Постанова

Іменем України

02 липня 2018 року

м. Київ

справа № 414/1535/17

провадження № 61-9813св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Крата В. І. (суддя-доповідач), Антоненко Н. О., Журавель В. І.,

учасники справи:

позивач - публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»,

відповідач - ОСОБА_4,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк», подану представником СокуренкомЄвгеном Сергійовичем, на рішення Кремінського районного суду Луганської області від 16 листопада 2017 року у складі судді: Акулової Є. М. та ухвалу апеляційного суду Луганської області від 13 грудня 2017 року у складі суддів: Дронської І. О., Карташова О. Ю., Яреська А. В.,

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2017 року публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулось до суду з позовом до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості, нарахованої на прострочену заборгованість по відсоткам за період з 31 липня 2012 року по 31 липня 2017 року у розмірі 7204 грн, а також судові витрати у сумі 1600 грн.

Позовна заява мотивована тим, що 21 листопада 2006 року між банком та ОСОБА_4 було укладено договір № DNH4KP67620722, відповідно до умов якого відповідач отримав кредит у сумі 2273,70 грн зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 25,08 % на рік на суму залишку. Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з умовами про надання споживчого кредиту фізичним особам «Розстрочка» складає між ним і банком договір, про що свідчить підпис відповідача у заяві.

Відповідач свої зобов'язання за договором належним чином не виконував, станом на 13 травня 2017 року утворилась заборгованість у сумі 61136,27 грн. Уточнивши позовні вимоги та посилаючись на пункт 5.5. умов надання споживчого кредиту фізичним особам щодо збільшення позовної давності до 5 років по вимогам про стягнення кредиту, відсотків за користування кредитом, винагороди, неустойки, пені, штрафів, а також на неповернення до теперішнього часу відповідачем кредитних коштів, позивач просив стягнути з боржника на користь банку суму заборгованості у розмірі 7204 грн, а також судові витрати у сумі 1600 грн.

Рішенням Кремінського районного суду Луганської області від 16 листопада 2017 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Луганської області від 13 грудня 2017 року, у задоволенні позову відмовлено у зв'язку із спливом позовної давності.

Рішення судів мотивовані тим, що кредитні кошти ОСОБА_4 були надані у користування на 18 місяців з 21 листопада 2006 року по 21 травня 2008 року. Порушення умов кредитного договору ОСОБА_4 відбувалося з 29 грудня 2006 року і саме з цього часу залишок заборгованості відповідачем не погашався, а банк звернувся до суду з вимогами до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором лише 09 серпня 2017 року, тобто зі спливом позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі.

У лютому 2018 року ПАТ КБ «ПриватБанк» звернулося до Верховного Суду із касаційною скаргою на рішення Кремінського районного суду Луганської області від 16 листопада 2017 року та ухвалу апеляційного суду Луганської області від 13 грудня 2017 року, у якій просило скасувати рішення суду першої та ухвалу суду апеляційної інстанції і передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

ПАТ КБ «ПриватБанк» у касаційній скарзі посилається на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушенням норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що суди помилково застосували позовну давність до правовідносин, які виникли між сторонами. Право кредитора вважається порушеним з моменту недотримання боржником строку погашення кожного чергового платежу, а відтак і початок перебігу позовної давності за кожний черговий платіж починається з моменту порушення строку його погашення. Оскільки кошти за кредитним договором відповідачем повернуто не було, відсотки за кредитом та пеня за процентами підлягають стягненню з відповідача у межах позовної давності.

Ухвалою Верховного Суду від 28 лютого 2018 року у справі відкрито касаційне провадження.

Ухвалою Верховного Суду від 05 квітня 2018 року у справі зупинено касаційне провадження до закінчення перегляду в касаційному порядку Великою Палатою Верховного Суду справи №444/9519/12-ц.

16 квітня 2018 року засобами електронного зв'язку, а 23 квітня 2018 року поштовим зв'язком від ОСОБА_4 надійшов відзив на касаційну скаргу, в якому просив залишити оскаржені рішення без змін, а касаційну скаргу без задоволення.

Відзив мотивований тим, що: відповідач не погоджувався на збільшення позовної давності; наданий позивачем розрахунок заборгованості є неправильним; трирічна позовна давність встановлена законодавством сплинула.

Ухвалою Верховного Суду від 27 червня 2018 року поновлено касаційне провадження у справі.

Колегія суддів відхиляє аргументи, які викладені в касаційній скарзі, з таких підстав.

Суди встановили, що 21 листопада 2006 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_4 укладено договір № DNH4KP67620722, відповідно до умов якого відповідач отримав 2273,70 грн зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 25,08 % на рік на суму залишку строком на 18 місяців до 21 травня 2008 року включно. Погашення заборгованості здійснюється в наступному порядку: щомісяця в період оплати, за який приймається період з «21» по «28» число кожного місяця позичальник повинен надавати банку грошові кошти (щомісячний платіж) в сумі 153,25 грн для погашення заборгованості за кредитом.

Суди встановили, що відповідно до розрахунку заборгованості, заборгованість відповідача виникла 29 грудня 2006 року: за тілом кредиту в сумі 72 грн, за процентами в сумі 60,19 грн. Саме з 29 грудня 2006 року залишок заборгованості відповідачем не погашався, а розмір заборгованості збільшувався та станом на 13 травня 2017 року, складав загальну суму 61136,27 грн.

Суди, із врахуванням висновку Верховного Суду України, який викладений в постанові від 11 березня 2015 року у справі № 6-16цс15, встановили, що відсутній підпис відповідача на умовах надання кредиту фізичним особам, якими строк позовної давності встановлений тривалістю в 5 років. Будь-які докази, які б підтверджували, що саме із цими умовами ознайомлений відповідач, підписуючи заяву позичальника, відсутні. Таким чином, підстав вважати позовну давність збільшеною немає. Згідно статті 257 ЦК України встановлено загальну позовну давність тривалістю в три роки.

Суди встановили, що дата внесення останнього платежу за договором - 29 грудня 2006 року, а позивач звернувся до суду цим позовом тільки 09 серпня 2017 року. Відповідач у запереченнях на позовну заяву від 21 вересня 2017 року заявив про застосування позовної давності.

Відповідно до частини четвертої статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Європейський суд з прав людини вказав, що інститут позовної давності є спільною рисою правових систем Держав - учасниць і має на меті гарантувати: юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, спростувати які може виявитися нелегким завданням, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що які відбули у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із спливом часу (STUBBINGS AND OTHERS v. THE UNITED KINGDOM, № 22083/93, № 22095/93, § 51, ЄСПЛ, від 22 жовтня 1996 року; ZOLOTAS v. GREECE (No. 2), № 66610/09, § 43, ЄСПЛ, від 29 січня 2013 року).

У пунктах 91-93 Постанови Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12-ц зроблено висновок, що після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред'явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов'язання.

Якщо кредитний договір встановлює окремі зобов'язання, які деталізують обов'язок позичальника повернути борг частинами та передбачають самостійну відповідальність за невиконання цього обов'язку, то незалежно від визначення у договорі строку кредитування право кредитодавця вважається порушеним з моменту порушення позичальником терміну внесення чергового платежу. А відтак, перебіг позовної давності стосовно кожного щомісячного платежу у межах строку кредитування згідно з частиною п'ятою статті 261 ЦК України починається після невиконання чи неналежного виконання (зокрема, прострочення виконання) позичальником обов'язку з внесення чергового платежу й обчислюється окремо щодо кожного простроченого платежу.

Встановлення строку кредитування у кредитному договорі, що передбачає внесення позичальником щомісячних платежів, має значення не для визначення початку перебігу позовної давності за вимогами кредитодавця щодо погашення заборгованості за цим договором, а, насамперед, для визначення позичальнику розміру щомісячних платежів. Відтак, за вказаних умов початок перебігу позовної давності не можна визначати окремо для погашення всієї заборгованості за договором (зі спливом строку кредитування) і для погашення щомісячних платежів (після несплати чергового такого платежу).

Встановивши, що позивачем пропущена позовна давність, про застосування якої заявив відповідач у запереченнях на позовну заяву від 21 вересня 2017 року, суди обґрунтовано відмовили в задоволенні позову.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що оскаржені рішення постановлено без додержання норм матеріального і процесуального права. Колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржені рішення без змін.

Оскільки оскаржені судові рішення залишено без змін, а скарга без задоволення, то судовий збір за подання касаційної скарги покладається на особу, яка подала касаційну скаргу.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк», подану представником Сокуренком Євгеном Сергійовичем, залишити без задоволення.

Рішення Кремінського районного суду Луганської області від 16 листопада 2017 року та ухвалу апеляційного суду Луганської області від 13 грудня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: В. І. Крат

Н. О. Антоненко

В.І. Журавель