Р І Ш Е Н Н Я
Провадження № 2/521/134/18
Малиновський районний суд міста Одеси в складі:
головуючого - судді Гуревського В.К.
за секретаря - Ардаковська А.О.,
Учасники справи:
Представник ОСОБА_2
Відповідачі ОСОБА_3, ОСОБА_4
розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Одесі цивільну справа за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про стягнення боргу, -
11 вересня 2014 рокуОСОБА_3 та дружина ОСОБА_3 ОСОБА_3 ОСОБА_5 уклали договір про надання послуг №79. 22 вересня 2014 року було укладено додаток до цього договору. Відповідно до розписки в вигляді «зобовязання» ОСОБА_3 зобов'язався повернути ОСОБА_1 суму гонорару за договором, укладениму 22 вересня 2014 року. Сума гонорару у розписці вказана як 2700,0доларів США. За розпискою вона підлягала поверненню у повному обємі строком до 26 червня 2015 року. Розписку було власноручно написано ОСОБА_3 16 червня 2015 року. Так у розписці (зобовязанні) від 16 червня 2015 року зявилась інформація про договір від 22 вересня 2014 року. Хоча договір підписувала ОСОБА_4, фактично вона з ОСОБА_3 діяли спільно, гроші брали спільно. Розписку (зобовязання) ОСОБА_3 написав після того, як стало зрозуміло, що свої зобовязання відповідачі не виконали. Позивач не фахівець з права, тому не вбачав різниці хто з відповідачів йому писатиме зобовязання про повернення. Однак, гроші позивачу не повернуті до тепер.На неодноразові звернення позивача до ОСОБА_3 про повернення коштів результату не дали. Більш того, відповідач останнім часом почав поводити себе агресивно, та відмовляється повертати кошти. 05 квітня 2017 року позивач звернувся з заявою на дії відповідача до поліції. В ході перевірки відповідач підтвердив, що в 2014 році уклав із позивачемдоговір «Про надання юридичних послуг №79», що надавав позивачу допомогу в вирішенні питання реєстрації та громадянства. Тому, необхідно звернути увагу, що розписка (зобовязання) від 16 червня 2015 року як раз стосується цього договору «Про надання юридичних послуг №79». Оскільки оригінал розписки (зобовязання) від 16 червня 2015 року знаходиться у позивача, цим він підтверджує не виконання відповідачем грошового зобовязання. У звязку з відмовою відповідачів повернути суму боргу позивач змушений звернутися до суду за захистом своїх прав.
Відповідач ОСОБА_3 надав до суду відзив на позов, в якому просив в задоволені позову відмовити у повному обсязі, зазначивши, що заявлені вимоги не підлягають задоволенню та містять в собі інформацію, що не відповідає дійсності. Крім того, з позову поданого ОСОБА_6 в суд не ясно взагалі яке відношення до заявлених вимог має фізична особа-підприємець ОСОБА_3. Вимоги позивача відповідачами не визнаються в повному обсязі.
ОСОБА_4 зареєстрована як фізична особа-підприємець з 05 серпня 2011 року і є платником єдиного податку. Згідно свідоцтва платника єдиного податку ОСОБА_4 як ФОП має право здійснювати господарську діяльність, в тому числі в сфері права. 11 вересня 2014 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_4 був укладений договір про надання юридичних послуг № 79. П. 1.5 даного договору сторонами визначено, що перелік завдань Виконавця, орієнтовний план робіт і їх вартість, інші положення закріплюються в доповненні до даного договору. За послуги, які будуть представлятися Виконавцем, Клієнт зобов'язаний здійснити оплату в порядку і на умовах, визначених в даному Договорі або Додатку до нього (п. 4.1. Договору). Перелік послуг відображається в Додатку до даному Договору (п. 4.5. Договору). П. 2.5.1. договору передбачає, що при виконанні умов договору Виконавець має право вибирати і погоджувати з Клієнтом тактику захисту його прав та інтересів відповідно до норм чинного законодавства, а також професійними навичками і знаннями своїх співробітників, які може виступати в ролі Виконавця на підставі довіреності, виданої від імені Виконавця. П. 4.6 договору передбачає що надані послуги вважаються погодженими із Клієнтом, якщо Клієнт протягом 5 календарних днів після закінчення строку визначеного в окремому Додатку до цього Договору не направив Виконавцю свої письмові зауваження відносно якості й повноти наданих послуг.
Позивач ОСОБА_1 надав до суду відповідь на відзив, в якому зазначив, що у відзиві відповідач підтверджує факт наявності між ним та ОСОБА_4 договірних відносин, на виконання яких остання отримувала від позивача грошові кошти. Також відповідач підтверджує, що він неодноразово особисто зустрічався з позивачем та обговорював різні юридичні аспекти. Тобто, необхідно врахувати, що відповідач підтвердив факт свого перебування з ОСОБА_4 у шлюбі як на час виникнення договірних відносин, так і до тепер. З відзиву вбачається, що відповідачі до тепер мають спільну адресу для листування - ту ж адресу, за якою ОСОБА_4 укладала з позивачем договір про надання послуг. Це дає підстави вважати, що як на час виникнення спірних правовідносин, так і до тепер відповідачі ОСОБА_4 проводять спільно підприємницьку діяльність, будучи подружжям.
Позивач вказував у позові, та підтверджує й на даний час, що відповідачі укладаючи договір, приймаючи кошти, та при написанні розписки діяли спільно. Більше позивач контактував з ОСОБА_3, адже йому особисто передавались кошти. Позивач не є юристом, він розглядав ОСОБА_3 як осіб, які працюють спільно, тому не надавав значення тому хто підписав договір, хто написав розписку про повернення коштів. В розписці від 16 червня 2015 року, написаній та підписаній власноручно відповідачем ОСОБА_3 йде посилання на договір від 22 вересня 2014 року (який фактично був одним з додатків до основного договору від 11 вересня 2014 року, що підтверджує й сам ОСОБА_3А.). Також, необхідно врахувати, що коли ОСОБА_3 в 2017-му році надавав пояснення поліції про їх договірні відносини, він підтвердив факт виникнення між ним та позивачем договірних відносин. Саме між ним та позивачем, а не між позивачем та ОСОБА_4. Тому тепер намагання відповідача відмежуватися від своєї причетності до договірних відносин та його, начебто, здивування про те яке він має відношення до договорів ОСОБА_4 - є непереконливими. Відповідачі з самого початку не мали наміру ані виконувати будь-які зобовязання, ані повертати позивачу кошти. Тому, коли ОСОБА_3 писав розписку від 16 червня 2015 року, він заздалегідь був впевненим, що позивач не зможе отримати ці кошти, адже не зможе повязати діяльність подружжя ОСОБА_3 (коли один підписує договори, інший бере кошти та пише розписку про повернення) в одне ціле. Твердження відповідача, що розписка є підробленою є голослівними та жодним чином не доведені. Якщо б така розписка дійсно була підробленою, то логічним з боку ОСОБА_3 було б звернення до правоохоронних органів з приводу фальсифікації позивачем розписки. Однак, хто як не ОСОБА_3 знає про її дійсність.
Відповідач ОСОБА_3 надав до суду заяву про застосування позовної давності в спорі у цій справі.
Позивач ОСОБА_1 надав до суду заперечення проти заяви про застосування позовної давності, в яких зазначив, що позивачем заявлено позовну вимогу про солідарне стягнення з ОСОБА_3 та ОСОБА_4 грошових коштів за розпискою. Розписка була складена та підписана ОСОБА_3 16 червня 2015 року. Тому строк позовної давності про стягнення (повернення) грошових коштів за розпискою міг би закінчитись 16 червня 2018 року. Цей строк позивачем при зверненні до суду не було пропущено. З огляду на вказане, у ОСОБА_3 немає жодних підстав просити суд застосувати до вимог позивача позовну давність. Тому, просить суд відмовити у застосуванні позовної давності щодо його позовних вимог.
В подальшому відповідачі в судове засідання не зявилися. Будь-яких додаткових доказів на користь своєї позиції не надано, клопотань про призначення судової експертизи до суду не надавалося.
Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню. Судом встановлені такі фактичні обставини на підставі представлених сторонами письмових доказів.
11 вересня 2014 рокуОСОБА_3 та дружина ОСОБА_3 ОСОБА_3 ОСОБА_5 уклали договір про надання послуг №79.
22 вересня 2014 року було укладено додаток до цього договору.
Відповідно до розписки в вигляді «зобовязання» ОСОБА_3 зобов'язався повернути ОСОБА_1 суму гонорару по договору, укладеному 22 вересня 2014 року. Сума гонорару у розписці вказана як 2700,0доларів США.
За розпискою вона підлягала поверненню у повному обємі, строком до 26 червня 2015 року.
Розписку було власноручно написано ОСОБА_3 16 червня 2015 року.
У розписці (зобовязанні) від 16 червня 2015 року міститься інформація про договір від 22 вересня 2014 року.
Гроші позивачу не повернуті до теперішнього часу.Неодноразові звернення позивача до ОСОБА_3 про повернення коштів результату недали.
05 квітня 2017 року позивач звернувся з заявою на дії відповідача до поліції.
В ході перевірки відповідач підтвердив, що в 2014 році уклав із позивачемдоговір «Про надання юридичних послуг №79», що надавав позивачу допомогу в вирішенні питання реєстрації та громадянства.
Оскільки оригінал розписки (зобовязання) від 16 червня 2015 року знаходиться у позивача, цим він підтверджує не виконання відповідачем грошового зобовязання.
За правилом ч. ч. 2 та 3 ст. 545 ЦК України якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов'язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов'язку. Таким чином наявність боргового документу у кредитора без відповідної помітки про виконання зобовязання свідчить про невиконання останнього.
Відповідно до ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливістю виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити йому суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три відсотки річних від простроченої суми, якщо інший розмір відсотків не встановлений договором або законом.
Згідно ч. 1 ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (ч. 2 ст. 1047 ЦК України).
Відповідно до ст. 1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.
Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлено договором. При цьому боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.
Відповідно до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися в суд за захистом свого цивільного права у випадку його порушення з вимогою про примусове виконання зобов'язання в натурі. Згідно ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Відповідно до ч. 1 ст. 354 ЦПК України апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. В разі оголошення лише вступної та резолютивної частини рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Відповідно до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.
Керуючись ст. ст. 16, 526, 611, 1046, 1047 Цивільного кодексу України, ст. ст. 13, 81, 95, 109, 141, 263, 265, 268, 272, 354, 355 Цивільного процесуального кодексу України, СУД
ОСОБА_7 ОСОБА_1 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про стягнення боргу задовольнити частково.
Стягнути в рівних частках з ОСОБА_3 (м. Одеса, вул. вул. В. Терешкової, 13, паспорт МЕ № 642150, виданий 12.01.2005 р. Іванівським РВ в Одеській області), ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 704,80 грн.
Рішення суду може бути оскаржене шляхом подання до Апеляційного суду Одеської області через суд першої інстанції апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Рішення суду у повному обсязі складено 03 липня 2018 року.

СУДДЯ Гуревський В.К.