні та у відзиві на позов про те, що вказаний торгівельний кіоск ( будівельні матеріали та роботи, які використані в процесі його будівництва), є його особистою приватною власністю і кіоск не підлягає поділу, оскільки: він розташований на земельній ділянці, яка була виділена Бережанським РайСТ його батькам ОСОБА_6 та ОСОБА_7; що кошти на встановлення кіоску надані його батьками; що кіоск є тимчасовою спорудою для провадження підприємницької діяльності; що він є майном фізичної особи-підприємця, яке придбане і використовується у його підприємницькій діяльності з метою отримання прибутку, що підтверджено правовими позиціями Верховного Суду України та що вона, позивачка, стала займатись підприємницькою діяльністю лише з 25 липня 2016 року.

На її думку такі твердження відповідача є безпідставними та суперечать як матеріалам справи, так і діючому законодавству, оскільки предметом спору є не тимчасова споруда, а будівельні матеріали і роботи, які придбані під час шлюбу і використані в процесі будівництва торгівельного кіоску і які є спільною сумісною власністю подружжя.

У відповіді на відзив позивачка зазначила, що вказана обставина підтверджена копією видаткової накладної № 261/2-01 від 26.12.2013 року, яка долучена до матеріалів справи відповідачем, і з неї вбачається, що збірний комплект матеріалів для торгового павільйону з сандвіч панелей розміром 3x4 придбано фізичною особою ОСОБА_2, а не підприємцем ОСОБА_8.

Відсутні будь-які належні та допустимі докази того, що вказані сандвіч панелі придбані за кошти батьків відповідача і особисто для нього чи за його особисті кошти.

Крім того, доказом того, що батьки ОСОБА_8 не мають будь-якого відношення до будівельних матеріалів і робіт, які використані в процесі будівництва торгівельного кіоску, свідчить і виготовлений відповідачем особисто 25 лютого 2016 року технічний паспорт на громадський будинок - торгівельний кіоск № 93 по вул.Збіжева,3/7 в м.Бережани, який долучено ним до матеріалів справи.

Крім цього, даний торгівельний кіоск розташований на земельній ділянці, яка знаходиться в користуванні Бережанського РайСТ і яка ніколи не виділялась Бережанським PайCТ в користування батькам ОСОБА_8 - ОСОБА_7 та ОСОБА_13.

Із заяви ОСОБА_8 від 05 березня 2013 року видно, що останній просив надати йому дозвіл на встановлення кіоску на території ринку Бережанського РайСТ. Відповідно до довідки Бережанського РайСТ за № 106 від 25.10.2016 року Бережанське РайСТ надало дозвіл на встановлення торгівельного кіоску на території ринку і не більше.

Далі у своїй відповіді на відзив позивачка вказала, що договір № 93 від 01 грудня 2016 року, на який посилається відповідач, який начебто був укладений між ринком Бережанського РайСТ та підприємцем ОСОБА_6, і який міститься в матеріалах цивільної справи, відповідно до вимог ст.ст. 76-81 ЦПК України є неналежним і недопустимим доказом по даній цивільній справі, так як: ОСОБА_6, батько відповідача, на момент укладення даного «договору» не був підприємцем і не займався підприємницькою діяльністю - торгівлею непродовольчими товарами, що підтверджено ним особисто в судовому засіданні; реквізити ОСОБА_13, які вказані в «договорі», не відповідають дійсності; «договір» укладено щодо утримання торгового місця під встановлений кіоск без №; даний документ не долучався стороною по справі, а був поданий свідком ОСОБА_7 під час її допиту в порушення вимог ЦПК України, а крім того цей договір укладено вже під час слухання справи в суді.

Позивачка також не погоджується із позицією відповідача про те, що вона зареєстрована підприємцем лише з 25 липня 2016 року, оскільки вона після реєстрації шлюбу постійно займалась підприємницькою діяльністю та, будучи дружиною ОСОБА_2, який з 03.03.1997 року був зареєстрований як фізична особа-підприємець, не мала необхідності особисто реєструватися як фізична особа-підприємець та додатково сплачувати податки, однак торгівлю товарами ( продовольчими і непродовольчими ) вони проводили разом.

Після припинення подружніх відносин і спільного проживання вона продовжувала підприємницьку діяльність самостійно, а тому і була зареєстрована як фізична особа-підприємець і як платник єдиного податку, що підтверджено документально.

Також вважає, що твердження відповідача ОСОБА_8 про те, що торгівельний кіоск є майном фізичної особи-підприємця, яке придбане і використовується у його підприємницькій діяльності з метою отримання прибутку, що підтверджено правовими позиціями Верховного Суду України, не заслуговують на увагу, так як будівельні матеріали, які використані в процесі будівництва даного торгівельного кіоску, були придбані не підприємцем ОСОБА_8, а фізичною особою ОСОБА_8 під час перебування в шлюбі і за спільні кошти подружжя, а посилання ОСОБА_2 на правові позиції Верховного Суду України є неконкретними, без посилання на конкретну цивільну справу, по якій вони були висловлені.

Вважає, що суд при постаноленні рішенням має врахувати правову позицію, яка висловлена Верховним Судом України в постанові від 13.06.2016 року у справі № 6-1752цс 15 «у якій зазначено, що системний аналіз статей 57, 60 та 61 СК України дозволяє дійти висновку про те, що майно фізичної особи-підприємця (далі ФОП) може бути об'єктом спільної сумісної власності подружжя і предметом поділу між кожним із подружжя з урахуванням загальних вимог законодавства щодо критеріїв визначення правового режиму спільного сумісного майна подружжя та способів поділу його між кожним із подружжя. Майно ФОП, яке використовується для її господарської діяльності, вважається спільним майном подружжя, як і інше майно, набуте в період шлюбу, за умови, що воно придбане за рахунок належних подружжю коштів».

З врахуванням вищенаведеного та того, що будівництво торгівельного кіоску № 93 по вул.Збіжева,3/7 в м.Бережани проведено ними під час шлюбу за спільні кошти, тому вважає, що вона має право на 1/2 частину вказаного кіоску і, як річ подільна, кіоск підлягає поділу між ними відповідно до положень cт. 71 СК України.

Суд, вислухавши пояснення сторін, їх захисників, взявши до уваги подані сторонами відзив на позов та відповідь на відзив, заслухавши пояснення допитаних в судовому засіданні свідків, проаналізувавши зібрані по справі докази, вважає, що уточнені позовні вимоги ОСОБА_1 слід задоволити частково, виходячи з таких підстав.

Відповідно до ст. 4 Цивільно-процесуального кодексу України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно статті 13 Цивільно-процесуального кодексу України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорення.

Відповідно до ч.3 ст. 368 Цивільного Кодексу України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ч.2 ст. 372 Цивільного кодексу України, в разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

Статтею 60 Сімейного кодексу України встановлено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба, тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Частиною 1 ст. 61 Сімейного кодексу України передбачено, що об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Судом встановлено, що сторони з 31 липня 1993 року перебувають у зареєстрованому шлюбі, від якого мають двоє дітей: дочку ОСОБА_14, ІНФОРМАЦІЯ_1 та сина ОСОБА_15, ІНФОРМАЦІЯ_2.

За час перебування у зареєстрованому шлюбі сторонами було придбано: житловий будинок з надвірними будівлями, що знаходиться в м.Бережани Тернопільської області, на вул.О.Кобилянської, 81; незавершений будівництвом гараж № 3 по вул. Лесі Українки, 14 в м.Бережани; не прийнятий в експлуатацію торгівельний кіоск № 93 по вул. Збіжева, 3/7 в м.Бережани та автомобіль «Мерседес-Бенц», реєстраційний номер НОМЕР_1, 1999 року випуску. Все перелічене майно зареєстроване на відповідача ОСОБА_2.

Зазначений факт підтверджується оглянутими в судовому засіданні документами: договором купівлі-продажу, згідно якого ОСОБА_2 24 грудня 2004 року купив у ОСОБА_16 незавершений будівництвом житловий будинок, що знаходиться в м.Бережани Тернопільської області на вул.О.Кобилянської, 81 (71 % готовності); витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно серії ССА № 681063, виданим 31 серпня 2006 року Бережанським ОК МБТІ; технічним паспортом, виготовленим 7 грудня 2008 року Бережанським ОК МБТІ на вищевказаний садибний житловий будинок; свідоцтвом про право власності на нерухоме майно серії САС № 533870, виданим виконавчим комітетом Бережанської міської ради 11 серпня 2009 року та витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно, виданим 20 серпня 2009 року Бережанським ОК МБТІ; договором купівлі-продажу від 1 листопада 2002 року, посвідченого приватним нотаріусом Бережанського районного нотаріального округу ОСОБА_5 та зареєстрованим в реєстрі за № 1210, згідно якого відповідач ОСОБА_2 1 листопада 2002 року купив у ОСОБА_17 гараж № 3 по вул. Л.Українки,14 в м.Бережани ( 92/100 відсотків готовності); технічним паспортом, виготовленим 15 лютого 2016 року ТОВ ТІНТО на торгівельний кіоск № 93, що знаходиться в м. Бережанах Тернопільської області на вул. Збіжева, 3/7 та свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу САА 121404, згідно якого автомобіль «Мерседес-Бенц», реєстраційний номер НОМЕР_1, 1999 року випуску, був придбаний 26 вересня 2009 року на імя відповідача ОСОБА_2 із відміткою про право керування ним ОСОБА_1.

Статтею 63 Сімейного кодексу України встановлено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Частиною 1 ст. 69 Сімейного кодексу України встановлено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Суб'єктивне право на поділ майна, що перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням.

Частинами 1,2 ст. 70 Сімейного кодексу України встановлено, що в разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім'ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім'ї.

Принцип рівності часток застосовується незалежно від того, чи здійснюється поділ у судовому або у позасудовому порядку.

Пунктами 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" від 21 грудня 2007р. N 11, встановлено, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, а також те, що перебуває в третіх осіб.

Згідно п.22 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21 грудня 2007 року, яка регулює спірні питання, вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи.

Зважаючи на те, що сторонами не досягнуто згоди щодо вартості майна, враховуючи заявлені позовні вимоги, за їхніми клопотаннями ухвалою Бережанського районного суду від 17 січня 2017 року призначено судову автотоварознавчу та будівельно-технічну експертизи.

Відповідно до висновків, проведених судової будівельно-технічної та автотоварознавчої експертиз, вартість житлового будинку із належними йому надвірними будівлями та спорудами, що знаходяться в м. Бережани Тернопільської області, на вул. О. Кобилянської, 81, становить 1 612 800 гривень; вартість незавершеного будівництвом гаража № 3, що знаходиться по вул. Лесі Українки, 14 в м. Бережани, становить 64 710 гривень; вартість будівельних матеріалів та робіт, які використані в процесі будівництва торгівельного кіоску № 93 по вул.Збіжева, 3/7 в м.Бережани, становить 92 656 грн., а вартість транспортного засобу «Мерседес-Бенц», реєстраційний номер НОМЕР_1, 1999 року випуску, становить - 172 250 грн., тобто згідно проведених експертиз вартість всього належного сторонам майна складає 1 942 416 грн..

Також суд враховує правові позиції ВСУ з аналогічних спорів, в яких ВСУ роз'яснює, що в процесі розгляду спорів про поділ майна подружжя необхідно враховувати такі обставини: час придбання майна; кошти, за які таке майно було придбано (джерело придбання); мета придбання майна, яка дозволяє визначити правовий статус сумісної власності подружжя.

При цьому суд підкреслює, що тільки у випадку, якщо придбання майна відповідало зазначеним критеріям, таке майно може бути визнане спільно нажитим і підлягає розподілу між подружжям на підставі ст. 60 Сімейного кодексу України.

Суд, беручи до уваги пояснення позивачки про те, що все спірне майно було придбано ними з відповідачем за час шлюбу за спільні кошти, а тому все перелічене у позові майно підлягає поділу у рівних частинах, тобто кожному із подружжю має бути виділено частку, що є найбільш наближеною до вартості 1/2 частини майна, що в грошовому виразі має становити 1 942 416 / 2 = 971 208 грн..

Суд критично розцінює варіант поділу, запропонований відповідачем у поданому ним відзиві на позов про те, що будинковолодіння, що знаходиться в м. Бережани, на вул. Кобилянської, 81, залишити за позивачкою, а все решту майна залишити йому із стягненням із позивачки на його користь компенсації у розмірі 2000 доларів США, оскільки згідно висновку експерта вартість будинковолодіння становить 1 612 800 гривень, а вартість решти майна у сукупності становить лише 329 616 гривень та навіть із отриманням компенсації у розмірі 2 000 доларів США, такий поділ не буде обєктивним, тим більше на такий варіант розподілу не погоджувалася позивачка.

А так як в судовому засіданні сторони, пропонуючи свої варіанти розподілу, не дійшли спільної згоди щодо поділу майна, тому суд вважає, що розподіл майна слід здійснити таким чином.

В ідповідно до висновку судової будівельно-технічної експертизи вартість житлового будинку із належними йому надвірними будівлями та спорудами, що знаходиться в місті Бережани Тернопільської області, на вул. О. Кобилянської, 81, становить 1 612 800 гривень, тому, враховуючи рівність часток сторін, за кожним із них слід визнати по ? його частині, що на момент дослідження становить по 806 400 грн..

Що стосується транспортного засобу «Мерседес-Бенц», реєстраційний номер НОМЕР_1, 1999 року випуску, який був придбаний сторонами 26 вересня 2009 року і згідно свідоцтва про реєстрацію є зареєстрованим на імя відповідача ОСОБА_2 із зазначенням про право користування ним ОСОБА_1, вартість якого згідно проведеної автотехнічної експертизи становить 172 250 гривень, то оскільки зазначене майно є неподільним, то його слід залишити за позивачкою ОСОБА_1, стягнувши із останньої на користь відповідача ОСОБА_2 грошову компенсацію його вартості у розмірі 86 125 ( вісімдесят шість тисяч сто двадцять п»ять) гривень.

Що стосується незавершеного будівництвом гаража № 3, що знаходиться по вул. Лесі Українки, 14 в м. Бережани, вартість якого згідно висновку експертизи становить 64 710 гривень, то враховуючи той факт, що вказане майно є також неподільним, тому з метою уникнення суперечок між сторонами, вказане нерухоме майно слід залишити відповідачу ОСОБА_2, стягнувши із останнього на користь позивачки ? частину його вартості, що становить 32 355 гривень.

Підходячи до вирішення позовних вимог про розподіл торгівельного кіоску № 93 по вул.Збіжева, 3/7 в м.Бережани, суд критично відноситься до пояснень відповідача про те, що вказаний торгівельний кіоск був придбаний ним як фізичною особою-підприємцем для здійснення ним підприємницької діяльності за кошти, які були надані його батьками. Відповідач, посилаючись на правові положення, просив суд при винесенні рішення врахувати, що майно набуте підприємцем для здійснення підприємницької діяльності, є його особистою власністю та не підлягає поділу, тому просив вказане майно залишити йому та не включати його у вартість нажитого у шлюбі майна.

Суд не погоджується із позицією відповідача, що майно, набуте підприємцем для здійснення підприємницької діяльності, є його особистою власністю і тому не підлягає поділу, оскільки така позиція суперечить правій позиції Верховного Суду України, висловленій у постанові № 6-1752цс/15 від 13 червня 2016 року, згідно якої правовідносини щодо здійснення підприємницької діяльності фізичною особою врегульовані главою 5 ЦК України.

Так, згідно зі статтею 52 ЦК України фізична особа-підприємець відповідає за зобов'язаннями, пов'язаними з підприємницькою діяльністю, усім своїм майном, крім майна, на яке згідно із законом не може бути звернено стягнення.

Фізична особа-підприємець, яка перебуває у шлюбі, відповідає за зобов'язаннями, пов'язаними з підприємницькою діяльністю, усім своїм особистим майном і часткою у спільній сумісній власності подружжя, яка належатиме їй при поділі цього майна.

Отже, майно ФОП, яке використовується для її господарської діяльності, вважається спільним майном подружжя, як і інше майно, набуте в період шлюбу, за умови, що воно придбане за рахунок належних подружжю коштів.

Використання зазначеного майна одним з подружжя для здійснення підприємницької діяльності може бути враховано під час обрання способу поділу цього майна.

Таким чином, системний аналіз вищезазначених норм матеріального права дозволяє дійти висновку про те, що майно ФОП може бути об'єктом спільної сумісної власності подружжя і предметом поділу між кожним з подружжя з урахуванням загальних вимог законодавства щодо критеріїв визначення правового режиму спільного сумісного майна подружжя та способів поділу його між кожним з подружжя.

Тобто вказаний кіоск суд вважає спільною сумісною власністю подружжя.

Вирішуючи питання поділу даного обєкту та частково задовольняючи вимоги позивачки, суд керується наступним.

Із висновку, проведеної 11 квітня 2017 року будівельно-технічної експертизи за № 111/17-22 видно, що вартість будівельних матеріалів та робіт, використаних в процесі будівництва торгівельного кіоску № 93, що по вул. Збіжева, 3/7 в м. Бережани Тернопільської області, на день дослідження становить 92 656 грн. та надано варіант його поділу на дві рівні частини, вартість яких становить по 46 328 грн. для кожного співвласника із зазначенням наступних ремонтно-будівельних робіт, які потрібно провести по поділу даного торгівельного кіоску. Однак, суд критично відноситься до вказаного висновку, оскільки в описовій його частині експерт, визначаючи поняття кіоск, відповідно до ДБН В.2.2-23:2009 Будинки і споруди. Підприємства торгівлі дає визначення, що кіоск-це торгівельний обєкт для організації роздрібного продажу товарів, який має постійне просторове місце, займає окрему закриту споруду некапітального типу на одне робоче місце без торгівельної зали для покупців та додаткової площі для розміщення запасу товару. Тобто висновок про те, що спірний кіоск можна розділити, суперечить описовій частині наданого експертом висновку. Крім цього, площа вказаного кіоску становить лише 12, 9кв.м. та здійснити його реальний поділ та кожному співвласнику виділити по 1/2 його частині, що становитиме лише по 6, 45кв.м., на думку суду, є недоцільним, оскільки у такому приміщенні не буде можливості навіть встановити сантехнічне обладання.

Крім цього, торгівельний кіоск (мала архітектурна форма) є тимчасовою спорудою для провадження підприємницької діяльності, визначення якої міститься в ст. 28 Закону України від 17 лютого 2011 року № 3038-6 «Про регулювання містобудівної діяльності» , МАФ є некапітальною спорудою, немає фундаменту, а тому не підлягає поділу.

Вирішуючи питання, кому із сторін слід залишити спірний кіоск, суд бере до уваги пояснення відповідача про те, що даний торгівельний кіоск розташований на земельній ділянці, яка була виділена Бережанським РайСТ його батькам ОСОБА_6 та ОСОБА_7, і саме його батьки сприяли отриманню цієї земельної ділянки під МАФ, оскільки вони протягом багатьох років перебували у трудових відносинах із вказаним товариством, а тому мали переважне право на виділення земельної ділянки під спорудження МАФ. Крім цього, суд враховує той факт, що відповідач зареєстрований підприємцем ще з 3 березня 1997 року, тобто понад двадцять років та що у даному кіоску, займаючись підприємницькою діяльністю, він здійснює роздрібний продаж взуття, тобто залишення вказаного кіоску у розпорядженні відповідача не порушить його звичний спосіб життя, а тому суд вважає, що вказане майно слід залишити відповідачу ОСОБА_2, стягнувши із останнього на користь позивачки ? частину його вартості, що становить 46 328 гривень.

Відповідно до ст. 141 Цивільно-процесуального кодексу України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов'язані з розглядом справи, покладаються на обидві сторони у разі часткового задоволення позову пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Суд при вирішенні питання про розподіл судових витрат враховує: чи пов'язані ці витрати з розглядом справи та чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову. Крім цього, розмір витрат, які сторона сплатила у зв'язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п'яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

А так як судом встановлено, що позивачка згідно наявних в матеріалах справи квитанцій за № 62 від 30 березня 2016 року та № 78 від 3 серпня 2016 року сплатила судовий збір у розмірі 6 890 гривень, тому ? частину сплаченого нею судового збору, що становить 3 445гривень, слід стягнути на її користь із відповідача ОСОБА_2.

Крім цього, судом встановлено, що сторони понесли витрати по проведенню судово-будівельної експертизи на суму 11 010 гривень та автотехнічної експертизи на суму 600 гривень, що підтверджується представленими ними письмовими доказами, з яких видно, що 7 206 гривень (6 606+600) сплатила позивачка ОСОБА_1, а решту 4 404 гривні сплатив відповідач ОСОБА_2, а тому із відповідача ОСОБА_2 слід стягнути різницю понесених позивачкою витрат на проведення вищевказаних експертиз, що становить (7 206- 4 404):2 , що становить 1 401 гривню.

Керуючись ст.ст. 15, 16, 52, 368, 372 ЦК України, ст. ст. 4, 12, 19, 76-81, 89, 141, 258, 259, 263-265, 268, 354, 355 ЦПК України, Постановою Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" від 21 грудня 2007р. N 11та ст. ст. 60, 61, 69-71 Сімейного кодексу України, суд,-

В И Р І Ш И В:

Уточнені позовні вимоги ОСОБА_1 задоволити частково.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на:

- 1/2 ідеальну частину житлового будинку з відповідною частиною надвірних будівель та споруд, що знаходяться в м. Бережани Тернопільської області, на вул. О. Кобилянської, 81, вартість якої становить 806 400 ( вісімсот шість тисяч чотириста) гривень;

- на транспортний засіб марки «Мерседес-Бенц», реєстраційний номер НОМЕР_1, 1999 року випуску, вартістю 172 250 ( сто сімдесят дві тисячі двісті пятдесят) гривень.

А всього виділити їй майна на загальну суму 978 650 ( девятсот сімдесят вісім тисяч шістсот пятдесят) гривень.

Визнати за ОСОБА_2 право власності на 1/2 ідеальну частину житлового будинку з відповідною частиною надвірних будівель та споруд, що знаходяться в м. Бережани Тернопільської області, на вул. О. Кобилянської, 81, вартість якої становить 806 400 ( вісімсот шість тисяч чотириста) гривень;

- на незавершений будівництвом гараж № 3, що знаходиться в м. Бережани Тернопільської області, вул. Лесі Українки, 14, вартістю 64 710 ( шістдесят чотири тисячі сімсот десять) гривень та на будівельні матеріали і роботи, які використані в процесі будівництва торгівельного кіоску № 93, що знаходиться в м. Бережани Тернопільської області по вул. Збіжева, 3/7, вартістю 92 656 ( девяносто дві тисячі шістсот пятдесят шість) гривень, а всього виділити йому майна на загальну суму 963 766 ( девятсот шістдесят три тисячі сімсот шістдесят шість) гривень.

Стягнути із позивачки ОСОБА_1 на користь відповідача ОСОБА_2 грошову компенсацію в сумі 7 442 ( сім тисяч чотириста сорок дві) гривні, що становить різницю вартості виділеного їй майна.

Стягнути із ОСОБА_2 на користь позивачки ОСОБА_1 4 846 ( чотири тисячі вісімсот сорок шість) гривень, а саме: за 1/2 частину сплаченого нею судового збору, що становить 3 445 гривень та 1 401 гривню - різницю вартості проплати понесеної позивачкою за проведення будівельно-технічної та автотоварознавчої експертизи.

На рішення суду може бути подано апеляційну скаргу до Апеляційного суду Тернопільської області протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Головуючий- суддя: Данилів О.М.