Постанова

Іменем України

13 червня 2018 року

м. Київ

справа № 755/4608/16-ц

провадження № 61-6785зпв18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

Головуючого - Червинської М. Є.,

суддів: Коротуна В. М., Крата В. І., Курило В. П. (суддя-доповідач),

Лесько А. О.,

учасники справи:

позивач - публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк»,

відповідачі: ОСОБА_2, ОСОБА_3,

за заявою ОСОБА_3 про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 19 липня 2017 року у справі за заявою ОСОБА_2, ОСОБА_3 про скасування рішення постійно діючого Третейського суду при Асоціації українських банків від

26 вересня 2014 року у справі за позовом публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про стягнення заборгованості,

ВСТАНОВИВ:

У березні 2016 року ОСОБА_2, ОСОБА_3 звернулись до суду із заявою, у якій просили скасувати рішення Постійно діючого третейського суду при Асоціації українських банків від 26 вересня 2014 року, посилаючись на те, що 26 вересня 2014 року Постійно діючим третейським судом при Асоціації українських банків в особі третейського судді Мороз О. А. було ухвалено рішення по справі № 1518/14 за позовом публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» (далі - ПАТ «Укрсоцбанк») до фізичної особи-підприємця ОСОБА_2, ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором, яким солідарно стягнуто з них на користь

ПАТ «Укрсоцбанк» заборгованість в розмірі 994 988,62 грн та третейський збір в сумі 10 340,89 грн.

Заявники вважають рішення третейського суду від 26 вересня 2014 року по справі № 1518/14 незаконним, необґрунтованим та таким, що підлягає скасуванню, оскільки третейська справа була розглянута без їх участі, вони не були повідомлені про розгляд справи, справа не була підвідомча третейському суду, склад третейського суду не відповідав вимогам закону, оскільки не погоджувався з ними.

Посилаючись на зазначені вище обставини, просили поновити їм строк на оскарження рішення Постійно діючого третейського суду при Асоціації українських банків від 26 вересня 2014 року по справі № 1518/1426, який пропущений із поважних причин, оскільки про час та місце розгляду справи вони повідомлені не були, справу було розглянуто без їх участі, та скасувати рішення Постійно діючого третейські суду при Асоціації українських банків від 26 вересня 2014 року по справі № 1518/14 26.

Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 12 жовтня

2016 року заяву ОСОБА_2, ОСОБА_3 задоволено.

Скасовано рішення Постійно діючого Третейського суду при Асоціації українських банків від 26 вересня 2014 року у справі № 1518/14 за позовом ПАТ «Укрсоцбанк» до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про стягнення заборгованості.

Ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 18 січня 2017 року апеляційну скаргу ПАТ «Укрсоцбанк» задоволено частково.

Скасовано ухвалу Дніпровського районного суду міста Києва від 12 жовтня 2016 року.

Постановлено нову ухвалу, якою заяву ОСОБА_2 та ОСОБА_3 задоволено частково.

Скасовано рішення Постійно діючого третейського суду при Асоціації українських банків від 26 вересня 2014 року у справі № 1518/14 у частині стягнення з ОСОБА_3 на користь ПАТ «Укрсоцбанк» заборгованості за кредитним договором.

У задоволенні заяви ОСОБА_2 про скасування рішення Постійно діючого Третейського суду при Асоціації українських банків від 26 вересня 2014 року у справі № 1518/14 відмовлено.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 19 липня 2017 року касаційну скаргу ОСОБА_2 відхилено.

Касаційну скаргу ПАТ «Укрсоцбанк» задоволено.

Ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 18 січня 2017 року в частині вимог ОСОБА_3 про скасування рішення постійно діючого Третейського суду при Асоціації українських банків від 26 вересня 2014 року у справі за позовом ПАТ «Укрсоцбанк» до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про стягнення заборгованості скасовано та постановлено в цій частині нову ухвалу.

У задоволенні заяви ОСОБА_3 про скасування рішення постійно діючого Третейського суду при Асоціації українських банків від 26 вересня 2014 року у справі № 1518/14 відмовлено.

У решті ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 18 січня 2017 року залишено без змін.

14 жовтня 2017 року ОСОБА_3 звернулася до Верховного Суду України із заявою про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 19 липня 2017 року з передбачених пунктами 1, 4 частини першої статті 355 ЦПК України (в редакції, яка діяла на час подання заяви) підстав неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах та невідповідності судового рішення суду касаційної інстанції викладеному у постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права, а саме: частини першої статті 5, пункту 1 частини третьої статті 51 Закону України «Про третейські суди», пункту 1 частини другої статті 389-5 ЦПК України (в редакції 2004 року), частини четвертої статті 559 ЦК України.

На підтвердження зазначених підстав заявник надав ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 12 лютого 2014 року у справі № 6-45727св13, від 03 червня 2015 року у справі № 6-8453св15, від 31 травня 2017 року у справі № 6-28506св15 та постанову Верховного Суду України від 16 жовтня 2013 року у справі

№ 6-107цс13.

Ухвалою Верховного Суду України від 27 жовтня 2017 року відкрито провадження у вказаній справі та витребувано справу з Дніпровського районного суду міста Києва.

15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» (далі - Закон від 03 жовтня 2017 року), згідно з яким судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 ЦПК України).

Відповідно до підпункту 1 пункту 1 розділу XIII ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» заяви про перегляд судових рішень Верховним Судом України у цивільних справах, які подані та розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку колегією у складі трьох або більшої непарної кількості суддів за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу. Такі заяви розглядаються без повідомлення та виклику учасників справи, за винятком випадку, коли суд з огляду на обставини справи ухвалить рішення про інше.

08 листопада 2017 року справа № 755/4608/16-ц надійшла до Верховного Суду України.

06 лютого 2018 року вказану заяву разом із матеріалами цивільної справи № 755/4608/16-ц передано до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 12 лютого 2018 року справу за заявою ОСОБА_2, ОСОБА_3 про скасування рішення постійно діючого Третейського суду при Асоціації українських банків від 26 вересня 2014 року у справі за позовом ПАТ «Укрсоцбанк» до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про стягнення заборгованості, за заявою ОСОБА_3 про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 19 липня 2017 року призначено до розгляду.

У поданій до Верховного Суду України заяві ОСОБА_3 просить скасувати ухвалу Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 19 липня 2017 року та залишити в силі ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 18 січня 2017 року.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши наведені в заяві доводи, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що заява підлягає задоволенню з огляду на таке.

Відповідно до статті 353 ЦПК України (в редакції, яка діяла на момент подання заяви) Верховний Суд України переглядає судові рішення у цивільних справах виключно з підстав і в порядку, встановлених цим Кодексом.

Згідно з пунктами 1, 4 частини першої статті 355 ЦПК України (в редакції, яка діяла на момент подання заяви) підставами для подання заяви про перегляд судових рішень у цивільних справах є неоднакове застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах, та невідповідність судового рішення суду касаційної інстанції викладеному у постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права.

За змістом статті 3604 ЦПК України Верховний Суд України (в редакції, яка діяла на момент подання заяви) задовольняє заяву за наявності однієї з підстав, передбачених частиною першою статті 355 цього Кодексу.

Судами встановлено, що 09 жовтня 2006 року між акціонерним комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» та суб'єктом підприємницької діяльності - фізичною особою ОСОБА_2 укладено договір про надання невідновлювальної кредитної лінії № 189М/06, за умовами якого банк надав позичальнику кредит на придбання транспортних засобів у Торгово-промислової компанії «Укравтодім».

08 квітня 2010 року між акціонерним комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» та фізичною особою-підприємцем ОСОБА_2 укладено додаткову угоду № 2 про внесення змін до договору про надання невідновлювальної кредитної лінії, яким сторони встановили кінцевий термін повернення кредитної заборгованості - 07 жовтня 2013 року.

З метою забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором

09 жовтня 2006 року між акціонерним комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк», суб'єктом підприємницької діяльності-фізичною особою ОСОБА_2 та ОСОБА_3 укладено договір поруки. У договорі поруки строк дії поруки не встановлений.

Ухвалою судді Постійно діючого Третейського суду при Асоціації українських банків від 01 вересня 2014 року порушено провадження у справі за позовом ПАТ «Укрсоцбанк» до фізичної особи-підприємця ОСОБА_2, ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договором кредиту.

Постійно діючим третейським судом при Асоціації українських банків, який знаходиться за адресою: місто Київ, вулиця Марії Раскової, 15, у складі третейського судді Мороз О. А., 26 вересня 2014 року у справі № 1518/14 ухвалено рішення, яким позов ПАТ «Укрсоцбанк» до фізичної особи-підприємця ОСОБА_2, ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором задоволено. Стягнуто солідарно з відповідачів на користь позивача заборгованість у сумі 994 988,62 грн та витрати, пов'язані з вирішенням спору третейським судом, у розмірі 10 340,89 грн.

Постановляючи ухвалу про задоволення заяви ОСОБА_2, ОСОБА_3 та скасовуючи повністю рішення третейського суду, суд першої інстанції виходив із того, що рішення Постійно діючого третейського суду при асоціації українських банків постановлено 24 грудня 2014 року, після внесення змін до Закону України «Про третейські суди», а тому вказане рішення щодо боржника ОСОБА_2 ухвалено з порушенням Закону України «Про третейські суди». При цьому суд першої інстанції дійшов висновку про те, що договір поруки, за яким ОСОБА_3 зобов?язалася відповідати за належне виконя ОСОБА_2 свого зобов?язання за кредитним договором, є припиненим.

Скасовуючи ухвалу суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції виходив із того, що кредитний договір укладений між ПАТ «Укрсоцбанк» та

ОСОБА_2, як суб?єктом підприємницької діяльності - фізичною особою, а тому відсутні підстави вважати, що ОСОБА_2 є споживачем послуг банку в розумінні Закону України «Про захист прав споживачів.

Суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що рішення Постійно діючого третейського суду при Асоціації українських банків від 26 вересня 2014 року в частині вимог до ОСОБА_3 підлягає скасуванню, оскільки договір поруки, за яким ОСОБА_3 зобов?язалася відповідати за належне виконання ОСОБА_2 свого зобов?язання за кредитним договором, є припиненим.

Скасовуючи ухвалу суду апеляційної інстанції в частині вимог ОСОБА_3 про скасування рішення постійно діючого Третейського суду при Асоціації українських банків від 26 вересня 2014 року та ухвалюючи в цій частині нову ухвалу про відмову в задоволенні заяви ОСОБА_3, Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ виходив із того, що договір поруки містить третейське застереження, то спір між банком і поручителем про стягнення заборгованості за договором споживчого кредиту, за виконання зобов'язань, за яким останній поручився, підвідомчий третейському суду.

В іншій частині Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ погодився з висновком суду апеляційної інстанції про те, що кредитний договір укладений між ПАТ «Укрсоцбанк» та

ОСОБА_2 - як суб?єктом підприємницької діяльності - фізичною особою, а тому відсутні підстави вважати, що ОСОБА_2 є споживачем послуг банку в розумінні Закону України «Про захист прав споживачів.

Заявник зазначає, що суд касаційної інстанції під час розгляду справ з подібними предметами спору, підставами позовів, змістом позовних вимог та встановленими судом фактичними обставинами й однаковим матеріально-правововим регулюванням спірних правовідносин дійшов неоднакових правових висновків, покладених в основу судових рішень у таких справах, а також що судове рішення Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ не відповідає викладеному у постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування норм матеріального права у подібних правовідносинах.

Ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 03 червня 2015 року справа № 6-8453св15 та від

31 травня 2017 року справа № 6-28506св15, надані заявником для порівняння, не є прикладом неоднакового застосування судом касаційної інстанції норм матеріального права, оскільки суд касаційної інстанції скасував судові рішення на направив справу на новий розгляд. Тобто спір по суті не вирішений.

У наданій для порівняння постанові Верховного Суду України від 16 жовтня 2013 року у справі № 6-107цс13 Верховний Суд України скасував ухвалу Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 19 листопада 2012 року та направив справу на новий розгляд до суду касаційної інстанції.

Тобто в наданій для порівняння постанові Верховного Суду України від

16 жовтня 2013 року у справі № 6-107цс13 спір по суті не вирішено, а тому вона не може бути прикладом невідповідності судового рішення суду касаційної інстанції викладеному у постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права.

У наданій для порівняння ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 12 лютого 2014 року у справі

№ 6-45727св13 за заявою про часткове скасування рішення постійно діючого Третейського суду при Асоціації українських банків у справі про стягнення заборгованості, суди, задовольняючи заяву про часткове скасування рішення постійно діючого Третейського суду при Асоціації українських банків, з висновками яких погодився й суд касаційної інстанції на підставі наявних доказів та встановлених обставин у справі, виходили з наявності підстав, передбачених пунктом 2 частини другої статті 389-5 ЦПК України (в редакції, чинній на час розгляду справи), пункту 2 частини третьої статті 51 Закону України «Про третейські суди», для скасування рішення третейського суду в частині поручителя. При цьому суди встановили, що порука є припиненою.

Отже, існує неоднакове застосування судом касаційної інстанції статті 51 Закону України «Про третейські суди», статті 389-5 ЦПК України (в редакції 2004 року), частини четвертої статті 559 ЦК України.

Вирішуючи питання про усунення розбіжностей у застосуванні судом касаційної інстанції норм матеріального права, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду виходить з такого.

За змістом частини першої статті 5 Закону України «Про третейські суди» юридичні та/або фізичні особи мають право передати на розгляд третейського суду будь-який спір, який виникає з цивільних чи господарських правовідносин, крім випадків, передбачених законом. Спір може бути переданий на розгляд третейського суду за наявності між сторонами третейської угоди, яка відповідає вимогам цього Закону.

Пунктом 2 частини третьої статті 51 Закону України «Про третейські суди» визначено, що рішення третейського суду може бути оскаржене та скасоване лише з таких підстав, зокрема рішення третейського суду прийнято у спорі, не передбаченому третейською угодою, або цим рішенням вирішені питання, які виходять за межі третейської угоди. Якщо рішенням третейського суду вирішені питання, які виходять за межі третейської угоди, то скасовано може бути лише ту частину рішення, що стосується питань, які виходять за межі третейської угоди.

За змістом пункту 2 частини другої статті 389-5 ЦПК України (в редакції

2004 року) рішення третейського суду може бути скасовано у разі якщо рішення третейського суду прийнято у спорі, не передбаченому третейською угодою, або цим рішенням вирішені питання, які виходять за межі третейської угоди. Якщо рішенням третейського суду вирішені питання, які виходять за межі третейської угоди, то скасовано може бути лише ту частину рішення, що стосується питань, які виходять за межі третейської угоди.

Встановлено, що строк дії поруки у договорі від 09 жовтня 2006 року

№ 189 М/06, укладеного між АКІБ «Укрсоцбанк», правонаступником якого є ПАТ «Укрсоцбанк», та ОСОБА_3, не встановлено. За договором про надання невідновлювальної кредитної лінії позичальник ФОП ОСОБА_2 зобов?язаний був повернути кредит до 07 жовтня 2013 року.

Системний аналіз договору поруки у взаємозв?язку зі статтею 5 цього договору свідчить про те, що третейський суд, враховуючи третейське застереження, повинен дотримуватися вимог закону (стаття З Закону України «Про третейські суди»).

Стаття 3 Закону України «Про третейські суди» визначає, що завданням третейського суду є захист майнових і немайнових прав та охоронюваних законом інтересів фізичних чи юридичних осіб шляхом всебічного розгляду та вирішення спорів відповідно до закону.

Відповідно до статті 598 ЦК України зобов?язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Відповідно до вимог статей 553, 554 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. У разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники.

Частина четверта статті 559 ЦК України передбачає три випадки визначення строку дії поруки: протягом строку, встановленого договором поруки (перше речення частини четвертої статті 559 ЦК України); протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання, якщо кредитор не пред'явить вимоги до поручителя (друге речення частини четвертої статті 559 ЦК України); протягом одного року від дня укладення договору поруки (якщо строк основного зобов'язання не встановлено або встановлено моментом пред'явлення вимоги), якщо кредитор не пред'явить позову до поручителя (третє речення частини четвертої статті 559 ЦК України).

Аналіз зазначеної норми права дає підстави для висновку про те, що строк дії поруки (будь-який із зазначених у частині четвертій статті 559 ЦК України) не є строком захисту порушеного права, а є строком існування суб'єктивного права кредитора й суб'єктивного обов'язку поручителя, після закінчення якого вони припиняються.

Це означає, що зі збігом цього строку (який є преклюзивним) жодних дій щодо реалізації свого права за договором поруки, у тому числі застосування судових заходів захисту свого права (шляхом пред'явлення позову), кредитор вчиняти не може.

З огляду на преклюзивний характер строку поруки й обумовлене цим припинення права кредитора на реалізацію даного виду забезпечення виконання зобов'язань, застосоване в другому реченні частини четвертої статті 559 ЦК України словосполучення «пред'явлення вимоги» до поручителя протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання, як умови чинності поруки, слід розуміти як пред'явлення кредитором у встановленому законом порядку протягом зазначеного строку саме позовної, а не будь-якої іншої вимоги до поручителя. Зазначене положення при цьому не виключає можливість пред'явлення кредитором до поручителя іншої письмової вимоги про погашення заборгованості за боржника, однак і в такому разі кредитор може звернутися з такою вимогою до суду протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання.

Отже, виходячи з положень другого речення частини четвертої статті 559 ЦК України, слід дійти висновку про те, що вимогу до поручителя про виконання ним солідарного з боржником зобов'язання за договором повинно бути пред'явлено в судовому порядку в межах строку дії поруки, тобто протягом шести місяців з моменту настання строку погашення чергового платежу за основним зобов'язанням (якщо умовами договору передбачено погашення кредиту періодичними платежами) або з дня, встановленого кредитором для дострокового погашення кредиту в порядку реалізації ним свого права, передбаченого частиною другою статті 1050 ЦК України, або з дня настання строку виконання основного зобов'язання (у разі якщо кредит повинен бути погашений одноразовим платежем).

Таким чином, закінчення строку, установленого договором поруки, так само як сплив шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання або одного року від дня укладення договору поруки, якщо строк основного зобов'язання не встановлений, припиняє поруку за умови, що кредитор протягом строку дії поруки не звернувся з позовом до поручителя.

За таких обставин банк мав право реалізувати своє право звернення до поручителя з вимогою про стягнення суми боргу з поручителя як солідарного боржника до 08 квітня 2014 року.

Отже, з 08 квітня 2014 року порука ОСОБА_3 вважається припиненою, на момент ухвалення рішення третейського суду правовідносини поруки за договором від 09 жовтня 2006 року були припинені, а відтак вважається припиненою дія третейського застереження, що містилося у договорі поруки (пункт 5.2 договору).

Таким чином висновок суду апеляційної інстанції про скасування рішення Постійно діючого третейського суду при Асоціації українських банків від

26 вересня 2014 року у справі № 1518/14 в частині стягнення з

ОСОБА_3 як поручителя на користь ПАТ «Укрсоцбанк» заборгованості за кредитним договором, у зв?язку з припиненням дії третейського застереження та непідвідомчості справи в цій частині третейському суду, є законним і обґрунтованим.

Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ на зазначене вище не звернув уваги та скасував законне та обґрунтоване рішення суду апеляційної інстанції в частині вимог

ОСОБА_3

Відповідно до статті 3604 ЦПК України (у редакції 2004 року) Верховний Суд України задовольняє заяву у справі, яка переглядається з підстав, передбачених пунктами 1, 4 частини першої статті 355 цього Кодексу, якщо встановить, що судове рішення є незаконним.

Таким чином, постановлене в справі судове рішення Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справпідлягає скасуванню в частині вимог ОСОБА_3 із залишенням в силі в цій частині ухвали Апеляційного суду міста Києва від 18 січня 2017 року.

Керуючись підпунктом 1 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону від 03 жовтня 2017 року, статями 355, 3603 ЦПК України(в редакції, яка діяла на момент подання заяви), Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Заяву ОСОБА_3 задовольнити частково.

Ухвалу Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 19 липня 2017 року в частині вимог ОСОБА_3 про скасування рішення постійно діючого Третейського суду при Асоціації українських банків від 26 вересня 2014 року у справі за позовом публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про стягнення заборгованості скасувати.

Залишити в силі в цій частині ухвалу Апеляційного суду міста Києва від

18 січня 2017 року.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийМ. Є. Червинська
Судді: В. М. Коротун
В. І. Крат
В. П. Курило
А. О. Лесько