Справа № 456/1978/17 Головуючий у 1 інстанції: Янів Н.М.
Провадження № 22-ц/783/7384/17 Доповідач в 2-й інстанції: ОСОБА_1М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 червня 2018 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області у складі:

головуючого судді Шандри М.М.

суддів: Левика Я.А., Струс Л.Б.

секретаря: Бадівської О.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 17 листопада 2017 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про визнання угоди недійсною,

ВСТАНОВИЛА:

У червні 2017 року позивач ОСОБА_3 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2А, в якому просила визнати договір дарування, укладений 22.05.2015р. між нею та відповідачем та зареєстрований за № 1309 недійсним.

В обґрунтування заявлених уточнених позовних вимог позивачка покликається на те, що 22.05.2015р. вона уклала з відповідачем договір дарування, який був нотаріально посвідчений державним нотаріусом Стрийської державної нотаріальної контори ОСОБА_4 та зареєстрований у державному реєстрі за №1309. Перед укладенням договору між нею та відповідачем було обумовлено про те, що вона відповідачу дарує квартиру, а за це він їй надаватиме матеріальну допомогу, так як вона є особою похилого віку, одинокою. Тобто, буде утримувати її до кінця її днів. Однак, відразу після дарування квартири відповідач відвернувся від неї, зник з м. Стрий, перестав до неї навідуватися і взагалі їй невідомо місце його перебування. Договір дарування не відповідав її внутрішній волі, так як вона мала укласти договір довічного утримання. Вона допустила помилку і почала відразу її виправляти, зверталась у поліцію, до прокуратури за захистом своїх прав. Враховуючи наведене, вимушена звернутись до суду з даним позовом.

Рішенням Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 17 листопада 2017 року позов задоволено.

Визнано недійсним договір дарування від 22 травня 2015 року, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_2, посвідчений державним нотаріусом Стрийського державної нотаріальної контори ОСОБА_4 та зареєстрованим в реєстрі за №1309.

Стягнуто з ОСОБА_2 в дохід держави судовий збір в розмірі 640 грн.

Рішення суду оскаржив ОСОБА_2.

В апеляційній скарзі посилається на незаконність та необґрунтованість рішення суду, порушення судом норм матеріального та процесуального права. Зокрема, зазначає, що позивачем не доведено факту введення її в оману при укладенні договору дарування від 22.05.2015 року, на момент укладення вказаного договору дарування позивачка усвідомлювала, що дарує квартиру відповідачу, і, відповідно, укладає договір дарування, відтак підстав визнавати його недійсним у суду першої інстанції не було. Просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову.

Зважаючи на положення п. 8 ч. 1 Розділу ХІІІ Прикінцевих та перехідних положень ЦПК України у редакції Закону № 2147-VІІІ від 03 жовтня 2017 року, ч. 6 ст. 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», п. 3 Розділу ХІІ Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 року № 1402 - VІІІ Апеляційний суд Львівської області здійснює свої повноваження до початку роботи новоутвореного апеляційного суду у відповідному апеляційному окрузі. Відповідно до пункту 9 Розділу ХІІІ Прикінцевих та перехідних положень ЦПК України у редакції Закону № 2147-VІІІ від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. У зв'язку із зазначеним справа підлягає розгляду у порядку, встановленому ЦПК України у редакції Закону № 2147-VІІІ від 03 жовтня 2017 року.

В судовому засіданні апеляційної інстанції представник ОСОБА_2 - ОСОБА_5 підтримав апеляційну скаргу з підстав, викладених у ній, ОСОБА_3 та її представник ОСОБА_6 заперечили проти задоволення апеляційної скарги.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи і доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з таких підстав.

Згідно із ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.1, ч.6 ст. 81 ЦПК України).

Згідно із 1 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

У відповідності до вимог ст. 263 ЦПК України, рішення суду повинно грунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що рішення таким вимогам відповідає.

З матеріалів справи вбачається, що квартира АДРЕСА_1 належала на праві приватної власності позивачці у справі ОСОБА_3М,, що підтверджується копією свідоцтва про право власності на квартиру (будинок) від 19.11.1993р. (а.с. 3).

Відповідно до договору дарування від 22.05.2015р., посвідченого державним нотаріусом Стрийської державної нотаріальної контори ОСОБА_4 та зареєстрованого в реєстрі за №1309, ОСОБА_3 подарувала ОСОБА_7 квартиру за адресою: м. Стрий, вул. Шевченка 53/21 Львівська область (а.с.2). Встановлено, що мати відповідача ОСОБА_8 донька рідної сестри позивачки ОСОБА_9, а тому, ОСОБА_2 приходиться ОСОБА_3 двоюрідним онуком (а.с.44-50).

Визнаючи вказаний договір дарування недійсним, суд першої інстанції виходив з того, що під час укладення такого з боку позивачки мала місце помилка щодо правової природи договору.

Колегія суддів погоджується з таким висновком міськрайонного суду, виходячи з таких підстав.

Відповідно до частини третьої статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (частина перша статті 229 ЦК України).

Відповідно до статей 229-233 ЦК України правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК України), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно була і має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не може бути підставою для визнання правочину недійсним.

Відповідно до статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.

За змістом статей 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не лише про предмет договору, а й досягли згоди щодо всіх його істотних умов. Договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не вважається договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди.

Ураховуючи викладене, особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які вказують на помилку, неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, і що ця помилка дійсно була і має істотне значення. Такими обставинами є: вік позивача, його стан здоров'я та потреба у зв'язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування.

Оскаржуючи договір дарування від 22.05.2015р., ОСОБА_3 посилалася на те, що під укладення такого з її боку мала місце помилка, оскільки укладаючи даний договір, позивач помилялася щодо його правової природи, вважаючи, що такий є договором довічного утримання, а відповідно всі права на її майно перейдуть до відповідача тільки після її смерті за умови здійснення за нею постійного догляду (довічного утримання).

Судом встановлено, що позивачка ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, є пенсіонеркою, інвалідом війни першої групи, що підтверджується посвідченням серії Б №478739 від 15.07.2013р. виданим Управління праці та соціального захисту населення Стрийської міської ради (а.с.4).

Згідно інформаційного листа № 02к-20/136 від 04.09.2017р. наданого Стрийським міським територіальним центром соціального обслуговування вбачається, що позивач ОСОБА_3 перебувала на обслуговуванні відділення соціальної допомоги вдома №1 територіального центру з 01.04.2014р. по 28.02.2017р. Тобто, даним підтверджується що позивач потребувала (та потребує) стороннього догляду та допомоги (а.с.34).

Міськрайонним судом встановлено, що після укладення договору дарування від 22.05.2015р. позивачка ОСОБА_3 продовжує проживати в спірній квартирі одна, даний факт сторонами не оспорювався та підтверджується довідкою № 250 від 02.11.2017р. КП «Надія» (а.с.86).

Окрім того, після укладення спірного правочину позивач самостійно продовжувала оплачувати комунальні послуги по абонентським договорам, які так і залишились на її імя ОСОБА_3 та не були переоформлені на відповідача, що підтверджується долученим в судовому засіданні копіями квитанцій (а.с.86).

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_3 неодноразово зверталася до Стрийської місцевої прокуратури, а також Стрийського ВП ГУНП у Львівській області, по факту незаконного заволодіння її квартирою Філімоновими (з приводу чого було порушено кримінальне провадження, яке закрито), а також спробами заволодіння її квартирою сусідами.

З огляду на викладене суд першої інстанції, установивши, що позивач ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, як людина похилого віку, за станом здоровя потребує стороннього догляду та матеріальної допомоги, погодилась на передачу квартири, яка є її єдиним житлом та у якій вона продовжує проживати після укладення договору дарування, у власність ОСОБА_2 лише за умови довічного утримання й, укладаючи спірний договір, помилилась щодо правової природи правочину, прав та обовязків, які виникнуть після його укладення між нею і відповідачем, дійшов правильного висновку про наявність правових підстав для визнання недійсним спірного договору дарування в порядку статті 229 ЦК України.

Доводи апеляційної скарги про те, що позивачем не доведено факту введення її в оману при укладенні договору дарування від 22.05.2015 року, не заслуговують на увагу, оскільки як вбачається з матеріалів справи в процесі розгляду справи позивачка уточнила позовні вимоги та доповнила їх посиланням на помилку з її боку при укладення договору дарування, що було враховано судом першої інстанції при розгляді даної справи відповідно до ст.13 ЦПК України.

Висновки суду достатньо мотивовані і підтверджені доказами, наявними в матеріалах справи.

Рішення суду відповідає вимогам процесуального та матеріального права, обставинам справи, доводи скарги висновків суду не спростовують, тому колегія суддів підстав для скасування рішення не вбачає.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п.1 ч.1 ст. 374, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 17 листопада 2017 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови.

Повний текст постанови складено: 23.06.2018р.

Головуючий

Судді: