АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІВЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 червня 2018 року м. Чернівці

справа № 726/54/18

Апеляційний суд Чернівецької області у складі

головуючого Лисака І.Н.,

суддів: Височанської Н.К., Половінкіної Н.Ю.

секретар: Андрушків С.П.,

позивач: ОСОБА_1,

відповідач: ОСОБА_2,

при розгляді справи за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Садгірського районного суду м. Чернівці від 04 травня 2018 року, ухваленого під головуванням судді Асташева С.А., відомості про дату складання повного тексту відсутні, -

В С Т А Н О В И В:

У січні 2018 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом, в якому просила стягнути з ОСОБА_2 32 000 грн. моральної шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, та судові витрати. В обґрунтування позовних вимог зазначала, що 29 березня 2017 року приблизно в 11 год. 40 хв. ОСОБА_2 керуючи автомобілем НОМЕР_1, рухався по вул. Каштановій в м. Чернівці та наближаючись до будинку № 108-В не вибрав безпечної швидкості руху, не врахував дорожньої обстановки та неправильно застосувавши прийоми керування транспортним засобом, внаслідок чого допустив зіткнення з їдучим попереду попутним мікроавтобусом марки «Opel-Vivaro», д.н.з. НОМЕР_2, яким керував чоловік позивачки ОСОБА_3

В момент ДТП позивачка перебувала як пасажир в салоні автомобіля «Opel-Vivaro», після була викликана швидка медична допомога, яка доставила позивачку у Чернівецьку міську ЛШМД, де поставлений був діагноз: закритий перелом шилоподібного паростка лівої променевої кістки, забій грудного відділу хребта та грудної клітки, позивачці була зроблена гіпсова пов'язка на лівій верхній кінцівці в ділянці променево-зап'ясткового суглобу та зроблена рентгенографія ОГК, ГВХ.

Вважає, що тілесні ушкодження, які відносяться до ушкоджень середнього ступеня тяжкості, настали з вини ОСОБА_2 та призвели до тривалого розладу здоров'я, що потягли за собою значний фізичний біль, пережитий емоційний стрес, який супроводжувався почуттям розгубленості, тривоги, страху за своє життя і здоров'я, також нераціональне витрачання життєвого часу на лікування, а проведення правових заходів обумовили необхідність залучення

Провадження №22-ц/794/702/18 Категорія 30

значних фізичних, душевних та матеріальних ресурсів, дотепер вимагають компенсаторних можливостей задля їх подолання.

Рішенням Садгірського районного суду м. Чернівці від 04 травня 2018 року позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошову суму у розмірі 26 061 грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди, завданої вчиненням кримінального правопорушення.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати на правову допомогу в розмірі 2 592 грн. та судовий збір в розмірі 492 грн.

У поданій апеляційній скарзі представник відповідача, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, просить рішення в частині стягнення моральної шкоди змінити, зменшивши розмір стягнення до 3 200 грн., а в частині стягнення витрат на правову допомогу скасувати з відмовою у їх відшкодуванні. В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що в матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази, які б підтверджували вартість заподіяної позивачці моральної шкоди. Судом також не враховано, що відповідач не працює, на його утриманні перебуває дружина, яка знаходиться в декретній відпустці, та донька ІНФОРМАЦІЯ_1.

Крім того зазначає, що суд безпідставно стягнув із відповідача витрати понесені позивачем на правову допомогу, оскільки розмір витрат визначено з урахуванням послуг адвоката в кримінальному провадженні та у відповідності до положень ЗУ «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах», який на момент подання позовної заяви втратив чинність.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, осіб, які беруть участь у справі, обговоривши доводи апеляційної скарги та перевіривши матеріали справи в межах її обґрунтувань та заявлених в суді першої інстанції вимог, вважає, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з наступних підстав.

Згідно ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обовязків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, повязаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи обєктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) розяснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обовязки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обовязків.

В силу ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обовязком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Під час розгляду справи в апеляційному порядку, суд апеляційної інстанції керуючись ст.367 ЦПК України, переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Вимоги до рішення на час його ухвалення встановлюються нормами ст.263 ЦПК України, та таким приписам воно частково не відповідає, з наступних підстав.

Частково задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції виходив з того, що із характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних), яких зазнала позивачка, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо), тяжкість вимушених змін у її життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, а що стягнення витрат на правову допомогу, суд першої інстанції зазначив, що такі витрати є співмірними зі складністю справи та наданими послугами, часом витраченим на надання послуг, обсягом наданих послуг, значенням справи для сторони.

Судом встановлено, що вироком Садгірського районного суду м. Чернівці від 20.09.2017 року ОСОБА_2 визнано винним у скоєнні злочину, передбаченого ч.1 ст.286 КК України, та йому призначено покарання у виді обмеження волі строком на один рік без позбавлення права керувати транспортними засобами. На підставі пункту «в» ст.1 ЗУ «Про амністію у 2016 році» його звільнено від відбуття покарання (а.с.8-9).

Зазначеним вироком встановлена вина ОСОБА_2 у спричинені ОСОБА_1 тілесних ушкоджень середнього ступеня важкості, які відповідають вказаним у позовній заяві.

Відповідно до ч.6 ст.82 ЦПК України вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов'язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.

А тому, вина ОСОБА_2 є доведеною, а посилання на наявність вини також в діях водія іншого транспортного засобу не підтверджується вищевказаним вироком та не може доводитися іншими засобами доказування.

Частинами 1 та 2 ст.23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

У п.3 постанови «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995 року № 4 (з наступними змінами) Пленум Верховного Суду України роз'яснив, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв'язку з ушкодженням здоров'я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв'язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Таким чином, цивільне законодавство в деліктних зобов'язаннях передбачає презумпцію вини; якщо в процесі розгляду справи зазначена презумпція не спростована, то вона є юридичною підставою для висновку про наявність вини заподіювача шкоди.

З огляду на наведене та з урахуванням визначених цивільним процесуальним законом принципів змагальності й диспозитивності цивільного процесу саме на відповідача покладено обов'язок доведення відсутності його вини в завданні шкоди позивачу, а обов'язок доведення наявності шкоди, протиправної поведінки заподіювача шкоди, причинного зв'язку між шкодою і протиправною поведінкою покладено законом саме на позивача.

За змістом ч.1 ст.1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

За загальним правилом, яке міститься в ч.1 ст.1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній особі неправомірними діями, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.

Частиною 2 ст.1167 ЦК України передбачені спеціальні випадки відшкодування моральної шкоди, коли на відміну від загальних правил, моральна шкода відшкодовується незалежно від вини особи, яка її завдала, серед яких і випадок відшкодування моральної шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки.

Пунктом 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» визначено, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. У випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи. Визначаючи розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди, суд повинен наводити в рішенні відповідні мотиви.

Суд першої інстанції визначив розмір відшкодування на підставі внутрішнього переконання шляхом оцінки наведених страждань внаслідок отриманих тілесних ушкоджень з привязкою до мінімального розміру заробітної плати без обґрунтувань такого підходу, про те вирішальним у справі є саме визначення достатнього розміру відшкодування немайнової шкоди.

Враховуючи викладене, колегія суддів дійшла висновку про те, що суд першої інстанції правильно взявши до уваги ступінь фізичних і моральних страждань позивачки, даних про відповідача та його сімейне положення, а також конкретних обставин по справі і наслідків, що наступили, врахував вимоги закону щодо розумності і справедливості при визначенні розміру морального відшкодування, з дотриманням процесуальних норм визначив його в сумі 26 601 грн., а доводи апеляційної скарги не спростовують не співмірності визначеної суми обсягу стражданням позивача.

Про те, задовольняючи вимогу позивачки про стягнення з ОСОБА_2 понесених витрат на правову допомогу суд першої інстанції виходив із того, що між ОСОБА_1 та адвокатом ОСОБА_4 12.07.2017 року укладено договір доручення про надання правової допомоги, а також надано свідоцтво про зайняття адвокатською діяльністю №124 від 28.01.1994 року, акт виконаних робіт по договору про надання правничої допомоги, опис робіт, квитанцію про сплату наданих послуг.

Колегія суддів частково погоджується із вказаним висновком суду з огляду на таке.

Відповідно до ч. 2 ст. 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, повязану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою .

Частиною 4 вказаної статті встановлено, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Встановлено та не спростовується, що між ОСОБА_1 та адвокатом ОСОБА_4 12.07.2017 року укладено договір доручення про надання правової допомоги, згідно довідки №124/2-74 від 29.12.2017 року ОСОБА_1 оплатила адвокату гонорар в розмірі 3200 грн. (а.с.10, 12).

З акту виконаних робіт вбачається, що адвокатом ОСОБА_5 окрім виготовлення позовної заяви (2 год.), включено час ознайомлення з матеріалами кримінального провадження по обвинуваченню ОСОБА_2, передбаченого ч.1 ст.186 КК України, вивчення письмових доказів, які підтверджують вину відповідача (2 год.), а також 1 год. участі у розгляді кримінальної справи (а.с.11)

Проте, відповідно до ч.1 ст.133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, повязаних з розглядом справи.

Статтею 141 ЦПК України врегульовано порядок розподілу судових витрат між сторонами. Відповідно до ч.1 вказаної статті, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, повязані з розглядом справи, покладаються у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (п.3 ч.2 ст.141 ЦПК України).

Включення до судових витрат в рамках цієї справи оплату послуг адвоката в кримінальному провадженні не охоплюється розглядом цієї, через що слід зменшити суму стягнутих за рішенням суду вказаних послуг до двох годин роботи з 2 592 грн. до 1 280 грн., що з урахуванням задоволення позовної вимоги у розмірі 81,44% підлягає компенсації в сумі 1 042, 43 грн.

Доводи апелянта про те, що даний розрахунок судом першої інстанції не вірно взято до уваги з причин втрати чинності ЗУ ««Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» не заслуговують на увагу, оскільки, як вбачається з акту виконаних робіт, хоча й послуги адвоката були завершені 29 грудня 2017 року після втрати чинності 15.12.2017 року зазначеного закону, про те витрати на правову допомогу були понесені на виконання п.3 договору від 12.07.2017 року, який був укладений на час його дії.

За таких обставин, рішення суду першої інстанції підлягає зміні в частині розподілу підтверджених судових витрат шляхом стягнення витрат на правничу допомогу в сумі 1 042,43 грн. та судового збору 521 грн.

Пунктом 13 ст.141 ЦПК України визначено, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат. Про те, розподіл судових витрат відповідно до вимог закону не відноситься до ціни позову та предмета спору, тому його перерозподіл не тягне наслідків відшкодування витрат за апеляційний перегляд рішення суду.

Відповідно до п.1, п.4 ч.1 ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне зясування обставин, що мають значення для справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

На підставі наведеного та керуючись ст.ст.367, 368, 374, 376, 381 - 384 ЦПК України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Садгірського районного суду м. Чернівці від 04 травня 2018 року задовольнити частково.

Рішення Садгірського районного суду м. Чернівці від 04 травня 2018 року в частині розподілу судових витрат змінити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати у розмірі 1 563,43 грн.

В решті рішення суду залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, проте касаційна скарга на неї може бути подана протягом тридцяти днів до Верховного Суду з дня складання повного судового рішення.

Головуючий підпис /ОСОБА_6/

Судді підписи /ОСОБА_7, ОСОБА_8/