Справа № 362/3528/17 Головуючий у І інстанції Кравченко Л. М.
Провадження № 22-ц/780/1917/18 Доповідач у 2 інстанції Таргоній Д. О.
Категорія 52 20.06.2018
ПОСТАНОВА

Іменем України

20 червня 2018 року колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Київської області в складі:

головуючого - судді Таргоній Д.О.,

суддів: Голуб С.А., Приходька К.П.,

за участі секретаря Дрозда Р.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 06 лютого 2018 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Комунального закладу Київської обласної ради «Обласне психіатрично-наркологічне медичне об'єднання про визнання дій незаконними та зобов'язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИЛА:

у липні 2017 року позивач звернувся до суду з даним позовом, в обґрунтування вимог якого зазначив, що у 2015 р. він закінчив Львівський національний медичний університет імені Данила Галицького за спеціальністю «Лікувальна справа» та здобув кваліфікацію лікаря. Після чого Міністерством охорони здоров'я України його було направлено на роботу в Комунальний заклад Київської обласної ради «Обласне психіатрично-наркологічне медичне об'єднання» (надалі - КЗ КОР «ОПНМО») на посаді лікаря-психотерпевта для проходження відповідної спеціалізації - інтернатури. Наказом КЗ КОР «ОПНМО» від 12.08.2015 р. позивача було прийнято на роботу на посаду лікаря-інтерна за спеціальністю «Психіатрія» та призначено керівником інтернатури лікаря-психіатра. Термін проходження інтернатури сплив 2017 р., позивача було атестовано атестаційною комісією, після чого Міністерством охорони здоров'я України було видано сертифікат спеціаліста та присвоєно позивачу звання лікаря зі спеціальністю «Психіатрія».

Після інтернатури позивач на роботу більше не виходив, а 01.02.2017 р. подав на ім'я керівника КЗ КОР «ОПНМО» заяву про звільнення в зв'язку закінченням інтернатури.

17.05.2017 р. позивач повторно подав заяву про звільнення та про видачу трудової книжки. Проте 17.05.2017 р. у відділі кадрів його повідомили про те, що трудова книжка має зберігатись у КЗ КОР «ОПНМО», оскільки з 01.02.2017 р. його переведено на посаду лікаря-психіатра у зв'язку з закінченням інтернатури.

Позивач, посилаючись на те, що відповідач порушує його право на працю, оскільки без трудової книжки він не може влаштуватись на іншу роботу, просив суд визнати незаконними дії відповідача щодо переведення без його згоди на посаду лікаря-психітра у зв'язку закінченням інтернатури з 01.02.2017 р. та зобов'язати відповідача звільнити його з роботи з посади лікаря-інтерна відповідно до пункту 3 статті 23 КЗпП України днем видачі трудової книжки, з виплатою середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу за період з 01.02.207 р. по день видачі трудової книжки відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету міністрів України від 08.02.1995 р. № 100.

07.09.2017 р. позивач, керуючись вимогами ч. 2 ст. 31 ЦПК України, звернувся до суду з заявою про зміну предмета позову, зі змісту якої вбачається, що 09.08.2017 р. позивач дізнався про те, що наказом КЗ КОР «ОПНМО» від 25.05.2017 р. його звільнено з посади лікаря-психіатра за прогули без поважних причин на підставі п. 4 ст. 40 КЗпП України ( а.с.55-57).

А тому, посилаючись на те, що він не писав заяви про прийняття його на посаду лікаря-психіатра після закінчення інтернатури, тобто не уклав з відповідачем трудового договору, при звільненні за прогули, що є дисциплінарним стягненням, в нього не було відібрано письмових пояснень, позивач просив суд визнати незаконними дії відповідача щодо переведення без його згоди на посаду лікаря-психітра у зв'язку закінченням інтернатури з 01.02.2017 р. та наказ № 210-П від 25.05.2017 р. про його звільнення з посади лікаря-психіатра за прогули без поважних причин відповідно до п. 4 ст. 40 КЗпП України.

Крім того, позивач просив суд зобов'язати відповідача звільнити його з роботи з посади лікаря-інтерна відповідно до пункту 3 статті 23 КЗпП України днем видачі трудової книжки, з виплатою середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу за період з 01.02.2017 р. по день видачі трудової книжки та вплатити йому середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 01.02.2017 р. по день видачі трудової книжки, виходячи з суми його середньомісячної заробітної плати в розмірі 127,38 грн.

В подальшому позивач повторно звернувся з заявою від 17.10.2017 р. про зміну предмета позову, в якій просив суд визнати незаконними дії відповідача щодо переведення без його згоди на посаду лікаря-психітра у зв'язку закінченням інтернатури з 01.02.2017 р. та наказ № 210-П від 25.05.2017 р. про його звільнення з посади лікаря-психіатра за прогули без поважних причин відповідно до п. 4 ст. 40 КЗпП України. Крім того, позивач просив суд змінити дату та формулювання причини звільнення його з роботи, зазначивши дату звільнення - 31.01.2017 р., а формулювання причини звільнення - звільнений в зв'язку із закінченням строку трудового договору відповідно до п. 2 ст. 36 КЗпП України та зобов'язати відповідача внести відповідні зміни у його трудову книжку з дотриманням вимог Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Міністерства праці України, міністерства юстиції України і Міністерства соціального захисту населення України № 58 від 29.07.1993 р. (а.с.69-70).

Рішенням Васильківського міськрайонного суду Київської області від 06 лютого 2018 року в задоволенні позову ОСОБА_2 було відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, позивач у своїй апеляційній скарзі просить рішення скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити його позовні вимоги, викладені у заяві про зміну предмету позову від 17 жовтня 2017 року у повному обсязі. Зокрема, в обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про правомірність дій відповідача щодо переведення його на посаду лікаря-психіатра для відпрацювання трьох років після закінчення інтернатури. Вважає помилковим посилання суду на умови Типової угоди № 2 про підготовку фахівців з вищою освітою, укладену між позивачем та Львівським національним медичним університетом ім. Данила Галицього 01 вересня 2008 року, оскільки дана угода є двосторонньою, укладеною без участі КЗ КОР «ОПНМО», а тому не породжує зобов'язань стосовно відповідача. Вважає, що спір між сторонами виник виключно з трудових правовідносин, які регулюються Конституцією України та положеннями Кодексу законів про працю. Судом першої інстанції не було враховано, що фактично між сторонами був укладений строковий трудовий договір на термін проходження інтернатури, після закінчення якої, при наявності волевиявлення позивача, відповідач повинен був укласти новий трудовий договір з ним, як з лікарем - спеціалістом.

У своєму відзиві на апеляційну скаргу представник КЗ КОР «ОПНМО» Поета Ю.В. зазначає, що вважає апеляційну скаргу такою, що не підлягає задоволенню, а рішення суду першої інстанції законним та обґрунтованим. Зазначає про безпідставність тверджень позивача про те, що він був прийнятий на роботу за строковим трудовим договором, а отже його заява від 01.02.2017 року про звільнення з посади лікаря-інтерна не могла бути задоволена, оскільки не сплинув строк обов'язкового трирічного відпрацювання. Позивач не ставив перед судом питання про розірвання угоди на трирічне відпрацювання, укладеної між ним та університетом, тому його доводи про недійсність цієї угоди не підлягають врахуванню при розгляді апеляційної скарги. Крім того, на думку відповідача, позивач невірно трактує положення Конституції України стосовно примусової праці, оскільки ніхто не примушував його працювати в медичному об'єднанні, він просто не має бажання працювати за направленням.

В судовому засіданні в суді апеляційної інстанції позивач ОСОБА_2 та його представник - адвокат ОСОБА_6 вимоги апеляційної скарги підтримали у повному обсязі, просили її задовольнити.

Представник відповідача КП КОР «Обласне психіатрично-наркологічне медичне об'єднання» в судовому засіданні проти задоволення апеляційної скарги заперечував. Підтримав доводи, наведені у відзиві на апеляційну скаргу.

Вислухавши пояснення осіб, які з'явилися в судове засідання, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з такого.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції дійшов висновку про правомірність дій відповідача по переведенню позивача на посаду лікаря-психіатра для відпрацювання трьох років після закінчення інтернатури та отримання звання лікаря. В той же час, судом встановлено, що позивач не мав причин для розірвання угоди з навчальним закладом на час виникнення спірних правововідносин та в заяві про звільнення їх не вказав, у зв'язку з чим після закінчення інтернатури та здобуття звання лікаря - спеціаліста позивач, на виконання вимог свого зобов'язання за угодою та направлення на роботу, мав з'явитися до КЗКОР «Обласне психіатрично-наркологічне медичне об'єднання» для подальшого відпрацювати.

Колегія суддів апеляційного суду з такими висновками погоджується, оскільки вони відповідають встановленим по справі обставинам та ґрунтуються на вимогах чинного законодавства.

Так, судом першої інстанції встановлено, що 01.09.2008 р. між ОСОБА_2 як студентом першого курсу за спеціальністю лікувальна справа та Львівським національним медичним університетом ім. Данила Галицького, що підпорядкований Міністерству охорони здоров'я України, було укладено типову угоду № 2 про підготовку фахівців з вищою освітою.(а.с. 86)

Зі змісту типової угоди вбачається, що Львівський національний медичний університет ім. Данила Галицького зобов'язувався забезпечити студентові якісну теоретичну і практичну підготовку фахівця з вищою освітою згідно навчальними планами та програмами і вимогами кваліфікаційних характеристик фахівця; місце працевлаштування в державному секторі народного господарства після закінчення навчання та одержання відповідної кваліфікації.

В свою чергу позивач, як студент 1 курсу медичного факультету за спеціальністю: лікувальна справа, зобов'язувався оволодіти теоретичними знаннями та практичними навичками, що передбачені вимогами відповідних кваліфікаційних характеристик фахівця і його майбутньої професійної діяльності за спеціальністю, прибути після закінчення вищого навчального закладу освіти на місце направлення і працювати не менше трьох років; у разі відмови їхати за призначенням - відшкодувати відповідно до державного або місцевого бюджетів республіки вартість навчання в установленому порядку.

У червні 2015 р. ОСОБА_2 закінчив Львівський національний медичний університет імені Данила Галицького та отримав повну вищу освіту за спеціальністю «Лікувальна справа» та здобув кваліфікацію лікаря, що підтверджується копією диплома спеціаліста серії НОМЕР_1 ( а.с.6).

Наказом Департаменту охорони здоров'я Київської обласної державної адміністрації № 162-н від 29.07.2015 р. з метою забезпечення закладів охорони здоров'я області лікарями із числа випускників 2015 р. вищих медичних (фармацевтичних) навчальних закладів освіти IV рівня акредитації зобов'язано начальника управління охорони здоров'я Білоцерківської міської ради, головних лікарів обласних закладів охорони здоров'я, центральних районних та міських лікарень, ЦПМСД зарахувати на посади лікарів-інтернів випускників 2015 р. вищих медичних навчальних закладів освіти з 03.08.2015 р. для проходження інтернатури на базі закладів охорони здоров'я області та призначити безпосередніх керівників.

Відповідно до направлення на роботу № 3 від 26.03.2015 р. ОСОБА_2 поступив в розпорядження Департаменту охорони здоров'я Київської обласної державної адміністрації для роботи на посаді лікаря-психотерапевта, де згідно розподілу направлений для роботи на посаді лікаря-психотерапевта до ДОЗ Київської ОДА КЗКОР «Обласне психіатрично-наркологічне медичне об'єднання» ( а.с.7).

Відповідно до Наказу № 251-П Генерального директора КП КОР «Обласне психіатрично-наркологічне медичне об'єднання» від 12 серпня 2015 року, ОСОБА_2 прийнято на посаду лікаря-інтерна за спеціальністю «психіатрія» по направленню ДОЗ з 12 серпня 2015 року з оплатою згідно штатного розкладу. Для проходження інтернатури направлено в 16-е відділення психіатрії. Оплату праці лікаря-інтерна проводити за рахунок КП КОР «ОПНМО» згідно табеля обліку використання робочого часу. Керівником інтернатури призначити завідуючу 2-го відділення, лікаря-психіатра вищої категорії Тімен М.Є.

Судом першої інстанції встановлено також, що ОСОБА_2 успішно пройшов атестацію атестаційною комісією при Національній медичній академії післядипломної освіти ім. Шупика МОЗ України, після чого 30 січня 2017 року Міністерством охорони здоров'я України йому видано сертифікат спеціаліста № 5225 та присвоєно звання лікаря за спеціальністю «Психіатрія», дійсний до 30 січня 2022 року. (а.с. 10)

Наказом в.о. директора Департаменту охорони здоров'я Київської обласної державної адміністрації № 9 від 31 січня 2017 року начальників управлінь охорони здоров'я Білоцерківської міської ради, головних лікарів обласних закладів охорони здоров'я, головних лікарів центральних районних лікарень, центрів ПМСД, міських лікарень зобов'язано перевести з 01 лютого 2017 року лікарів-інтернів на посади лікарів - спеціалістів відповідно до направлення на роботу. (а.с. 24)

На виконання вищевказаного наказу ДОЗ КОДА, 31 січня 2017 року ОСОБА_2 - лікаря -інтерна переведено на посаду лікаря-спеціаліста з 01 лютого 2017 року в зв'язку з закінченням інтернатури, про що генеральним директором КП КОР «ОПНМО» видано наказ №49-П від 31.01.2017 року. (а.с. 25)

01 лютого 2017 року ОСОБА_2 подав на ім'я генерального директора КП КОР «ОПНМО» заяву про звільнення його з посади лікаря-інтерна у зв'язку з закінченням інтернатури.

З матеріалів справи вбачається, що у відповідь на вищевказану заяву 15.02.2017 року відповідачем на адресу позивача направлено листа, яким позивачу роз'яснено неможливість задоволення його заяви у зв'язку з тим, що відповідно до особистої заяви від 08.08.2015 року ОСОБА_2 зобов'язався відпрацювати на посаді лікаря згідно чинного законодавства. Після закінчення інтернатури на підставі наказу ДОЗ КОДА № 9 від 31 січня 2017 року його переведено на посаду лікаря-психіатра з 01.02.2017 року. З 01.02.2017 року він до роботи на вказаній посаді не приступив. (а.с. 27)

З матеріалів справи та пояснень сторін, наданих у суді першої інстанції, вбачається, що позивач після закінчення інтернатури та отримання сертифіката спеціаліста до роботи на посаді лікаря-психіатра в КП КОР «ОПНМО» не приступив, підписавши угоду з Громадською організацією «Альянс.Глобал» про надання платних послуг з соціального консультування клієнтів проекту «Програма профілактики ВІЛ/СНІД та ІПШС серед ЧСЧ в Україні та соціальна мобілізація уразливих спільнот».

Предметом даного позову є правомірність дій відповідача по переведенню позивача на посаду лікаря-психіатра, а також законність його звільнення з посади за прогули.

Відповідно до частини другої статті 52 Закону України «Про освіту», у редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин, випускники вищих навчальних закладів, які здобули освіту за кошти державного або місцевого бюджетів, направляються на роботу і зобов'язані відпрацювати за направленням і в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Постановою Кабінету Міністрів України від 22 серпня 1996 року № 992, чинною на момент виникнення спірних правовідносин, було затверджено Порядок працевлаштування випускників вищих навчальних закладів, підготовка яких здійснювалась за державним замовленням, пунктом 3 якого передбачено, що цей Порядок поширюється на осіб, які навчаються за спеціальністю медичного профілю.

Згідно з пунктом 4 Порядку працевлаштування випускників вищих навчальних закладів, підготовка яких здійснювалась за державним замовленням керівники вищих навчальних закладів після зарахування осіб на навчання за державним замовленням укладають з ними угоду за формою згідно з додатком № 1.

Відповідно до пункту 6 Порядку, згідно з угодою випускник зобов'язаний глибоко оволодіти всіма видами професійної діяльності, передбаченими відповідною кваліфікаційною характеристикою, та відпрацювати у замовника не менше трьох років, а вищий навчальний заклад забезпечити

відповідні якість та рівень підготовки фахівця з вищою освітою.

Випускник повинен прибути до місця призначення у термін, визначений у направленні на роботу. Незгода випускника з рішенням комісії з працевлаштування випускників не звільняє його від обов'язку прибути на роботу за призначенням.

У разі, якщо він не прибув за направленням або відмовився приступити до роботи за призначенням з причин, не зазначених у п. 9 та 18 цього Порядку, чи його звільнено з ініціативи власника або уповноваженого ним органу за порушення трудової дисципліни або звільнено за власним бажанням протягом навчання в інтернатурі та трьох років після закінчення останньої, він зобов'язаний відшкодувати у встановленому порядку відповідно до державного або місцевого бюджетів вартість навчання та компенсувати замовникові всі витрати ( п. 21 Порядку).

Згідно з Указом Президента України від 23 січня 1996 року № 77 «Про заходи щодо реформування системи підготовки спеціалістів та працевлаштування випускників вищих навчальних закладів» установлено, що особи, які навчаються за рахунок державних коштів, укладають з адміністрацією вищого навчального закладу угоду, за якою вони зобов'язуються після закінчення навчання та одержання відповідної кваліфікації працювати в державному секторі народного господарства не менше ніж три роки. У разі відмови працювати в державному секторі народного господарства випускники відшкодовують в установленому порядку до державного бюджету повну вартість навчання.

Наказом Міністерства охорони здоров'я України від 25 грудня 1997 року № 367 затверджено Порядок працевлаштування випускників державних вищих медичних (фармацевтичних) закладів освіти, підготовка яких здійснювалась за державним замовленням, пунктом 6 якого передбачено, що випускники, які уклали угоду з вищим закладом освіти після зарахування на навчання, а також ті, що почали навчання до 1996 року за державним замовленням без укладення угоди, зобов'язані відпрацювати за місцем призначення не менше ніж три роки.

Згідно положень ч. 1 ст. 197 КЗпП України молодим спеціалістам - випускникам державних навчальних закладів, потреба в яких раніше була заявлена підприємствами, установами, організаціями, надається робота за фахом на період не менше трьох років у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

Суд першої інстанції, розглядаючи даний спір, вірно встановив характер правовідносин, які виникли між сторонами, та правові норми, які їх регулюють, дійшовши правильного висновку про підтвердження обов'язку позивача, який отримав освіту за державним замовленням, відпрацювати за направленням не менше трьох років.

Відповідно до п. 1.1 та п. 2.1 Положення про спеціалізацію (інтернатуру) випускників вищих медичних і фармацевтичних закладів освіти ІІІ - ІV рівня акредитації, медичних факультетів університетів, затвердженого Наказом Міністерства охорони здоров'я України від 19 вересня 1996 року № 291, спеціалізація (інтернатура) є обов'язковою формою післядипломної підготовки випускників всіх факультетів медичних і фармацевтичних вищих закладів освіти ІІІ - ІV рівнів акредитації, медичних факультетів університетів незалежно від підпорядкування та форми власності, після закінчення якої їм присвоюється кваліфікація лікаря (провізора) - спеціаліста певного фаху. В інтернатуру зараховуються випускники медичних і фармацевтичних вищих закладів освіти ІІІ - ІV рівнів акредитації, медичних факультетів університетів після складання державних іспитів та присвоєння кваліфікації лікаря (провізора) і отримання диплому з певної лікарської (провізорської) спеціальності.

Основним завданням інтернатури є підвищення рівня

практичної підготовки випускників вищих медичних (фармацевтичних)

закладів освіти III-IV рівнів акредитації медичних факультетів

університетів, їх професійної готовності до самостійної лікарської

(провізорської) діяльності.

Відповідно до п. 3 Порядку працевлаштування випускників державних вищих медичних (фармацевтичних) закладів освіти, підготовка яких здійснювалась за державним замовленням, випускник державного вищого медичного (фармацевтичного) закладу освіти III - IV рівнів акредитації, якому після навчання в інтернатурі присвоєно кваліфікацію лікаря (провізора) - спеціаліста і який працевлаштований на підставі направлення на роботу, вважається молодим спеціалістом протягом трьох років з моменту укладення ним трудового договору із замовником. Період навчання в інтернатурі до цього терміну не входить.

З огляду на вказані норми чинного законодавства та враховуючи наявні в матеріалах справи докази, судом першої інстанції вірно встановлено, що відповідно до направлення, особистої заяви та наказу Департаменту охорони здоров'я № 162-н від 12.08.2015 року, позивач був прийнятий на роботу до медичного об'єднання на посаду лікаря-інтерна за спеціальністю «Психіатрія» на постійній основі, а не тимчасово для проходження інтернатури.

Відповідно до вимог ст. ст. 21, 22 КЗпП України трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Як вбачається з Наказу № 251-П від 12 серпня 2015 року (а.с. 23), позивач був прийнятий на роботу на посаду лікаря-інтерна за спеціальністю «Психіатрія» по направленню ДОЗ з 12 серпня 2015 року з оплатою згідно штатного розпису. При цьому, при укладенні трудового договору між сторонами не визначений терміну дії цього договору, а також не зазначено, що позивач приймається на посаду лише на час проходження ним інтернатури.

З огляду на вказане, доводи позивача щодо укладення між сторонами строкового трудового договору є безпідставними та не підтверджені належними доказами.

Таким чином, отримавши 30 січня 2017 року Сертифікат спеціаліста, яким ОСОБА_2 присвоєно звання лікаря (провізора) за спеціальністю психіатрія, позивач повинен був з'явитися на роботу в КП КОР «ОПНМО» для подальшого відпрацювання відповідно до умов підписаної ним угоди.

Правильними є висновки суду першої інстанції щодо правомірності дій відповідача по переведенню позивача на посаду лікаря-психіатра, вчинених на виконання наказу Департаменту охорони здоров'я Київської обласної державної адміністрації № 9-н від 32.01.2017 р. з 01.02.2017 р., яким прийнято рішення про переведення лікарів-інтернів на посади лікарів-спеціалістів відповідно до направлення на роботу у зв'язку з закінчення навчання в інтернатурі та отриманням звання «лікар-спеціаліст» ( а.с.24).

При цьому суд обґрунтовано звертає увагу на те, що на момент подачі позивачем першої заяви про звільнення від 01.02.2017 р. останній вже закінчив інтернатуру, а отже вже не був лікарем-інтерном, оскільки за результатами тестувань станом на 30.01.2017 р. йому було присвоєно звання лікаря-спеціаліста за спеціальністю «психіатрія», підтвердженням чому є відповідний сертифікат.

З моменту переведення позивача на посаду лікаря-психіатра останній на роботу не виходив, що підтверджується відповідними доповідними записками, актами, наявними в матеріалах справи, а також не заперечується самим позивачем. У зв'язку з цим позивач був звільнений з посади з підстав, передбачених п. 4 ст. 40 КЗпП України.

Згідно пункту 4 частини першої статті 40 КЗпП власник або уповноважений ним орган має право розірвати трудовий договір у випадку здійснення працівником прогулу без поважних причин.

Прогул - це відсутність працівника на роботі без поважних причин більше трьох годин (безперервно чи загалом). Для звільнення працівника на такій підставі власник або уповноважений ним орган повинен мати докази, що підтверджують відсутність працівника на робочому місці більше трьох годин упродовж робочого дня.

Зважаючи на вказані норми права, правомірність звільнення позивача із займаної посади у колегії суддів апеляційного суду сумнівів не викликає, оскільки позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження допущених відповідачем порушень процедури звільнення, передбаченої чинним трудовим законодавством. Зокрема, позивачем не спростовано факту прогулу та не доведено поважності причин невиходу на робоче місце в робочі дні, що, в свою чергу, доведено відповідачем та підтверджується матеріалами справи.

Щодо застосування до правовідносин, які виникли між сторонами, положень ст. 43 Конституції України, на що позивач посилається в доводах апеляційної скарги, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.

У статті 627 ЦК України передбачено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно зі статтею 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Таким чином, посилання апеляційної скарги на те, що положеннями Конституції України не передбачено примусового відпрацювання випускниками медичних навчальних закладів, унаслідок чого обов'язковість відпрацювання призводить до порушення конституційного права позивача на працю та права на безоплатність вищої освіти в державних і комунальних навчальних закладах, є безпідставними. ОСОБА_2, добровільно укладаючи угоду про підготовку фахівців з вищою освітою, був обізнаний із родом та характером майбутньої роботи, яка може бути йому запропонована виключно в межах його спеціальності і кваліфікації та необхідністю відпрацювання певного строку після закінчення навчання. Отримавши направлення на роботу, яке у випадку позивача передбачало проходження спеціалізації (інтернатури) та подальшого працевлаштування для відпрацювання за одним місцем, позивач не мав жодних заперечень, з вимогами щодо зміни місця направлення не звертався, а тому підстави стверджувати про примусову працю в даному випадку відсутні. Отже, відповідачем не доведено належними та допустимими доказами порушення його конституційних прав.

Згідно ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції були враховані всі наявні фактичні обставини даної справи.

Суд дійшов до обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 у зв'язку з їх безпідставністю та недоведеністю.

Апелянтом не надано до суду достатніх та допустимих доказів щодо неправомірності висновків суду першої інстанції, тому колегія суддів вважає рішення суду першої інстанції законним та обґрунтованим та таким, що ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 06 лютого 2018 року у даній справі залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови суду апеляційної інстанції складено 21 червня 2018 року.

Головуючий

Судді: