Постанова

Іменем України

04 червня 2018 року

м. Київ

справа № 2-3255/2008

провадження № 61-19334св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Луспеника Д. Д. (суддя-доповідач), Гулька Б. І., Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

представник позивача - ОСОБА_5,

відповідач - товариство з обмеженою відповідальністю «Науково-виробнича фірма «Вест»,

особа, що подала апеляційну скаргу - ОСОБА_6,

представник особи, що подала апеляційну скаргу - ОСОБА_7,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_4 - ОСОБА_5 на постанову Апеляційного суду м. Києва від 22 березня 2018 року у складі колегії суддів: Кирилюк Г. М., Рейнарт І. М., Музичко С. Г.,

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2008 року ОСОБА_4 звернулися до суду з позовом до товариства з обмеженою відповідальністю «Науково-виробнича фірма «Вест» (далі - ТОВ «НВФ «Вест») про визнання майнового права на частку в об'єкті незавершеного будівництва.

Позовна заява мотивована тим, що 10 грудня 2003 року між нею та ТОВ «НВФ «Вест» укладено договір інвестування будівництва № 517-Г, а саме двокімнатної квартири АДРЕСА_1 Термін введення будинку до експлуатації - 4 квартал 2004 року.

Вона оплатила повну вартість об'єкту інвестування, проте вказаний будинок на час звернення з позовом знаходиться на стадії незавершеного будівництва, чим порушуються її права інвестора за договором у частині термінів здачі та введення у експлуатацію будинку.

Ураховуючи наведене, ОСОБА_4 просила суд визнати за нею майнові права на частку в об'єкті незавершеного будівництва у розмірі проінвестованої квартири, загальною площею 71,96 кв. м, що розташована на 15-му поверсі будинку 1 корпус «Г» по АДРЕСА_1; визнати за нею майнове (речове) право на отримання в натурі об'єкта інвестування - квартири, загальною площею 71,96 кв. м, що розташована на 15-му поверсі будинку АДРЕСА_1 згідно договору інвестування будівництва №517-Г, укладеного між нею та ТОВ «НВФ «Вест», після введення до експлуатації житлового будинку АДРЕСА_1

Заочним рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 04 вересня 2008 року у складі судді Бабич Н. Д. позов ОСОБА_4 задоволено.

Визнано за ОСОБА_4 майнові права на частку в об'єкті незавершеного будівництва у розмірі проінвестованої квартири, загальною площею 71,96 кв. м, що розташована на 15-му поверсі будинку 1 корпус «Г» по АДРЕСА_1 та визнано за нею майнове (речове) право на отримання в натурі об'єкта інвестування - квартири, загальною площею 71,96 кв. м, що розташована на 15-му поверсі будинку 1 корпус Г по АДРЕСА_1, згідно договору інвестування будівництва №517-Г, укладеного 10 грудня 2003 року між нею та ТОВ «НВФ «Вест», після введення до експлуатації житлового будинку АДРЕСА_1

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивач виконала свої обов'язки за договором інвестування будівництва від 10 грудня 2003 року шляхом сплати 100 % суми інвестиційного внеску, який становить 197 890 грн, а відповідач у порушення пункту 1.3 вказаного договору належним чином не виконує зобов'язань щодо строків закінчення будівництва об'єкта інвестування та здачі його до експлуатації, чим порушує інвестиційні, майнові та житлові права позивача.

Додатковим рішенням Святошинськогорайонного суду м. Києва від 15 жовтня 2008 року доповнено резолютивну частину заочного рішення Святошинськогорайонного суду м. Києва від 04 вересня 2008 року.

Визнано за ОСОБА_4 право власності на об'єкт інвестування - квартиру, загальною площею 71,96 кв. м на АДРЕСА_1 згідно договору інвестування будівництва, укладеного 10 грудня 2003 року між ТОВ «НВФ «Вест» та ОСОБА_4

Постановою Апеляційного суду м. Києва від 22 березня 2018 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_6 - ОСОБА_7 задоволено. Заочне рішення Святошинського районного суду м. Києва від 04 вересня 2008 року та додаткове рішення Святошинського районного суду м. Києва від 15 жовтня 2008 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_4

Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що майнове право, яке можна визначити як «право очікування», - це обмежене речове право, за яким власник цього права наділений певними, але не всіма правами власника майна та яке засвідчує правомочність його власника отримати право власності на нерухоме майно чи інше речове право на відповідне майно в майбутньому. При цьому, доказів невизнання відповідачем права позивача на набуття майна у власність після введення будинку в експлуатацію не доведено.

Крім цього, апеляційний суд дійшов висновку, що визнання за позивачем вказаних прав у судовому порядку та здійснення державної реєстрації права власності на квартиру № АДРЕСА_1 за ОСОБА_4 істотно вплинуло на права ОСОБА_6, який не брав участі у справі, але подав апеляційну скаргу, як особа, про права та інтереси якої вирішив питання суд першої інстанції.

У касаційній скарзі, поданій у квітні 2018 року до Верховного Суду, представник ОСОБА_4 - ОСОБА_5, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувану постанову апеляційного суду та залишити у силі судові рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що апеляційний суд помилково прийняв до свого провадження апеляційну скаргу ОСОБА_6, оскільки судовим рішенням питання про його права та інтереси не вирішувалися. Рішення про визнання майнового права за ОСОБА_4 є законним і обґрунтованим, оскільки нею сплачено 100 % вартості квартири.

У травні 2018 року представник ОСОБА_6 - ОСОБА_7 подала до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу, вказуючи на те, що оскаржувана постанова апеляційного суду є законною і обґрунтованою, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують, оскільки апеляційний суд правильно вказав, що судові рішення суду першої інстанції впливають на права ОСОБА_6 Вказує, що суд першої інстанції незаконно визнав право власності за позивачем на квартиру, яка ще фактично не створена, а додаткове рішення було ухвалено стосовно вимог, які позивачем у позові не заявлялися.

Касаційна скарга задоволенню не підлягає.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що оскаржувана постанова суду апеляційної інстанцій прийнята з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

На підставі статті 190 ЦК Українимайном вважається не лише окрема річ чи сукупність речей, а також майнові права та обов'язки.

Майнові права є неспоживною річчю і визнаються речовими правами.

Майнові права на нерухомість, що є об'єктом будівництва (інвестування), не вважаються речовими правами на чуже майно, тому що об'єктом цих прав є не чуже майно, а також не вважаються правом власності.

Отже, майнове право, яке можна визначити як «право очікування», є складовою частиною майна як об'єкта цивільних прав. Майнове право - це обмежене речове право, за яким власник цього права наділений певними, але не всіма правами власника майна та яке засвідчує правомочність його власника отримати право власності на нерухоме майно чи інше речове право на відповідне майно в майбутньому.

Таким чином, майнове право - це обумовлене право набуття в майбутньому права власності на нерухоме майно (право під відкладальною умовою), яке виникає тоді, коли виконані певні, але не всі правові передумови, необхідні й достатні для набуття речового права.

Зазначені правові висновки викладені Верховним Судом України у постановах: від 04 листопада 2015 року у справі № 6-1920цс15 та від 30 березня 2016 року у справі № 6-265цс16.

Скасовуючи судові рішення суду першої інстанції, апеляційний суд, встановивши, що об'єкт інвестування за договором інвестування будівництва від 10 грудня 2003 року, а саме двокімнатна квартира № АДРЕСА_1, ще не введена до експлуатації, дійшов обґрунтованого висновку, що відсутні підстави для визнання права на майнові права за позивачем, оскільки майнове право - це обмежене речове право, за яким власник цього права наділений певними, але не всіма правами власника майна та яке засвідчує правомочність його власника отримати право власності на нерухоме майно чи інше речове право на відповідне майно в майбутньому.

Статтею 331 ЦК України встановлено загальне правило, відповідно до якого право власності на новостворене нерухоме майно виникає з моменту державної реєстрації прав на нерухоме майно після завершення будівництва та прийняття його в експлуатацію.

За правилами статті 392 ЦК України позов про визнання права власності може бути пред'явлено, по-перше, якщо особа є власником майна, але її право оспорюється або не визнається іншою особою; по-друге, якщо особа втратила документ, який засвідчує його право власності.

У справі, яка переглядається, позивач за договором інвестування будівництва від 10 грудня 2003 року отримала лише право на набуття права власності, а не саме право власності на нерухоме майно. Отже, апеляційний суд правильно не знайшов підстав для визнання за нею майнових прав на об'єкт інвестування на підставі статей 331, 392 ЦК України.

Судове рішення апеляційного суду також узгоджується з висновками Верховного Суду України, викладеними, зокрема, у постановах: від 02 грудня 2015 року у справі № 6-1732цс15 та від 23 березня 2016 року у справі № 6-289цс16.

Відповідно до частини першої статті 352 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов'язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Апеляційний суд також вірно відкрив апеляційне провадження та розглянув справу за апеляційною скаргою ОСОБА_6, оскільки судовими рішеннями суду першої інстанції вирішено питання, у тому числі, про його права та інтереси.

Суд апеляційної інстанції правильно виходив з того, що 22 листопада 2006 року між ОСОБА_6 та товариством з обмеженою відповідальністю «Будівельна компанія «БудінвестХолдінг» було укладено договір, відповідно до умов якого передбачено право ОСОБА_6 після здійснення фінансування спорудження об'єкта нерухомості та введення будинку до експлуатації отримати документи, необхідні для оформлення того самого об'єкта нерухомості у власність.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 03 квітня 2017 р. в справі №50/297 затверджений додаток № 1 до Плану санації закритого акціонерного товариства «МЖК «Академмістечко» в новій редакції, який містить перелік всіх інвесторів. Як ОСОБА_6, так і ОСОБА_4 включені до нього, як інвестори квартири АДРЕСА_1

При цьому, апеляційний суд фактично визнав право ОСОБА_6 на участь у спорі щодо вказаного об'єкту інвестування і захист своїх прав та не визнавав чиєсь переважне право на отримання вказаної квартири у власність у майбутньому.

Таким чином, доводи касаційної скарги на законність та обґрунтованість судового рішення апеляційного суду по суті спору не впливають.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржуване судове рішення без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків апеляційного суду не спростовують.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_4 - ОСОБА_5 - залишити без задоволення.

Постанову Апеляційного суду м. Києва від 22 березня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: Д. Д. Луспеник

Б. І. Гулько

Ю. В. Черняк