ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 червня 2018 року

м. Харків

Справа № 640/20084/15-ц

Провадження № 22ц/790/2853/18

Апеляційний суд Харківської області в складі:

головуючого Бровченко І.О.,

суддів Бурлака І.В., Яцина В.Б.,

за участю секретаря Сінченко І.В.,

імена (найменування) сторін:

позивач ОСОБА_1

відповідач - публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»

розглянувши у порядку спрощеного провадження апеляційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» на рішення Київського районного суду м. Харкова від 16 лютого 2018 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» про визнання недійсними окремих умов кредитного договору,

в с т а н о в и в:

ОСОБА_1 звернувся з позовною заявою до ПАТ КБ «ПриватБанк», яку в ході розгляду справи уточнив, та просив визнати недійсними:

- пункт 4.1 кредитного договору № HAG7GA 00000009 від 14 травня 2007 року щодо сплати банку пені в розмірі 3% від суми простроченого платежу за кожний день прострочки та додаткової угоди № 4 до договору від 15 листопада 2010 року; додаткового договору від 28 грудня 2010 року щодо сплати банку пені в розмірі 0,15% від суми простроченого платежу за кожний день прострочки таким, що є несправедливим по відношенню до споживача та суперечить принципам розумності та добросовісності;

- пункти 1.1, 2.2.3, 3.7, 7.1 кредитного договору № HAG7GA 00000009 від 14 травня 2007 року, додаткової угоди № 1 від 15 січня 2008 року, додаткової угоди № 2 від 21 травня 2008 року, додаткового договору від 28 грудня 2010 року щодо сплати винагороди банку за надання фінансово інструменту у розмірі 0,2% від суми виданого кредиту щомісяця;

- пункти 3.2, 3.8 та 7.4 кредитного договору № HAG7GA 00000009 від 14 травня 2007 року, додаткової угоди № 4 до договору від 15 листопада 2010 року щодо сплати позичальником підвищених відсотків 2,45% на місяць, розраховані на суму непогашеної в строк заборгованості за кредитом та додаткового договору від 28 жовтня 2010 року щодо сплати позичальником підвищених відсотків 2,56% на місяць, розраховані на суму непогашеної в строк заборгованості за кредитом такими що є не справедливими по відношенню до споживача.

Позовна заява мотивована тим, що 14 травня 2007 року між ним та ЗАТ КБ «ПриватБанк» було укладено кредитний договір № HAG7GA 00000009.

Відповідно до п.7.1 кредитного договору банк зобовязується надати позичальнику кредитні кошти шляхом видачі готівки на строк з 14 липня 2007 року по 12 травня 2017 року у вигляді не відновлювальної кредитної лінії в розмірі 125616 доларів США на наступні цілі: 100000 доларів США на будівництво житлового будинку, а також у розмірі 25616 доларів США на сплату страхових платежів у випадках та в порядку, передбачених п.п. 2.1.3, 2.2.7 договору, зі сплатою за користування кредитом відсотків у розмірі 0,92% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом, винагорода за надання фінансового інструменту у розмірі 0,2% від суми виданого кредиту щомісяця в період сплати 1,5% від суми виданого кредиту у момент надання кредиту, відсотки за дострокове погашення кредиту згідно п. 3.11 договору та винагороди за проведення додаткового моніторингу згідно п. 6.2 договору.

До кредитного договору були укладені додаткові угоди, а саме: додаткова угода №1 від 15 серпня 2008 року про зміну п.7.1 договору, розміру кредиту у вигляді не поновлюваної кредитної лінії у розмірі 230616 доларів США; 21 травня 2008 року була укладена додаткова угода № 2 про зміну п.7.1, розміру кредиту у вигляді не поновлюваної кредитної лінії у розмірі 255616 доларів США; 04 листопада 2008 року була укладена додаткова угода № 2 до кредитного договору про зміну п.7.4; 15 листопада 2008 року укладена додаткова угода № 4 про зміну п.4.1; 28 грудня 2010 року укладена додаткова угода про зміну п.7.1, п.7.4; 18 травня 2013 року була укладена додаткова угода №1 про зміну щомісячного ануітетного платежу. Станом на 05 листопада 2015 року позивач від банку отримав кредитних коштів у розмірі 226122,82 доларів США. Зробив перекази, які банк зарахував на свою користь у розмірі 343875,58 доларів США.

Пункти 1.1, 2.2.3, 3.7, 7.1 договору та додаткових угод № 1 від 15 січня 2008 року, № 2 від 21 травня 2008 року щодо сплати винагороди банку за надання фінансового інструменту у розмірі 0,2 % від суми виданого кредиту щомісяця в період сплати також є несправедливими по відношенню до споживача . Ця винагорода збільшила процентну ставку за кредитом і фактично є додатковими відсотками понад зазначені 0,92 % щомісяця у договорі.

Таким чином, позивач вважав, що положення кредитного договору містять обман споживача фінансових послуг з таких істотних умов:

- ніякого фінансового інструменту позичальник від банку не отримував. Позичальник не виступає субєктом підприємницької діяльності в даному кредитному договорі. А отже стягнення винагороди за надання будь-якого фінансового інструменту, обслуговуванню кредиту є нікчемною умовою договору;

- відсотки в розумінні ЦКУ нараховувались банком на початкову суму заборгованості і таким чином номінальна відсоткова ставка перетворилась із постійної на перемінну, постійно зростаючу в часі невизначену величину.

- щомісячна відсоткова ставка, заявлена у п.7.1 в розмірі 0,92 % на місяць на суму залишку не врахувала платежі за винагороду за надання фінансового інструменту в розмірі 0,2 % від суми виданого кредиту щомісяця, а значить є штучно заниженою і такою, що порушує права позичальника в частині сплачених відсотків та сукупної вартості кредиту.

З 14.05.2007 року за цим пунктом кредитного договору позивач сплатив на користь банку 19.863,72 дол. США. Тобто положення п.7.1 про обовязок позивача сплачувати винагороду за надання фінансово інструменту у розмірі 0,2% від суми виданого кредиту щомісяця є незаконним.

Пунктом 7.4 кредитного договору передбачено, що згідно ст. 212 ЦК України, при порушенні позичальником зобовязань по погашенню кредиту, передбачених п.п. 1.1, 2.2.4, 2.3.3 цього договору, позичальник сплачує банку відсотки за користування кредитом у розмірі 2,45% на місяць, розраховані на суму непогашеної в строк заборгованості за кредитом.

Також ОСОБА_1 зазначив, що розмір пені визначений п. 4.1 договору, а розмір відсотків п. 7.1 і це не є зміною відсоткової ставки, оскільки вона передбачена пунктом 2.3.1 договору.

Такі умови є несправедливими відповідно до ч.5 ст.11 ЗУ «Про захист прав споживачів». Банк не має право стягувати одночасно пеню і штраф за порушення позичальником грошових зобовязань, оскільки подвійна цивільна відповідальність заборонена ст. 61 Конституції України.

Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 16 лютого 2018 року позов ОСОБА_1 до публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» про визнання недійсними окремих умов кредитного договору задоволено частково.

Визнано недійсними пункти 3.7, 7.1 кредитного договору № HAG7GA 00000009 від 14 травня 2007 року, додаткову угоду №1 від 15 січня 2008 року, додаткову угоду № 2 від 21 травня 2008 року щодо сплати винагороди банку за надання фінансово інструменту у розмірі 0,2% від суми виданого кредиту щомісяця.

В іншій частині позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ПАТ КБ «Приватбанк» просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог та ухвалити в цій частині рішення, яким відмовити у позові у повному обсязі, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи.

ПАТ КБ «Приватбанк» в апеляційній скарзі посилається на ст. ст. 625, 627, 629, 638, 1046, 1054, 1055, 215, 203 ЦК України, ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», п. 3.1-3.3 Постанови НБУ № 168 від 10 травня 2007 року, ст. ст. 2, 19, 47, 49 Закону України «Про банки і банківську діяльність», ст. 56 Закону України «Про Національний банк України», п. 20 Постанови Пленуму Верховного суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» та зазначає, що позивач при укладенні спірного договору мав можливість ознайомитися з його умовами та не погодитись чи відмовитись від його укладання, проте договір був підписаний та виконувався сторонами. Апелянт також вважає, що позивачем за зустрічним позовом ОСОБА_1 пропущено строк позовної давності відповідно до ст. ст. 256, 257, 261, 267 ЦК України.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, представника позивача, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Згідно з ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено наявними в матеріалах справи доказами, що 14 травня 2007 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є ПАТ КБ «ПриватБанк», та ОСОБА_1 був укладений кредитний договір № HAG7GA 00000009, за яким банк зобовязався надати позивачу кредитні кошти шляхом видачі готівки на строк з 14 травня 2007 року по 12 травня 2017 року включно у вигляді щодо не поновлювальної лінії у розмірі 125616 доларів США на наступні цілі: 100000 доларів США на будівництво житлового будинку, а також у розмірі 25616 доларів США на сплату страхових платежів зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 0,92% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом.

До кредитного договору 15 січня 2008 року, 21 травня 2008 року укладались додаткові угоди № 1, № 2 щодо збільшення суми кредитних коштів, виданих банком ОСОБА_1 (а.с.20,21,181 Т.2; а.с.58-61 Т.3).

Станом на 05 листопада 2015 року ОСОБА_1 перед ПАТ КБ «Приватбанк» за кредитним договором має заборгованість, яка складається з: заборгованості за кредитом у сумі 23157,45 доларів США, заборгованості по процентам за користування кредитом у сумі 2255,04 доларів США; заборгованості по комісії за користування кредитом у сумі 372,06 доларів США; пеня за несвоєчасне виконання зобовязання за договором у сумі 201,78 доларів США.

Згідно зі ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обовязків.

Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу. Інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ст. 627 ЦК України).

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли усіх істотних умов договору (ст. 638 ЦК України).

Згідно з ч. 1, ч. 3 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розміні та на умовах, установлених договором, а позичальник повернути кредит та сплатити відсотки. Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших активів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Пунктом 4.1 кредитного договору передбачено, що при порушенні позичальником будь-якого зобовязання, передбачених п.п. 2.2.2, 2.2.3 даного договору, банк має право нараховувати, а позичальник зобовязується сплатити банку пеню в розмірі 3% від суми простроченого платежу, але не менше 1 гривні за кожний день прострочки».

Пунктом 7.4 кредитного договору передбачено, що згідно ст.212 ЦК України при порушенні позичальником зобовязань по погашенню кредиту, передбачених п.п. 1.1, 2.2.4, 2.3.3 цього договору, позичальник сплачує банку відсотки за користування кредитом у розмірі 2,45% на місяць, нараховані на суму непогашеної в строк заборгованості за кредитом.

Додаткова угода № 4 до договору від 15 листопада 2010 року та додатковий договір від 28 грудня 2010 року позивачем до позову не додані.

Отже, умовами укладеного між сторонами кредитного договору передбачено обовязок позичальника погасити кредитору в повному обсязі існуючу заборгованість за кредитом, сплатити нараховані проценти за користування, а у разі порушення зобовязань за договором понести штрафні санкції.

16 квітня 2013 року між позивачем та банком було укладено додатковий договір №3 до кредитного договору № HAG7GA 00000009 від 14 травня 2007 року (а.с.22 т.2), яким були внесені зміни до кредитного договору, а саме до п.4.1 та передбачено, що позичальник, у випадку несвоєчасного погашення заборгованості по кредиту сплачує банку пеню у розмірі 0,08% від суми простроченої заборгованості по кредиту за кожний день прострочки.

Пункти 3.2 та 7.4 кредитного договору визнані такими, що втратили чинність з моменту підписання додаткового договору. Пункт 3.8 кредитного договору викладений в наступній редакції: «3.8. При непогашені кредиту в строки, зазначені п.п.7.1, 2.3.3 цього договору, заборгованість у частині вчасно непогашеної суми кредиту вважається простроченою».

Всі інші пункти кредитного договору № HAG7GA 00000009 від 14 травня 2007 року залишаються без змін. Даний додатковий договір вступив в дію з моменту його підписання та діє протягом дії кредитного договору № HAG7GA 00000009 від 14 травня 2007 року.

Оскільки пункти 4.1, 3.2, 3.8 та 7.4 кредитного договору були узгоджені сторонами добровільно, суд не знаходить підстав для визнання їх недійсними, як такими, що є несправедливими по відношенню до споживача.

Пунктом 7.1 кредитного договору, додаткової угоди №1 від 15 січня 2008 року, додаткової угоди № 2 від 21 травня 2008 року передбачено обовязок позичальника сплачувати банку винагороду за надання фінансового інструменту у розмірі 0,2% від суми виданого кредиту щомісяця.

За цим пунктом договору банк нараховував, а позивач з 14 травня 2007 року сплатив 19863,72 долара США - комісію за послуги, що супроводжують кредит, а саме компенсацію сукупних послуг банку за рахунок позивача.

Відповідно до абз. 2 п. 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 5 від 02.04.1996 року «Про практику розгляду цивільних справ за позовом про захист прав споживачів» фінансово-кредитні послуги відносяться до сфери дії Закону України «Про захист прав споживачів».

Згідно ч. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про кредитні умови про особу та місцезнаходження кредитодавця, кредитні умови, зокрема: мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; форми його забезпечення; наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями споживача; тип відсоткової ставки; суму, на яку кредит може бути виданий; орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов'язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо); строк, на який кредит може бути одержаний; варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; можливість дострокового повернення кредиту та його умови; необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; переваги та недоліки пропонованих схем кредитування.

Відповідно до ст. 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком.

Постановою Правління Національного банку України № 168 від 10.05.2007 р. «Про затвердження правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту», зазначений обов'язок банків зазначати в кредитному договорі крім графіку погашення заборгованості, ще й сукупну вартість кредиту з урахуванням процентної ставки, вартості усіх супутніх послуг та інших фінансових зобов'язань споживача (яким є позичальник), які пов'язані з отриманням, обслуговуванням і погашенням кредиту, а також зазначити її в процентному значенні та в грошовому виразі у валюті платежу за кредитним договором.

Згідно пункту 2.1 постанови правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, банки зобов'язані перед укладенням договору надати споживачу в письмовій формі інформацію про умови кредитування, що включає, крім іншого, необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється, наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, у тому числі між зобов'язаннями споживача, а також орієнтовну сукупну вартість кредиту, відзначивши суму кредиту, термін, мету, переваги та недоліки пропонованих схем кредитування.

Банки зобовязані отримати письмове підтвердження споживача про ознайомлення с вищенаведеною інформацією (п.2.4 постанови НБУ).

Також, згідно з п. 3.4 цієї постанови банки зобов'язані обґрунтовувати в кредитному договорі вартість супутньої послуги, а саме вказати нормативно - правові акти, які визначають розміри зборів та обов'язкових платежів, тарифів нотаріусів, страхових компаній, суб'єктів оціночної діяльності, реєстраторів за надання витягів з реєстрів обтяжень.

Відповідно до п.3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на кредитного договору тощо).

Відповідно до ч. 4 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» кредитодавцю забороняється встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною.

За положеннями ч. ч. 1,3 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч.1-3,5 та 6 ст.203 цього Кодексу, зокрема, зміст правочину не може суперечити положенням цього кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Відповідно до ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими.

Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обовязків на шкоду споживача.

Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним.

У разі коли зміна положення або визнання його недійсним зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача такі положення також підлягають зміні або договір може бути визнано недійсним у цьому. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору. Якщо до положення вносяться зміни, такі зміни вважаються чинними з моменту їх внесення.

Вимога сплачувати винагороду за надання фінансового інструменту у розмірі 0,2% від суми виданого кредиту щомісяця не відповідає ч. 1, ч. 2 ст. 627 ЦК України засадам справедливості, добросовісності, розумності як складовим елементом загального конституційного принципу верховенства права.

Оскільки дії банку здійснення фінансового інструменту не є послугами в розумінні Закону України «Про захист прав споживачів», то п.7.1 кредитного договору та додаткові угоди, як виплата у вигляді винагороди за здійснення фінансового інструменту є нікчемними. Тобто в момент укладання кредитного договору відповідачем були недодержані вимоги чинного законодавства України.

Апеляційний суд погоджується з таким висновком суду першої інстанції.

Такий висновок також узгоджується з правовою позицією, яка висловлена Верховним Судом України в постанові від 16 листопада 2016 року у справі № 6-1746цс16, згідно якої, Положення пунктів 22, 23 статті 1, статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» з подальшими змінами у взаємозвязку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору.

Відповідно до пункту 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на кредитного договору тощо).

Суди, дійшовши висновку про те, що обслуговування кредиту є супутньою послугою, за надання якої можливе встановлення комісії, не звернули уваги, що, встановивши в кредитному договорі сплату щомісячної комісії за обслуговування кредиту, відповідач не зазначив, які саме послуги за вказану комісію надаються позивачу. При цьому відповідач нараховував, а позивач сплатив комісію за послуги, що супроводжують кредит, а саме за компенсацію сукупних послуг банку за рахунок позивача, що є незаконним.

Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції не прийняв до уваги посилання відповідача щодо пропуску позивачем строку позовної давності, оскільки за правилами ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Строк виконання кредитного договору визначений 12 травня 2017 року, тобто перебіг позовної давності починається з дня, наступного за останнім днем, у який відповідне зобовязання мало бути виконане і за загальним правилом становить три роки та закінчується 12 травня 2020 року, а зустрічний позов до суду позивач подав 28 січня 2016 року.

З таким висновком суду першої інстанції апеляційний суд також погоджується.

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України).

Відповідно до ст. 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

Згідно з частиною пятою статті 261 ЦК України за зобовязанням з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

Початок перебігу строку позовної давності збігається з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Оскільки кінцевий строк виконання зобовязання за кредитним договором є 12 травня 2017 року, строк позовної давності починається зі спливом строку виконання та закінчується 12 травня 2020 року, а ОСОБА_1 звернувся до суду із зустрічною позовною заявою 28 січня 2016 року, тому строк позовної давності ОСОБА_1 порушено не було.

Відповідно до статті 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до частини 1 статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно частини 2 статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Доводів, які б спростували висновки суду першої інстанції та впливали на законність та обґрунтованість ухваленого судом рішення, апеляційна скарга не містить. Порушення норм процесуального права, які призвели до неправильного вирішення справі під час апеляційного розгляду встановлено не було.

За таких обставин, суд першої інстанції, правильно встановив характер правовідносин між сторонами та застосував норми матеріального права, які підлягають застосуванню, та дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позовних вимог частково.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» залишити без задоволення.

Рішення Київського районного суду м. Харкова від 16 лютого 2018 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 26 червня 2018 року.

Головуючий:

Судді -