Постанова

Іменем України

20 червня 2018 року

м. Київ

справа № 752/9336/15-ц

провадження № 61-11481св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Висоцької В. С.,

суддів: Лесько А. О., Мартєва С. Ю. (суддя-доповідач), Пророка В. В., Штелик С. П.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_3,

представник позивача - ОСОБА_4,

відповідач - ОСОБА_5,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_5 на заочне рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 27 січня 2016 року у складі судді Ладиченко С. В. та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 06 липня 2016 року у складі колегії суддів: Оніщука М. І., Українець Л. Д., Шебуєвої В. А.,

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У червні 2015 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_5 про стягнення аліментів.

Позовна заява мотивована тим, що 07 жовтня 2006 року вона уклала з відповідачем шлюб, під час якого в них народилися діти: син ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, та донька ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_2.

З березня 2015 року відповідач став мешкати окремо від неї та дітей і одночасно припинив виконувати свої батьківські обов'язки. Дітей, які проживають з нею та перебувають на її утриманні, вона виховує сама.

Після її звернення до суду з позовом та судових засідань відповідач почав демонструвати турботу про дітей: завозити сина до школи та відвозити додому. Час від часу перераховувати невеликі грошові суми. Вона працює старшим менеджером готелю товариства з обмеженою відповідальністю «Полонина», але з 04 грудня 2013 року до 19 вересня 2016 року знаходиться у відпустці по догляду за дитиною, ОСОБА_7, до досягнення нею трирічного віку. Доходи, які вона отримує, є недостатніми, щоб забезпечити якнайкраще дітей, розвиток їх здібностей та обдаровань.

Відповідач є нотаріусом, який займається приватною нотаріальною діяльністю. Дохід відповідача у зв'язку з особливостями незалежної професійної нотаріальної діяльності є мінливим, але незмінно високим. З огляду на це вона вважає доцільним визначити аліменти у твердій грошовій сумі. Підтвердженням значного доходу, який відповідач отримує протягом усього часу зайняття приватною нотаріальною діяльністю, є те, що у їх спільній власності знаходиться оформлений на відповідача житловий будинок за адресою: с. Іванковичі, Васильківський район, Київська область, приблизна вартість якого становить 450 000,00 дол. США, тобто 10 356 847,65 грн, саме таку суму встановив відповідач в оголошенні про продаж цього будинку. Цей же будинок з ісерпня 2015 року відповідач здає в оренду. Окрім цього, позивач посилається на те, що відповідач здійснює приватну нотаріальну діяльність у комфортабельному офісі в Печерському районі м. Києва, що з огляду на місцезнаходження, значну кількість клієнтів та високу вартість нотаріальних послуг додатково підтверджує обґрунтованість її позовних вимог.

Просила суд стягнути аліменти на неповнолітнього сина ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_7, 19 вересня 2013 року у твердій грошовій сумі в розмірі 30 000,00 грн щомісячно та на своє утримання до досягнення дитиною ОСОБА_7 трирічного віку по 4 000,00 грн щомісячно.

Заочним рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 27 січня 2016 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_3 на утримання неповнолітнього сина ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, та неповнолітньої доньки ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_2, аліменти у твердій грошовій сумі в розмірі 10 000,00 грн щомісяця починаючи з 02 червня 2015 року та до досягнення дітьми повноліття.

Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_3 аліменти на її утримання до досягнення дитиною, ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_2, трирічного віку у твердій грошовій сумі в розмірі 3 000,00 грн починаючи з 04 листопада 2015 року до 19 вересня 2016 року.

Стягнуто з ОСОБА_5 судовий збір на користь держави в розмірі 1 560,00 грн.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що відповідач є нотаріусом, який займається приватною нотаріальною діяльністю і дохід якого у зв'язку з особливостями професійної нотаріальної діяльності є мінливим, а тому доцільно визначити аліменти у твердій грошовій сумі. Виходячи із сукупності встановлених обставин справи та з урахуванням вимог статті 84 СК України суд дійшов висновку про стягнення з відповідача аліментів на утримання позивача в твердій грошовій сумі, яку визначив у розмірі 3 000,00 грн щомісяця і до досягнення ОСОБА_7 трирічного віку.

Ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 06 липня 2016 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції мотивована тим, що суд першої інстанції повно та всебічно розглянув справу, надав всім доводам сторін належну правову оцінку, оцінив належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності та постановив законне, правильне по суті і справедливе рішення, яке в першу чергу спрямоване на захист інтересів дітей, які є пріоритетними в демократичному суспільстві.

У касаційній скарзі, поданій у серпні 2016 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_5 просить, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, ухвалити нове рішення по суті позову.

Касаційна скарга мотивована тим, що суди не врахували майновий стан відповідача, факт відсутності інших доходів та можливості сплачувати аліменти у визначеному судом розмірі.

Відзив на касаційну скаргу не надходив.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною першою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Касаційну скаргу слід залишити без задоволення з таких підстав.

Статтею 51 Конституції України та статтею 180 СК України передбачено, що батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Статтею 157 СК України визначено, що питання виховання дитини вирішується батьками спільно.

Статтею 141 СК України передбачено, що мати, батько, мають рівні права та обов'язки щодо дитини, розірвання шлюбу між батьками не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини (стаття 150 СК України).

Батьки мають рівні права на виховання дитини та спілкування з нею, батьківські права не можуть здійснюватись всупереч інтересам дитини. Той з батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні та має право на спілкування з нею. Той з батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватись з дитиною та брати участь в її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвитку дитини.

Суди встановили, що 07 жовтня 2006 між ОСОБА_5 та ОСОБА_8 було укладено шлюб.

Під час перебування у шлюбі в них народилися діти: син ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, та донька ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_2.

Позивач працює старшим менеджером готелю товариства з обмеженою відповідальністю «Полонина».

З 04 грудня 2013 року до 19 вересня 2016 року знаходиться у відпустці по догляду за дитиною, ОСОБА_7, до досягнення нею трирічного віку.

Заочним рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 02 червня 2015 року шлюб між ОСОБА_5 та ОСОБА_8 було розірвано.

Суди встановили, що сторони проживають окремо. Неповнолітні діти проживають разом з позивачем та знаходиться на її утриманні, а відповідач перестав брати участь в утриманні і вихованні дітей.

Істотних обставин, які могли б унеможливити виконання відповідачем своїх батьківських обов'язків належним чином, немає, оскільки відповідач є працездатним і не має інших осіб, які перебували б на його утриманні.

Зазначене дає можливість відповідачу повною мірою та належним чином виконувати покладені на нього законодавством зобов'язання, а саме сплачувати аліменти на утримання своїх дітей до досягнення ними повноліття та на утримання позивачки.

Зважаючи на те, що відповідач є нотаріусом, який займається приватною нотаріальною діяльністю і дохід якого у зв'язку з особливостями професійної нотаріальної діяльності є мінливим, суд першої інстанції дійшов правомірного висновку про доцільність визначення аліментів у твердій грошовій сумі.

За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі (частина третя статті 181 СК України у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин).

Статтею 182 СК України (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) передбачено, що при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров'я та матеріальне становище дитини; стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення.

Частиною першою статті 183 СК України (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) визначено, що частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом.

У пункті 17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» роз'яснено, що в разі відсутності домовленості між батьками про сплату аліментів на дитину той із них, з ким вона проживає, вправі звернутися до суду з відповідним позовом.

Частиною другою статті 84 СК України дружина, з якою проживає дитина, має право на утримання від чоловіка - батька дитини до досягнення дитиною трьох років.

Вагітна дружина, а також дружина, з якою проживає дитина, має право на утримання незалежно від того, чи вона працює, та незалежно від її матеріального становища, за умови, що чоловік може надавати матеріальну допомогу (частині четверта статті 84 СК України).

Жінка та чоловік, які не перебувають у шлюбі між собою, мають право на утримання в разі проживання з нею, ним їхньої спільної дитини відповідно до частин другої-четвертої статті 84 та статей 86 і 88 СК України (частина друга статті 91 СК України).

За таких обставин суд касаційної інстанції дійшов висновку, що суди попередніх інстанцій обґрунтовано виходили з того, що батько згідно з вимогами закону зобов'язаний утримувати дітей до досягнення ними повноліття, а отже, з урахуванням конкретних обставин справи та наявних в ній доказів заявлений позивачем розмір аліментів є законним і справедливим. Позивач, з якою проживають діти, має право на утримання від чоловіка (батька дітей).

Доводи касаційної скарги про те, що суди не врахували майнового стану відповідача та можливості сплачувати аліменти у визначеній судом сумі, не знайшли свого підтвердження, оскільки мати, батько, мають рівні права та обов'язки щодо дитини, розірвання шлюбу між батьками не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини.

Крім того, кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.

Інші доводи касаційної скарги щодо порушення судами першої та апеляційної інстанцій норм процесуального права не впливають на правильність прийнятих рішень та не спростовують висновків судів, обґрунтовано викладених в мотивувальних частинах судових рішень.

При вирішенні справи суди правильно визначили характер правовідносин між сторонами, правильно застосували закон, що їх регулює, повно і всебічно дослідили матеріали справи та надали належну правову оцінку доводам сторін і зібраним у справі доказам.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене, колегія суддів дійшла висновку про залишення касаційної скарги без задоволення, а судових рішень - без змін.

Відповідно до частини третьої статті 436 ЦПК України суд касаційної інстанції у постанові за результатами перегляду оскаржуваного судового рішення вирішує питання про поновлення його виконання (дії).

Ухвалою судді Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 31 серпня 2016 року зупинено виконання рішення судів першої та апеляційної інстанцій до закінчення касаційного провадження.

За таких обставин виконання судових рішень підлягає поновленню.

Керуючись статтями 400, 402, 409, 410, 416, 436 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_5 залишити без задоволення.

Заочне рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 27 січня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 06 липня 2016 року залишити без змін.

Поновити виконання заочного рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 27 січня 2016 року та ухвали Апеляційного суду міста Києва від 06 липня 2016 року.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий В. С. Висоцька
Судді: А. О. Лесько С. Ю. Мартєв В. В. Пророк С. П. Штелик