Справа № 539/2785/17
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 червня 2018 року

Лубенський міськрайонний суд

Полтавської області

в складі: головуючого - судді Іващенка Ю.А.,

при секретарях- Карпенко Т.П., Мирна Т.Ф.,

з участю позивача ОСОБА_1,

представника позивача ОСОБА_2,

відповідача ОСОБА_3,

представника відповідача ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Лубни Полтавської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення коштів,

В С Т А Н О В И В :

Позивач ОСОБА_1 звернулася в суд із позовом до ОСОБА_3 про стягнення плати за користування чужими грошовими коштами.

В позові вказала, що у квітні 2012 року вона домовилась з ОСОБА_3 про купівлю належного їй житлового будинку АДРЕСА_1 за ціною 50 000 грн. Сторонами було досягнута домовленість про укладення договору купівлі - продажу даного будинку після отримання ОСОБА_3 кадастрового номеру земельної ділянки та оформлення відповідних документів на неї, але не пізніше 01.09.2012 року .

В рахунок придбання будинку позивач передавала ОСОБА_3 05.04.2012 року кошти в сумі 20000 грн. , 24.04.2012 року в сумі 10000 грн. , 21.07.2012 року в сумі 6000 грн., а всього 36000 грн., про що відповідачем власноручно складалися у письмовому вигляді розписки.

Однак , станом на 01.09.2012 року ОСОБА_3 свої зобов'язання не виконала, до нотаріуса для укладення договору купівлі - продажу будинку не прибула, мотивуючи це відсутністю кадастрового номеру на земельну ділянку та відповідної технічної документації на неї.

Внаслідок таких дій ОСОБА_3 ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом про стягнення грошових коштів.

Рішенням Лубенського міськрайонного суду від 21.10.2013 року, що набрало законної сили 01.11.2013 року, було стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 36 000 грн. та судові витрати.

При цьому судом встановлено, що оскільки договору купівлі-продажу будинку, який би за своєю формою та змістом відповідав вимогам закону, між сторонами укладено не було, а сторони лише домовилися укласти такий договір в майбутньому, передана ОСОБА_1 відповідачу грошова сума в розмірі 36000 грн. є авансом, який підлягає поверненню.

З моменту набрання рішенням суду законної сили, тобто з 01.11.2013 року ОСОБА_3, будучи обізнаною про факт безпідставності подальшого утримання грошових коштів в сумі 36000 грн., частково повернула їх на підставі рішення суду при примусовому виконанні: 20.12.2013 року - 240,21 грн., 17.01.2014 року - 272,73 грн., 12.02.2014 року - 272,73 грн., 13.03.2014 року - 272,73 грн., 15.04.2014 року - 272,73 грн., 13.05.2014 року - 272,73 грн. Залишок боргу в сумі 34 396,14 грн. повернуто 11.10.2017 року.

Позивач вважає, що в період з 01.11.2013 року до моменту повернення коштів відповідач зберігала їх у себе без достатньої правової підстави, у зв'язку з чим зобов'язана сплатити кошти за користування належними їй грошовими коштами в сумі 22 273 грн. 51 коп. відповідно до наданого розрахунку.

На підставі вищевикладеного позивач прохає суд стягнути з відповідача на її користь 22 273 грн. 51 коп. як плату за користування безпідставно збережених чужих грошей за період з 01.11.2013 року по 11.10.2017 року.

В судовому засіданні позивач та її представник - адвокат ОСОБА_2 заявлені позовні вимоги підтримали, прохали їх задовольнити.

Відповідач та її представник - адвокат ОСОБА_4 проти позову заперечували, посилаючись на те, кошти згідно рішення суду були повернуті позивачу в 2017 році у зв'язку з чим виконавче провадження закрито. Після повернення грошей позивач виїхала з будинку, а до цього проживала в ньому користуючись домоволодінням.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення сторін та їх представників, покази свідків, суд вважає, що позов задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Згідно ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Судом встановлено, і проти цього не заперечують сторони в судовому засіданні, що в квітні 2012 року між ними було досягнуто домовленість про укладення договору купівлі-продажу житлового будинку АДРЕСА_1 за ціною 50 000 грн. При цьому укладення договору повинно було відбутися після отримання ОСОБА_3 кадастрового номеру земельної ділянки та оформлення відповідних документів на неї але не пізніше 01.09.2012 року. В рахунок придбання будинку позивачем було сплачено відповідачу кошти в загальній сумі 36 000 грн. Однак договір купівлі-продажу вищевказаного будинку укладено не було.

Рішенням Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 21.10.2013 року було частково задоволено позов ОСОБА_1 та стягнуто з ОСОБА_3 на користь позивача 36 000 грн. авансового внеску за будинок, 360 грн. судового збору та 244 грн. 70 коп. за надання правової допомоги. Рішення набрало законної сили 01.11.2013 року (а.с.4-5).

На підставі вищевказаного рішення суду , при примусовому виконанні відповідач повертала кошти частково: 20.12.2013 року - 240,21 грн., 17.01.2014 року - 272,73 грн., 12.02.2014 року - 272,73 грн., 13.03.2014 року - 272,73 грн., 15.04.2014 року - 272,73 грн., 13.05.2014 року - 272,73 грн. Залишок боргу в сумі 34 396,14 грн. повернула 11.10.2017 року (а.с.7-10).

18.10.2017 року виконавче провадження було закрито на підставі фактичного повного виконання рішення згідно виконавчого документа (а.с.6).

Допитані в судовому засіданні свідки ОСОБА_5 та ОСОБА_6 суду пояснили, що у 2017 році позичали ОСОБА_3 кошти, при цьому остання пояснювала, що гроші потрібні їй для розрахунку з жінкою, яка проживає в належному їй будинку, щоб та виселилася з помешкання.

З матеріалів справи убачається, що правовідносини сторін мають характер договірних, відповідно до яких між сторонами було досягнуто попередньої згоди (усний попередній договір), на виконання якого відповідач отримала у якості авансу 36 000 грн.

Відповідно до ч.1 ст.635 ЦК України попереднім є договір, сторони якого зобов'язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір в майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором.

Відповідно до частини першої, пункту 1 частини другої статті 11, частин першої, другої статті 509 ЦК України цивільні права та обов"язки виникають із дій осіб, що передбачені цими актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов"язки. До підстав виникнення цивільних прав та обов"язків, зокрема, належать договори та інші правочини. Зобов"язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов"язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов"язку. Зобов"язання виникають з підстав, установлених статтею 11 цього Кодексу.

Зобов"язання повинно належно виконуватись відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що зазвичай ставляться.

Частиною першою статті 202 ЦК України встановлено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов"язків.

Згідно із частинами першою та другою статті 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.

Правочин, для якого законом не встановлена обов"язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків.

Загальні підстави для виникнення зобов"язань у зв"язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави визначені нормами глави 83 ЦК України.

Стаття 1212 ЦК України регулює випадки набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав.

Предметом регулювання інституту безпідставного набуття чи збереження майна є відносини, які виникають у зв"язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.

Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не грунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення і його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.

Отже, системний аналіз положень частини першої, пункту 1 частини другої статті 11, частини першої статті 177, частини першої статті 205, частини першої статті 207, частини першої статті 1212 ЦК України дає підстави для висновку про те, що чинний договір чи інший правочин є достатньою та належною підставою набуття майна (отримання грошей).

Набуття однією зі сторін зобов"язання майна за рахунок іншої сторони в порядку виконання договірного зобов"язання не вважається безпідставним.

Верховним Судом України у справі №6-100цс15 (постанова від 03 червня 2015 року) висловлено правову позицію про те, що у разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер спірних правовідносин виключає можливість застосування до них судом положень частини першої статті 1212 ЦК України, у тому числі й щодо зобов'язання повернути майно позивачу.

Конструкція ст. 1212 ЦК України, як і загалом норм глави 83 ЦК України, свідчать про необхідність установлення так званої «абсолютної» безпідставності набуття (збереження) майна не лише в момент його набуття (збереження), а й станом на час розгляду спору.

З матеріалів справи убачається наявність волі сторін на укладення договору купівлі-продажу в майбутньому та існування зобов"язальних відносин, проти чого не заперечували самі сторони в судовому засіданні. Крім того, даний факт також встановлений рішенням суду від 21.10.2013 року. Тобто кошти передані відповідачем позивачу є авансом. При цьому, неповернення грошових коштів може кваліфікуватися лише як порушення умов договору з відповідними правовими наслідками, а не набуттям майна без достатньої правової підстави.

Таким чином, судом встановлено, що майно (гроші) були передані позивачем у спосіб не заборонений законом, як авансовий внесок з метою укладення договору купівлі-продажу будинку в майбутньому, який не було укладено. Крім того відповідно до довідки Березотіцької сільської ради від 04.04.2017 року (а.с.64) позивач ОСОБА_1 вселилася і проживала в будинку належному відповідачу, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1, використовувала його для власного проживання вела у домоволодінні домашнє господарство з 08.05.2012 року та станом на час видачі даної довідки, а отже абсолютної безпідставності збереження відповідачем грошових коштів позивача судом не встановлено.

На підставі вищевикладеного позов задоволенню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 12, 13, 81, 141, 259, 263-265, 268 ЦПК України,

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позову ОСОБА_1 (ІНФОРМАЦІЯ_1, місце проживання АДРЕСА_2) до ОСОБА_3 (ІНФОРМАЦІЯ_3, місце проживання АДРЕСА_3) про стягнення коштів - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до Апеляційного суду Полтавської області протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Відповідно до п. 15.5) Перехідних положень ЦПК України до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Лубенського

міськрайонного суду Іващенко Ю. А.