Постанова

Іменем України

20 червня 2018 року

м. Київ

справа № 461/12463/15-ц

провадження № 61-6437зпв18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А.,

суддів: Кузнєцова В. О., Погрібного С. О.,

СтупакО. В. (суддя-доповідач), Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_3,

відповідач - ОСОБА_4,

заявник - ОСОБА_5,

розглянув заяву ОСОБА_5 про перегляд Верховним Судом ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 13 липня 2017 року у складі судді Дем'яносова М. В., у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про поділ спільного майна подружжя,

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2015 року ОСОБА_3 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_4 про поділ спільного майна подружжя.

Рішенням Галицького районного суду м. Львова від 13 січня 2016 року позовні вимоги ОСОБА_3 задоволено, визнано за нею право власності на: автомобіль марки «Toyota Prado», 2008 року випуску; житловий будинок загальною площею 54,7 кв. м, комору в підвалі загальною площею 10 кв. м та земельну ділянку загальною площею 0,0077 га, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1; грошові кошти в розмірі 277 550,00 грн, отримані за продаж частки в статутному капіталі Спільного українсько-кіпрського підприємства «ЛЕО ПОРТО»; грошові кошти в розмірі 257 400,00 грн, отримані за продаж частки в статутному капіталі Товариства з обмеженою відповідальністю «Євген», Товариства з обмеженою відповідальністю «Квадрос» та Приватного підприємства «М-Студія»; вирішено питання про розподіл судових витрат.

Ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 31 березня 2017 року ОСОБА_5 відмовлено у відкритті апеляційного провадження з підстав, визначених статтею 297 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України 2004 року), у зв'язку з тим, що підстави для поновлення строку апеляційного оскарження визнані судом неповажними.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 13 липня 2017 року у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_5 відмовлено на підставі статті 328 ЦПК України 2004 року, у зв'язку з тим, що наведені підстави поновлення строку касаційного оскарження визнані судом неповажними.

13 жовтня 2017 року ОСОБА_5 звернувся до Верховного Суду України із заявою про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 13 липня 2017 року з передбачених пунктом 2, частини першої статті 355 ЦПК України підстав неоднакового застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм процесуального права - при оскарженні судового рішення, яке перешкоджає подальшому провадженню у справі або яке прийнято з порушенням правил підсудності або встановленої законом компетенції судів щодо розгляду цивільних справ; невідповідності судового рішення суду касаційної інстанції, викладеному в постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права, а саме частини першої статті 73, частини третьої статті 222, частини другої статті 325 ЦПК України.

У заяві вказує на те, що копію ухвали суду апеляційної інстанції належним чином, а саме рекомендованим листом із повідомленням про вручення, скаржнику направлено не було, оскільки в матеріалах справи відсутні як зворотне повідомлення про вручення, так і сам не вручений рекомендований лист із відміткою про причини його невручення.

У зв'язку із цим заявник просить скасувати ухвалу Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 13 липня 2017 року та передати справу на розгляд до суду касаційної інстанції для вирішення питання про відкриття касаційного провадження у справі.

Ухвалою Верховного Суду України від 13 листопада 2017 року відкрито провадження у справі та витребувано матеріали цивільної справи.

15 грудня 2017 року набув чинності Закон України від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», за яким судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 ЦПК України).

У лютому 2018 року Верховним Судом України зазначену справу передано до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 06 червня 2018 року справу призначено до судового розгляду.

Відповідно до підпункту 1 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України заяви про перегляд судових рішень Верховним Судом України у цивільних справах, які подані та розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку колегією у складі трьох або більшої непарної кількості суддів за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши наведені у заяві доводи, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку про те, що заява підлягає задоволенню з огляду на таке.

Відповідно до статті 35 ЦПК України 2004 року Верховний Суд України переглядає судові рішення у цивільних справах виключно з підстав і в порядку, встановлених цим Кодексом.

За положеннями пункту 2 частини першої статті 355 ЦПК України 2004 року підставою для подання заяви про перегляд судових рішень у цивільних справах є неоднакове застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм процесуального права - при оскарженні судового рішення, яке перешкоджає подальшому провадженню у справі або яке прийнято з порушенням правил підсудності або встановленої законом компетенції судів щодо розгляду цивільних справ.

Відповідно до змісту статті 360-4 ЦПК України Верховний Суд України скасовує судове рішення і передає справу на новий розгляд до відповідного суду першої, апеляційної чи касаційної інстанції, яка переглядається з підстави неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм процесуального права, при оскарженні судового рішення, що перешкоджає подальшому провадженні у справі, якщо установить, що воно є незаконним.

На обґрунтування заяви ОСОБА_6 надав ухвали Верховного Суду України, постановлені як судом касаційної інстанції, від 14 квітня 2010 року (справа № 6-14193св09), 26 січня 2010 року (справа № 6-58735св10) та 13 квітня 2011 року (справа № 6-14260св09), постанови Верховного Суду України від 07 вересня 2016 року (справа № 6-1250цс16), 01 березня 2017 року (справа № 6-2818цс16).

Постановляючи ухвалу від 26 січня 2011 року у справі 6-58735св10, Верховний Суд України як суд касаційної інстанції виходив із того, що в матеріалах справи відсутні відомості про отримання заявником ухвали суду про залишення апеляційної скарги без руху, а тому висновок суду про визнання апеляційної скарги неподаною та її повернення є передчасним.

Скасовуючи ухвали суду апеляційної інстанції про визнання апеляційної скарги неподаною та її повернення, Верховний Суд України як суд касаційної інстанції у своїх ухвалах від 13 квітня 2011 року у справі № 6-14260св09 та в ухвалі від 14 квітня 2010 року у справі № 6-14193св09 вказав на те, що в матеріалах справи відсутнє зворотне поштове повідомлення про вручення заявнику копії ухвали суду про залишення апеляційної скарги без руху, що свідчить про порушення судом норм процесуального права.

У постанові Верховного Суду України від 07 вересня 2016 року у справі № 6-1250цс16 міститься висновок про те, що у разі, якщо недотримання строків апеляційного оскарження було зумовлене діями (бездіяльністю) суду першої інстанції, зокрема, особі не надіслана протягом строку на апеляційне оскарження копія повного тексту рішення суду першої інстанції, то ця обставина може бути підставою для поновлення строку на апеляційне оскарження за заявою особи, яка оскаржує судове рішення.

У постанові Верховного Суду України від 01 березня 2017 року у справі № 6-2818цс16 міститься висновок про те, що якщо недотримання строків на касаційне оскарження було зумовлене діями (бездіяльністю) суду апеляційної інстанції, зокрема не направленням належним чином у передбачений законом спосіб копії ухвали особі, яка брала участь у справі, проте не була присутня у судовому засіданні, то ця обставина може бути підставою для поновлення строку на касаційне оскарження за заявою особи, яка оскаржує судове рішення.

Відмовляючи ОСОБА_5 у відкритті касаційного провадження, суд касаційної інстанції виходив із відсутності поважних причин пропуску строку на касаційне оскарження ухвали суду апеляційної інстанції.

Разом з тим у наданих для порівняння судових рішеннях міститься висновок про те, що однією з основних засад судочинства в Україні є забезпечення апеляційного та касаційного оскарження рішення суду. Несвоєчасне отримання судового рішення є поважною причиною пропуску строку на його оскарження.

Отже, існує неоднакове застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм процесуального права.

Вирішуючи питання про усунення розбіжностей у застосуванні судом касаційної інстанції зазначених норм процесуального права, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду виходить з такого.

Однією з основних засад судочинства є забезпечення апеляційного та касаційного оскарження рішення суду, крім випадків, установлених законом.

Однією з основних гарантій права сторони на судовий захист є право оскарження судових рішень (стаття 129 Конституції України). Реалізація цього права здійснюється, зокрема, шляхом оскарження судових рішень у судах апеляційної та касаційної інстанцій.

Загальною декларацією прав людини 1948 року передбачено, що кожна людина має право на ефективне поновлення в правах компетентними національними судами у випадках порушення її основних прав, наданих їй конституцією або законом (стаття 8).

Право на ефективний судовий захист закріплено також у статті 2 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права 1966 року та в статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції» (далі - Конвенція).

За змістом пункту 1 статті 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини у статті 6 Конвенції, якою передбачено право на справедливий суд, не встановлено вимоги до держав засновувати апеляційні або касаційні суди. Там, де такі суди існують, гарантії, що містяться у вказаній статті, повинні відповідати також і забезпеченню ефективного доступу до цих судів (пункт 25 рішення у справі «Делькур проти Бельгії» від 17 січня 1970 року та пункт 65 рішення у справі «Гофман проти Німеччини» від 11 жовтня 2001 року).

Європейський суд з прав людини, розглядаючи справи щодо порушення права на справедливий судовий розгляд, тлумачить вказану статтю як таку, що не лише містить детальний опис гарантій, надаваних сторонам у цивільних справах, а й захищає у першу чергу те, що дає можливість практично користуватися такими гарантіями, - доступ до суду.

Отже, право на справедливий судовий розгляд, закріплене в пункті 1 статті 6 Конвенції, необхідно розглядати як право на доступ до правосуддя.

Тобто, Україна, як учасниця Конвенції повинна створювати умови щодо забезпечення доступності правосуддя як загальновизнаного міжнародного стандарту справедливого судочинства.

Процесуальний порядок провадження у цивільних справах визначається ЦПК України та іншими законами України, якими встановлюється зміст, форма, умови виконання процесуальних дій, сукупність цивільних процесуальних прав і обов'язків суб'єктів цивільно-процесуальних правовідносин та гарантій їх реалізації.

ЦПК України у статті 1 закріплює, що завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно із частиною першою статті 325 ЦПК України касаційна скарга може бути подана протягом 20 днів з дня набрання законної сили рішенням (ухвалою) апеляційного суду.

Відповідно до положень частини першої статті 73, частини другої статті 325 ЦПК України 2004 року у разі пропущення строку, встановленого частиною першою цієї статті, з причин, визнаних поважними, суддя касаційної інстанції за заявою особи, яка подала скаргу, може поновити цей строк.

За змістом абзацу другого частини третьої статті 328 ЦПК України, якщо заяву не подано особою у зазначений строк або наведені підстави для поновлення строку касаційного оскарження визнані неповажними, суддя-доповідач відмовляє у відкритті касаційного провадження.

Згідно зі статтею 313, частиною першою статті 218 ЦПК України 2004 року рішення суду або його вступна та резолютивна частини проголошуються негайно після закінчення судового розгляду і прилюдно, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Головуючий роз'яснює зміст рішення, порядок і строк його оскарження.

Відповідно до статті 222 ЦПК України 2004 року копії повного рішення суду видаються особам, які брали участь у справі, негайно після проголошення такого рішення. Особам, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні, копії повного судового рішення надсилаються рекомендованим листом з повідомленням про вручення протягом двох днів з дня його складання або за їх зверненням вручаються їм під розписку безпосередньо в суді.

Ухвала Апеляційного суду Львівської області від 31 березня 2017 року постановлена судом одноособово.

На порушення вимог частини третьої статті 222 ЦПК України копію ухвали суду апеляційної інстанції належним чином, а саме рекомендованим листом з повідомленням про вручення, ОСОБА_5 направлено не було, оскільки в матеріалах справи відсутні як зворотне повідомлення про вручення, так і сам не вручений рекомендований лист із відміткою про причини його невручення. Наявний супровідний лист апеляційного суду від 31 березня 2017 року про направлення копії ухвали до відома сторонам у справі не підтверджує факту отримання копії судового рішення (т. 1 а. с. 156).

Отже, доводи ОСОБА_5 про те, що він не отримував копію оскаржуваної ухвали суду апеляційної інстанції, заслуговують на увагу.

Якщо недотримання строків на касаційне оскарження було зумовлене діями (бездіяльністю) суду апеляційної інстанції, зокрема ненаправленням належним чином у передбачений законом спосіб копії ухвали особі, яка брала участь у справі, проте не була присутня у судовому засіданні, то ця обставина може бути підставою для поновлення строку на касаційне оскарження за заявою особи, яка оскаржує судове рішення.

Постановляючи ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, суд не звернув уваги на те, що з вини суду апеляційної інстанції ОСОБА_5 не отримав вчасно копію оскаржуваного судового рішення, у зв'язку із чим був позбавлений права на подання касаційної скарги, а тому касаційний суд дійшов передчасного висновку щодо відмови у відкритті касаційного провадження.

Ураховуючи зазначене, ухвала суду касаційної інстанції підлягає скасуванню.

Оскільки Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ з 15 грудня 2017 року припинив свою діяльність на підставі пункту 7 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів», справа підлягає передачі для проведення повторного автоматизованого розподілу для розгляду касаційної скарги ОСОБА_5 на ухвалу Апеляційного суду Львівської області від 31 березня 2017 року Верховним Судом як судом касаційної інстанції.

Керуючись статтями 355, 360-3, 360-4 ЦПК України 2004 року, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Заяву ОСОБА_5 задовольнити.

Ухвалу Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 13 липня 2017 року скасувати.

Передати справу для проведення автоматизованого розподілу для розгляду касаційної скарги ОСОБА_5 на ухвалу Апеляційного суду Львівської області від 31 березня 2017 року.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. А. Стрільчук

Судді: В. О. Кузнєцов

С.О. Погрібний

О.В. Ступак

Г. І.Усик