Постанова

Іменем України

20 червня 2018 року

м. Київ

справа № 759/16869/15-ц

провадження № 61-34579св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Курило В. П. (суддя-доповідач), Коротуна В. М.,

Червинської М. Є.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4 в інтересах неповнолітнього ОСОБА_5,

відповідач - ОСОБА_6,

третя особа - служба у справах дітей Голосіївської районної в місті Києві державної адміністрації,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Святошинського районного суду міста Києва від 11 липня 2016 року у складі судді Семанівої Ю. В. та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 22 вересня 2016 року у складі колегії суддів: Іванченка М. М., Рубан С. М., Желепи О. В.,

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2015 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до

ОСОБА_6, третя особа - служба у справах дітей Голосіївської районної у місті Києві державної адміністрації, про позбавлення батьківських прав.

Позовна заява мотивована тим, що між позивачем та відповідачем 19 травня 2005 року було укладено шлюб, який розірвано рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 22 жовтня 2012 року.

За час перебування у шлюбі у сторін народився син - ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Спільний син є дитиною-інвалідом з діагнозом: органічне ураження ЦНС та головного мозку, систематичне порушення пізнавальної діяльності та комунікативних функцій, порушення розумового розвитку у формі легкої розумової відсталості, атиповий аутизм, когнітивна недостатність, двостороння пірамідна недостатність, синдром гіперактивної дитини, рання недиференційована епілептична енцефалопатія з когнітивною дезінтеграцією та розладами аутистичного спектру, недорозвиток мови І рівня.

Розпорядженням Солом'янської районної в місті Києві державної адміністрації від 12 листопада 2012 року № 662 визначено місце проживання дитини з матір'ю. Відповідач свої батьківські обов'язки по вихованню, розвитку, лікуванню та матеріального забезпечення дитини не виконує. Навпаки, не надає дозвіл на виїзд дитини за кордон з метою лікування, на госпіталізацію дитини до лікарні.

Дитина потребує планової госпіталізації до лікарні, однак відповідач, незважаючи на неодноразове направлення лікаря, згоди на госпіталізацію не надає, пише чисельні скарги до Міністерства охорони здоров'я, інших установ, які входять до сфери управління охорони здоров'я і, не маючи фахової освіти і відповідних знань у галузі психіатрії, надає оцінки діям лікарів і висуває до них претензії з приводу того, що вони особисто до нього не звернулись з відповідним проханням.

Відповідач неодноразово попереджався службою у справах дітей про належне виконання ним батьківських обов'язків, однак результат - відсутній.

Доказами, що свідчать про ухилення відповідача від виконання своїх обов'язків щодо виховання дитини, позивач зазначає те, що ОСОБА_6 не надає згоди на оформлення дитини до інтернатного закладу з метою навчання, реабілітації дитини; не надає згоди на госпіталізацію дитини до медичної установи згідно з направленням лікаря-психіатра; не надає дозволу на виїзд дитини за кордон на дообстеження; не вживає абсолютно ніяких заходів щодо вирішення житлових питань дитини тощо.

Враховуючи вищевикладене, з урахуванням уточнень, ОСОБА_4 просила позовні вимоги задовольнити та позбавити ОСОБА_6 батьківських прав.

Рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 11 липня 2016 року у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Попереджено ОСОБА_6 про необхідність зміни ставлення до виховання (лікування) сина ОСОБА_5.

Контроль за виконанням батьківських обов'язків ОСОБА_6 покладено на службу у справах дітей Голосіївської районної в місті Києві державної адміністрації.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позбавлення батьківських прав, тобто прав, наданих батькам до досягнення їх дитиною повноліття на їх виховання, захист їх інтересів та інших прав, які виникають із факту кровної спорідненості з дитиною, є крайнім заходом впливу на осіб, які порушують батьківські обов'язки, беручи до уваги факт того, що відповідач сплачує аліменти за рішенням суду, відсутні підстави для позбавлення його батьківських прав. Проте наявні підстави для попередження ОСОБА_6 про необхідність зміни ставлення до виховання (лікування) сина ОСОБА_5.

Ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 22 вересня 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 відхилено.

Рішення Святошинського районного суду міста Києва від 11 липня 2016 року залишено без змін.

Відхиляючи апеляційну скаргу ОСОБА_4, суд апеляційної інстанції погодився з висновком суду першої інстанції.

01 вересня 2017 року ОСОБА_4 подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, у якій просить скасувати рішення Святошинського районного суду міста Києва від 11 липня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 22 вересня 2016 року та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що відповідач ухиляється від виконання батьківських обов?язків, життям, здоров?ям, потребами сина не цікавиться. Самоусунувся від виховання сина.

17 листопада 2017 року ОСОБА_6 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ заперечення, в яких просить касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилити, а рішення Святошинського районного суду міста Києва від 11 липня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 22 вересня 2016 року залишити без змін.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення»

ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Статтею 388 ЦПК України встановлено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У червні 2018 року касаційна скарга разом із матеріалами цивільної справи надійшла до Верховного Суду.

Частиною третьою статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.

Положеннями частини другої статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Вимогами частин першої та другої статті 400 ЦПК України визначено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Оскаржувані рішення Святошинського районного суду міста Києва від

11 липня 2016 року та ухвала Апеляційного суду міста Києва від 22 вересня 2016 року ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а аргументи касаційної скарги висновків судів не спростовують.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що висновком органу опіки та піклування Голосіївської районної державної адміністрації в місті Києві від

27 травня 2016 року № 100-7894 встановлено, що ОСОБА_6 свідомо нехтує своїми обов'язками по вихованню та розвитку сина, а тому орган опіки та піклування, вважає за необхідне позбавити ОСОБА_6 батьківських прав відносно малолітнього сина ОСОБА_5.

Вказаний вище висновок було ухвалено без участі ОСОБА_6, у висновку було зазначено, що провести роботу з дитиною працівники служби у справах дітей Голосіївської районної державної адміністрації в місті Києві на предмет дитячо-батьківських відносин в силу захворювань малолітнього ОСОБА_5 не мають можливості.

У статті 9 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року встановлено, що держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини.

Європейський суд з прав людини зауважує, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв'язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам'ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв'язків із сім'єю, крім випадків, коли сім'я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (MAMCHUR v. UKRAINE,

№ 10383/09, § 100, ЄСПЛ, від 16 липня 2015 року).

Тлумачення пункту 2 частини першої статті 164 СК України дозволяє зробити висновок, що ухилення від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками.

Ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками.

Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов'язків.

Ураховуючи викладене, суди на підставі належним чином оцінених доказів, дійшли правильного висновку про те, що позбавлення відповідача батьківських прав, тобто прав наданих батькам до досягнення їх дитиною повноліття на їх виховання, захист їх інтересів та інших прав, які виникають із факту кровної спорідненості з дитиною, є крайнім заходом впливу на нього, який порушує батьківські обов'язки.

Встановивши відсутність винної поведінки та свідомого нехтування відповідачем своїх батьківських обов'язків і те що, батько дитини бажає спілкуватися з сином, проти позбавлення батьківських прав заперечує, суд першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, зробив правильний висновок про відмову в задоволенні позову.

Пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня

2006 року).

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення Святошинського районного суду міста Києва від

11 липня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 22 вересня 2016 року - без змін, оскільки підстави для скасування оскаржуваних судових рішень відсутні.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Святошинського районного суду міста Києва від 11 липня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 22 вересня 2016 року залишити без змін.

Постанова оскарженню не підлягає.

Судді: В. П. Курило

В. М.Коротун

М. Є.Червинська