АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД М. КИЄВА
№ апеляційного провадження: 22-ц/796/2646/18 Доповідач у суді апеляційної інстанції: Волошина В.М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 червня 2018 року Апеляційного суду міста Києва в складі колегії суддів Судової палати з розгляду цивільних справ

Головуючого Волошиної В.М.

Суддів Слюсар Т.А., Панченка М.М.

при секретарі Макаренко О.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві справу за апеляційною скаргою ОСОБА_4 на ухвалу Деснянського районного суду м. Києва від 30 січня 2018 року у цивільній справі за поданням старшого державного виконавця Деснянського районного відділу державної виконавчої служби міста Києва Головного територіального управління юстиції у місті Києві про визначення частки майна боржника, заінтересовані особи: ОСОБА_4, ОСОБА_5.

Заслухавши доповідь судді Волошиної В.М., перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи скарги, колегія суддів, -

в с т а н о в и л а :

У листопаді 2017 року старший державний виконавець Деснянського районного відділу державної виконавчої служби міста Києва Головного територіального управління юстиції у місті Києві Диких О.В. звернувся в суд із поданням про визначення частки боржника ОСОБА_5 у власності на квартиру АДРЕСА_1 для подальшого звернення стягнення на виділену частку. Подання мотивоване тим, що на виконанні у Деснянському районному відділі Державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у м. Києві перебуває виконавчий лист № 1-кп/761/209/2016 від 18.10.2017, виданий Шевченківським районним судом міста Києва на виконання вироку Шевченківського районного суду міста Києва від 02 грудня 2016 року про стягнення з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 319 731,88 грн. матеріальної шкоди, 50 000,00 грн. моральної шкоди, а всього 369 731,88 грн. В результаті проведення виконавчих дій державним виконавцем встановлено, що ОСОБА_5 перебував у шлюбі з ОСОБА_7 та у період шлюбу на ім'я ОСОБА_7 була придбана квартира АДРЕСА_1. Посилаючись на те, що в силу статті 60 СК України спірне нерухоме майно є об'єктом спільної сумісної власності подружжя, просив суд визначити частку майна ОСОБА_5 в квартирі АДРЕСА_1, визначити за ним право власності на 1/2 частину вищезазначеної квартири та зобов'язати його здійснити державну реєстрацію права власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1.

За клопотанням державного виконавця судом першої інстанції залучено до участі у справі ОСОБА_8, яка є власником квартири АДРЕСА_1.

Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 30 січня 2018 року подання старшого державного виконавця Деснянського районного відділу державної виконавчої служби міста Києва Головного територіального управління юстиції у місті Києві про визначення частки майна боржника, заінтересовані особи: ОСОБА_4, ОСОБА_5 залишено без задоволення.

Не погоджуючись з постановленою ухвалою суду першої інстанції заінтересована особа ОСОБА_4 подав апеляційну скаргу.

У поданій апеляційній скарзі заінтересована особа просить ухвалу суду першої інстанції скасувати та постановити нову ухвалу, якою задовольни подання старшого державного виконавця Деснянського районного відділу державної виконавчої служби міста Києва Головного територіального управління юстиції у місті Києві про визначення частки боржника ОСОБА_5 у власності на квартиру АДРЕСА_2, мотивуючи тим, що ухвала суду першої інстанції постановлена з порушенням норм матеріального права.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначив, що квартира АДРЕСА_2 була придбана під час шлюбу ОСОБА_5 та ОСОБА_9, та є об?єктом права спільної сумісної власності подружжя, а тому є всі правові підстави для звернення державного виконавця із поданням для визначення частки боржника у майні, яким він спільно володіє з колишньою дружиною для подальшого звернення стягнення на виділену частку. Просив врахувати, що судом першої інстанції неправильно було застосовано норму матеріального права статтю 72 СК України щодо позовної давності до вимог подання державного виконавця про визначення частки майна боржника.

Відповідно до ч. 6 ст. 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», у разі ліквідації суду, що здійснює правосуддя на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці (відповідних адміністративно-територіальних одиниць), та утворення нового суду, який забезпечує здійснення правосуддя на цій території, суд, що ліквідується, припиняє здійснення правосуддя з дня опублікування в газеті «Голос України» повідомлення голови новоутвореного суду про початок роботи новоутвореного суду. Апеляційні суди, утворені до набрання чинності цим Законом, продовжують здійснювати свої повноваження до утворення апеляційних судів у відповідних апеляційних округах - п. 3 Розділу ХІІ Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02 червня 2016 року № 1402 - VІІІ .

Відповідно до п.8 ч.1 Розділу ХІІІ Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону № 2147-VІІІ від 03 жовтня 2017 року, до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

У зв'язку із зазначеним справа підлягає розгляду судом у порядку, встановленому ЦПК України у редакції Закону № 2147-VІІІ від 03 жовтня 2017 року.

У судовому засіданні заінтересована особа ОСОБА_4 та його представник ОСОБА_10 підтримали доводи апеляційної скарги. Представник Деснянського районного відділу державної виконавчої служби міста Києва Головного територіального управління юстиції у місті Києві - Танащук О.М. просив задовольнити апеляційну скаргу ОСОБА_4

Заінтересована особа ОСОБА_8 в судове засідання не з'явилась, про час і місце розгляду справи судом повідомлена у встановленому законом порядку. На адресу суду ОСОБА_8 надіслала відзив на апеляційну скаргу, в якому просила ухвалу суду першої інстанції залишити без змін. До відзиву долучила документи на підтвердження обставин придбання квартири АДРЕСА_2 за особисті кошти (а.с. 45-62).

Заінтересована особа ОСОБА_5 відбуває покарання в Черкаській виправній колонії № 62. Про час і місце розгляду справи судом повідомлений через державну установу. На адресу апеляційної інстанції надіслав відзив на апеляційну скаргу, в якому просив скаргу ОСОБА_4 на ухвалу Деснянського районного суду м. Києва від 30 січня 2018 року відхилити (а.с. 93-94).

Заслухавши доповідь судді, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Відмовляючи в задоволенні подання старшого державного виконавця Деснянського районного відділу державної виконавчої служби міста Києва Головного територіального управління юстиції у місті Києві про визначення частки майна боржника, суд першої інстанції виходив із того, що державний виконавець не надав доказів на підтвердження належності спірної квартири на праві спільної сумісної власності подружжя.

Такий висновок суду першої інстанції є правильним.

Примусове виконання рішень судів в Україні покладається на державну виконавчу службу (далі - ДВС), яка входить до системи органів Міністерства юстиції України. Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку, визначені у Законі &q?ді;Про виконавче провадження&q? о; (далі - Закон ).

Державний виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право у разі виявлення майна, яким боржник володіє спільно з іншими особами, звернути стягнення на його частку, що визначається судом за поданням виконавця - ч. 6 ст. 48 Закону.

Питання про визначення частки майна боржника у майні, яким він володіє спільно з іншими особами вирішується судом за правилами цивільного судочинства в порядку, передбаченому ст. 379 ЦПК, яка міститься у гл. VI ЦПК &q?а ;Процесуальні питання, пов'язані з виконанням судових рішень у цивільних справах та рішень інших органів (посадових осіб)&q?но;.

Аналогічні положення містяться у нормі статті 443 ЦПК України (в редакції Закону, чинній на час розгляду судом справи).

З матеріалів справи вбачається, що на виконанні у Деснянському районному відділі Державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у м. Києві перебуває виконавчий лист № 1-кп/761/209/2016 від 18.10.2017, виданий Шевченківським районним судом м. Києва про стягнення з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 319 731,88 грн. матеріальної шкоди, 50 000,00 грн. моральної шкоди, а всього 369 731,88 грн.

24 жовтня 2017 року постановою старшого державного виконавця Деснянського районного відділу державної виконавчої служби міста Києва Головного територіального управління юстиції у місті Києві Диких О.В. відкрито виконавче провадження (а.с. 8).

У відповідності до вимог частини 1 статті 18 Закону «Про виконавче провадження» виконавець зобов'язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Заходами примусового виконання рішень є: звернення стягнення на кошти, цінні папери, інше майно (майнові права), корпоративні права, майнові права інтелектуальної власності, об'єкти інтелектуальної, творчої діяльності, інше майно (майнові права) боржника, у тому числі якщо вони перебувають в інших осіб або належать боржникові від інших осіб, або боржник володіє ними спільно з іншими особами; звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інший дохід боржника; вилучення в боржника і передача стягувачу предметів, зазначених у рішенні; заборона боржнику розпоряджатися та/або користуватися майном, яке належить йому на праві власності, у тому числі коштами, або встановлення боржнику обов'язку користуватися таким майном на умовах, визначених виконавцем; інші заходи примусового характеру, передбачені цим Законом - стаття 10 Закону.

У відповідності до вимог частини 5, 6 статті 48 Закону &q?і ;Про виконавче провадження» у разі відсутності у боржника коштів та інших цінностей, достатніх для задоволення вимог стягувача, стягнення невідкладно звертається також на належне боржнику інше майно, крім майна, на яке згідно із законом не може бути накладено стягнення. У разі якщо боржник володіє майном разом з іншими особами, стягнення звертається на його частку.

Подані до суду, 17 листопада 2017 року, матеріали подання не містять даних про вчинення державним виконавцем інших дій, крім витребування інформації з Деснянського районного у місті Києві відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у м. Києві, з метою примусового виконання виконавчого документа № 1-кп/761/209/2016 від 18.10.2017. Також не надано державним виконавцем доказів про відсутності у боржника коштів та інших цінностей, достатніх для задоволення вимог стягувача.

Отримана державним виконавцем відповідь з Деснянського районного у місті Києві відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у м. Києві містить інформацію про те, що 23.11.1991 між ОСОБА_5 та ОСОБА_7 зареєстровано шлюб. Шлюб між вказаними особами розірвано на підставі актового запису про розірвання шлюбу, складеного Відділом 18.01.2007 за № 56, що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу (а.с. 3, 21).

До матеріалів подання долучена ксерокопія договору купівлі-продажу квартири від 28 квітня 2006 року, за умовами якого ОСОБА_7 придбала квартиру АДРЕСА_2 (а.с. 4-7).

Судом першої інстанції залучено до участі у справі ОСОБА_8

Розглядаючи подання державного виконавця, судом першої інстанції встановлено, що згідно договору купівлі-продажу квартири від 28.04.2006 ОСОБА_7 була придбана квартира АДРЕСА_2 (а.с. 4-7). Вказана квартира набута ОСОБА_7 під час шлюбу з ОСОБА_5.

Доказів того, що боржник володіє цим майном спільно з колишньою дружиною ОСОБА_7 державним виконавцем не надано.

Як пояснила у ході розгляду справи в суді першої інстанції ОСОБА_7, і такі пояснення містяться у відзиві на апеляційну скаргу, що квартира АДРЕСА_2 була придбана за її особисті кошти, які повністю були надані їй матір'ю від продажу квартир. На підтвердження доводів надала в ксерокопіях: свідоцтво про народження, видане на своє ім'я, де її матір'ю записана ОСОБА_12, угоду про завдаток № 18 від 18.02.2004, за умовами якою ОСОБА_12 має намір та в подальшому продала квартиру АДРЕСА_3, договір купівлі-продажу від 23.02.2006, за умовами якого ОСОБА_12 продала квартиру АДРЕСА_4, договір купівлі-продажу квартири від 26.04.2006, відповідно до умов якого ОСОБА_7 продала квартиру АДРЕСА_5, договір купівлі-продажу квартири від 28.04.2006, за умовами якого ОСОБА_7 прийняла у власність (купила) квартиру АДРЕСА_6 (а.с. 51-59). Дані про укладення договору купівлі-продажу від 28.04.2006 внесені до державного реєстру правочинів та 06.05.2006 видано реєстраційне посвідчення № 020124 на підтвердження належності квартири АДРЕСА_6 на праві приватної власності ОСОБА_7 (а.с. 59, 60, 61).

Факт придбання квартири АДРЕСА_6 за особисті кошти колишньої дружини ОСОБА_7, отриманих нею від своєї матері за рахунок реалізації квартир, підтвердив у своїх письмових поясненнях ОСОБА_5 (заінтересована особа у справі). Також зазначив, що він немає ніякого відношення до придбання цього нерухомого майна і фінансової участі в її придбанні не приймав, з моменту розірвання шлюбу (18.01.2007) і по сьогоднішній день він не заявляв ніяких прав та претензій на квартиру, між ними спору з приводу нерухомого майна - квартири АДРЕСА_6 не існує (а.с. 93-94).

Норми статей 57, 60 СК України встановлюють загальні принципи нормативно-правового регулювання відносин подружжя щодо належного їм майна, згідно з якими майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Майно, набуте кожним з подружжя до шлюбу, є особистою приватною власністю кожного з них.

Зокрема, відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею (ним) за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто.

Отже, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна.

У зв'язку із цим у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя це майно не може вважатися об'єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане.

Дослідивши та надавши оцінку іншим, крім договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_2 від 28.04.2006, доказам, суд першої інстанції з урахуванням вимог ст. ст. 57, 60 СК України, ст. 370 ЦК України, ст. ст. 48 Закону України &qu0p;Про виконавче провадження&q?нк; та ст. 443 ЦПК України, дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для визначення частки боржника ОСОБА_5 в квартирі АДРЕСА_2, оскільки вказана квартира придбана за особисті кошти ОСОБА_7 та є її особистою приватною власністю.

Твердження заінтересованої особи ОСОБА_4 про те, що державному виконавцю та/або стягувачу у порядку статті 443 ЦПК України не потрібно доводити належність майна на праві спільної сумісної власності подружжю, так як діє презумпція спільної сумісної власності майна, яке набуте за час шлюбу (ч. 1, 2 ст. 60 СК України) не ґрунтується на вимогах закону. Так, за змістом норми статті 443 ЦПК визначення частки майна боржника може мати місце лише у випадку володіння боржником майном спільно з іншими особами. Правомочність володіння розуміють як передбачену законом (тобто юридично забезпечену) можливість мати (утримувати) в себе певне майно (фактично панувати над ним, зараховувати на свій баланс тощо). Доказів того, що боржник володіє квартирою АДРЕСА_6 спільно з колишньою дружиною ОСОБА_7 державним виконавцем не надано та матеріали справи не містять. В частині доводів щодо дії презумпції спільної сумісної власності майна, яке набуте за час шлюбу, то як зазначалось колегією суддів вище, що норма статті 60 СК України встановлює загальні принципи нормативно-правового регулювання відносин подружжя щодо належного їм майна. Разом з тим, статтею 57 СК України визначено, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є, зокрема: майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Таким чином, у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя це майно не може вважатися об'єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не можна вважати безумовною підставою для віднесення такого майна до об'єктів права спільної сумісної власності подружжя.

Інші доводи апеляційної скарги, матеріали справи та зміст оскаржуваного судового рішення, не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права і порушення норм процесуального права, які передбачені нормами ЦПК України як підстави для скасування судового рішень.

З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що ухвала суду першої інстанції постановлена з додержанням вимог процесуального законодавства, а тому апеляційну скаргу слід відхилити.

Керуючись ст.ст. 268, 374, 375, 382 ЦПК України, колегія суддів,

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Ухвалу Деснянського районного суду м. Києва від 30 січня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення. При оголошенні вступної та резолютивної частин судового рішення зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 15 червня 2018 року.

Головуючий

Судді: