Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 червня 2018 року Слов'янський міськрайонний суд Донецької області у складі:

Головуючого судді Сидоренко І.О.

при секретарі Лісняк К.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі № 11 Словянського міськрайонного суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа: Гаражне суспільство «Буран» про встановлення факту проживання однією сімєю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, ведення спільного господарства, побуту та бюджету та розподіл спільного майна подружжя, -

В С Т А Н О В И В:

До Словянського міськрайонного суду надійшла уточнена в ході судового розгляду позовна заява ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа: Гаражне суспільство «Буран» про встановлення факту проживання однією сімєю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, ведення спільного господарства, побуту та бюджету та розподіл спільного майна подружжя. Дана позовна заява мотивована тим, що ОСОБА_1 з 18.07.1993 року по 10.02.2000 року фактично проживав з ОСОБА_2, за цей час вони разом вели спільне сумісне господарство, побут та бюджет. 10.02.2000 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було офіційно зареєстровано шлюб, який було розірвано рішенням суду від 27.12.2010 року. Весь час ОСОБА_1 та ОСОБА_2 проживали разом за адресою: м. Словянськ, вул. Вольна, 9/48. У грудні 1999 року вони за спільні кошти придбали гараж №167, який розташований у гаражному суспільстві «Буран», гараж оформили на ОСОБА_2 Після припинення шлюбних відносин подружжя не дійшло згоди щодо розподілу спільного майна, в звязку з чим ОСОБА_1 був змушений звернутися до суду. Просить суд встановити факт проживання однією сімєю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу між ним та ОСОБА_2 у період часу з 18.07.1993 року по 10.02.2000 року, визнати спільною сумісною власністю подружжя гараж №167, розташований у гаражному суспільстві «Буран» м. Словянська Донецької обл., стягнути з ОСОБА_2 на його користь 1/2 частку вартості вказаного гаражу.

В судовому засіданні позивач, ОСОБА_1, позовну заяву підтримав, просив її задовольнити, пояснив, що мешкав разом з відповідачем з 1993 року по 2010 рік, у 1999 році, перебуваючи у цивільному шлюбі з ОСОБА_2, вони вирішили придбати гараж, який оформили на відповідача. Зазначений гараж згодом був добудований ним та батьком. В 2000 році вони офіційно уклали шлюб, який в 2010 році було розірвано. Без його відома та дозволу відповідач продала спірний гараж разом з його речами, які там зберігались. Жодних документів про право власності на спірний гараж не має. 22.06.2018 року позивач в судове засідання не зявився, причини неявки не повідомив, про час, дату та місце судового розгляду повідомлявся належним чином.

Представник позивача, ОСОБА_3, позовні вимоги підтримав, просив позов задовольнити. 22.06.2018 року представник позивача в судове засідання не зявився, причини неявки не повідомив, про час, дату та місце судового розгляду повідомлявся належним чином.

Відповідач, ОСОБА_2, позовні вимоги не визнала, зазначила, що вони з позивачем мешкали по вул. Вольній, 9/48, м. Словянська з моменту вінчання в 1993 році до 1997 року, у 1997 році вони посварились і позивач переїхав жити до своєї матері, але вони продовжували інколи зустрічатися, у 2000 році вони зареєстрували шлюб, після чого позивач знов переїхав жити до неї в квартиру. В 2010 році вони розійшлись остаточно. В грудні 1999 року вона стала членом гаражного кооперативу, у вересні 2016 року вийшла з кооперативу, подавши відповідну заяву. Права власності на спірний гараж чи на земельну ділянку під ним не оформлювала. 22.06.2018 року відповідач в судове засідання не зявилася.

Представник відповідача, ОСОБА_4, позов не визнав, просив відмовити в його задоволенні, також просив застосувати позовну давність. 22.06.2018 року представник відповідача в судове засідання не зявився, надав заяву про розгляд справи без його участі.

Третя особа, Гаражне суспільство «Буран», в судове засідання не зявилась, про час, дату та місце судового розгляду повідомлена належним чином.

Враховуючи те, що сторони в минулих судових засіданнях надали свої пояснення, суд вважає за можливе розглянути справу без їх участі.

Допитаний в судовому засіданні в якості свідка, ОСОБА_5, пояснив, що на початку 90-х років працював разом з ОСОБА_1 на заводі «Словважмаш», кілька разів був у нього в гостях, він мешкав разом з ОСОБА_2 та в них була дочка. Відносини з ОСОБА_1 були не дуже близькі, спілкувались по роботі, про те, що він розійшовся з дружиною, йому не відомо.

Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_6 пояснив, що в 2000-х роках працював з ОСОБА_7 на заводі «Словважмаш», одного разу бачив ОСОБА_1 разом з двома жінками на території гаражного кооперативу, де вони про щось домовлялись. Пізніше від ОСОБА_1 він дізнався, що одна з жінок була його дружиною, і вони обговорювали покупку гаража.

Дослідивши подані сторонами документи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду спору по суті, суд встановив такі фактичні обставини та відповідні їм правовідносини.

18.07.1993 року здійснено вінчання між ОСОБА_1 та ОСОБА_8, що підтверджується відповідним свідоцтвом про вінчання.

Рішенням Словянського міськрайонного суду від 16.12.2010 року, було розірвано шлюб, укладений 10.02.2000 року, між ОСОБА_1 та ОСОБА_2

Актом обстеження за фактом не проживання від 30.12.2013 року, наданого комітетом мікрорайону ЖЕУ №3 м. Словянська, встановлено, що ОСОБА_1 мешкав разом з ОСОБА_2 за адресою: м. Словянськ, вул. Вольна, 9/48, та вони вели спільне господарство з 18.07.1993 року по 27.12.2010 року.

Спірним питанням є визнання факту сумісного проживання сторін як подружжя саме на 1999 рік, коли вони, як зазначають, придбали гараж, який позивач просить визнати сумісним майном подружжя. Хоча відповідачем і визнається факт спільного проживання з позивачем у період з 1993 року по 1997 рік, юридичного значення для вирішення даного спору він не має, тому в цій частині суд відмовляє в задоволенні позовних вимог.

Щодо факту сумісного проживання однією сімєю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 за період з 1997 року по 1999 рік, то суд вважає, що він не знайшов свого підтвердження в суді з наступних підстав.

До пояснень свідків ОСОБА_5 та ОСОБА_6 суд відноситься критично, оскільки вони не могли конкретно описати час спільного проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_2 та не могли надати інформації щодо спірного гаража.

Відповідно до статті 3 СК України сімю складають особи, які спільно проживають, повязані спільним побутом, мають взаємні права та обовязки.

Пунктом 6 Рішення Конституційного Суду України від 03 червня 1999 року № 5-рп/99 встановлено, що до членів сім'ї належать особи, що постійно мешкають разом та ведуть спільне господарство. Ними можуть бути не тільки близькі родичі, але й інші особи, які не перебувають у безпосередніх родинних звязках. Обовязковою умовою для визнання їх членами сімї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт і т.п.

Відповідно до ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі показань свідків, письмових доказів, речових і електронних доказів, висновків експертів.

Відповідно до ч.1ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом.

Відсутні належні та допустимі докази, які б у своїй сукупності та взаємозв'язку переконливо би свідчили про те, що в спірний період часу сторони підтримували сімейні стосунки, не надано доказів того, що у зазначений період вони були повязані спільним побутом, мали спільний бюджет та мали взаємні права та обовязки.

Згідно з ст.74 Сімейного кодексу України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними.

Спірне майно, а саме гараж №167, розташований у гаражному суспільстві «Буран» м. Словянська Донецької обл., не є об'єктом спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою, оскільки право власності за ОСОБА_2 на нього нічим не підтверджується. Довідки, надані Гаражним суспільством «Буран», про те, що вказаний гараж рахується за відповідачем, не є доказом її права власності на це майно.

Крім того, ухвалою Словянського міськрайонного суду від 13.12.2017 року по справі було призначено будівельно-технічну експертизу, проте висновок експертом не надано в звязку з ненаданням доступу до обєкта дослідження.

Таким чином, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позову повністю, за безпідставністю вимог.

Щодо вимоги відповідача про застосування строку позовної давності, суд зазначає наступне.

Відповідно до ст. 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Позовна давність обчислюється за загальними правилами обчислення цивільно-правових строків. Позовна давність установлюється з метою упорядкування цивільного обороту за допомогою стимулювання субєктів, права чи законні інтереси яких порушено, до реалізації права на їх позовний захист протягом установленого строку.

Згідно з ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалась або могла довідатись про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Пунктом 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенція ( пункту 1 статті 32 Конвенції) наголошує, що позовна давність це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо втратили достовірність і повноту із плином часу ( пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»).

Згідно із розясненнями викладеними в абз. 3 п.11постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі», встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважних причин, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у справі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.

Таким чином, позовна давність застосовується лише у випадку обґрунтованості позову. У разі якщо вимоги позову є необґрунтованими, то суд має відмовити в його задоволенні за необґрунтованістю.

Отже враховуючи вищевикладене, наявність клопотання відповідача про застосування строку позовної давності, суд вважає неможливим застосувати строк позовної давності, оскільки в даному випадку позов є необґрунтованим.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.4, 5, 12, 13, 76-89, 141, 258, 259, 263-265 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа: Гаражне суспільство «Буран» про встановлення факту проживання однією сімєю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, ведення спільного господарства, побуту та бюджету та розподіл спільного майна подружжя відмовити.

Повний текст рішення виготовлений 22 червня 2018 року.

На рішення суду може бути подано апеляційну скаргу до Апеляційного суду Донецької області через Словянський міськрайонний суд Донецької області протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 цього Кодексу.

Суддя Словянського

міськрайонного суду ОСОБА_9