ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 червня 2018 року

м.Суми

Справа №592/9275/17

Провадження № 22-ц/788/956/18

Апеляційний суд Сумської області у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого - Хвостика С. Г. (суддя-доповідач),

суддів - Собини О.І., Левченко Т.А.,

з участю секретаря судового засідання - Назарової О.М.,

представника позивача ОСОБА_1 ОСОБА_8 та представника фізичної особи підприємця ОСОБА_4 ОСОБА_7,

розглянув у відкритому судовому засіданні у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Ковпаківського районного суду м.Суми від 06 квітня 2018 року в складі судді Фоменка І.М., ухваленого у м. Суми, повний текст якого складений 13 квітня 2018 року, -

в с т а н о в и в:

Статтею 351 ЦПК України в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII, що набув чинності 15 грудня 2017 року, визначено, що судом апеляційної інстанції у цивільних справах є апеляційний суд, у межах апеляційного округу якого (території, на яку поширюються повноваження відповідного апеляційного суду) знаходиться місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується, якщо інше не передбачено цим Кодексом.

Відповідно до п. 8 ч. 1 Розділу ХІІІ Перехідних положень ЦПК України до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

28 серпня 2017 року ОСОБА_1 звернулась з позовом до фізичної особи - підприємця ОСОБА_4 та з урахуванням уточнених позовних вимог просила суд стягнути з відповідача на її користь:

- нараховану, але невиплачену заробітну плату за січень 2015 року, квітень, травень, червень (аванс) 2017 року включно в розмірі 8524,69 грн.;

- компенсацію за невикористану відпустку за період з 15 травня 2014 року по 13 липня 2017 року включно в розмірі 4860,13 грн.;

- середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з 14 липня 2017 року по день винесення судового рішення з урахуванням того, що середньоденна заробітна за час затримки розрахунку при звільненні складає 160,00 грн.

Рішенням Ковпаківського районного суду м.Суми від 06 квітня 2018 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

Не погоджуючись з судовим рішенням, ОСОБА_1 оскаржила його в апеляційному порядку.

В апеляційній скарзі позивач, посилаючись на порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, неповне з'ясування обставин справи, неналежну оцінку доказам по справі, просить рішення суду скасувати і ухвалити нове, яким задовольнити її позовні вимоги. Зокрема, ОСОБА_1 вважає, що інформація, зазначена у відомостях з центральної бази даних Державного реєстру фізичних осіб ДПА України про суми виплачених доходів, та індивідуальні відомості Пенсійного фонду України про застраховану особу не є доказом отримання працівником заробітної плати, а лише свідчить про утримання податків, зборів в дохід держави та про страхові виплати. Позивач також вказала, що відповідач не надала належних та допустимих доказів на підтвердження факту знищення відомостей про виплату заробітної плати, а Акт залиття підвального приміщення магазину не містить даних, які б могли підтвердити факт знищення бухгалтерських документів відповідача. При цьому, роботодавець не виконав вимоги законодавства щодо повідомлення відповідних органів про знищення бухгалтерської документації та щодо порядку і строку їх відновлення. Як вважає позивач, фізична особа - підприємець до 2017 року не вела платіжних відомостей про отримання працівниками заробітної плати. Крім того ОСОБА_1 послалась на те, що місцевий суд не дав належної оцінки тій обставині, що у платіжних відомостях про отримання заробітної плати за січень 2015 року, квітень, травень та червень (аванс) 2017 року відсутній її підпис про отримання готівки та безпідставно відмовив у позові щодо виплати заробітної плати за вказані місяці. До того ж, допитані в суді першої інстанції свідки пояснили, що їм невідомо про розмір заробітної плати позивача та не змогли підтвердити факт виплати їй заробітної плати. Також, заявник апеляційної скарги зазначає, що місцевий суд взагалі не навів мотивів відхилення її доводів в частині стягнення компенсації за невикористану відпустку та вважає, що вона має право на компенсацію за невикористану щорічну відпустку за період з 15 травня 2014 року по 13 липня 2017 року та за додаткову відпустку, як мати, яка має двох дітей. Крім того, ОСОБА_1 вказує на безпідставність відмови суду першої інстанції в задоволенні її клопотання про призначення бухгалтерсько - економічної експертизи.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника позивача ОСОБА_1 ОСОБА_8 про задоволення апеляційної скарги та пояснення представника відповідача фізичної особи - підприємця ОСОБА_4 ОСОБА_7 про залишення рішення суду без змін, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Згідно з ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Вирішуючи спір у даній справі, суд першої інстанції виходив з того, що позивач не надала обґрунтованих та беззаперечних доказів на підтвердження факту невиплати їй відповідачем заробітної плати за заявлений період, а саме: за січень 2015 року, квітень, травень, червень 2017 року, тому відмовив в задоволенні позову у вказаній частині та вважав, що не підлягають задоволенню і позовні вимоги щодо стягнення компенсації за невикористані відпустки та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, оскільки вони є похідними від вимог про стягнення невиплаченої заробітної плати.

Колегія суддів в повній мірі не може погодитись з такими висновками суду, виходячи з наступного.

Судом першої інстанції встановлено та з матеріалів справи вбачається, що 15 травня 2014 року між ОСОБА_1 та фізичною особою - підприємцем ОСОБА_4 було укладено безстроковий трудовий договір №1280-14, який був зареєстрований в Сумському міському центрі зайнятості та за яким ОСОБА_1 було прийнято на роботу за видом діяльності (професія) - менеджер по (продажам) збуту, в якому сторони погодили розмір заробітної плати, тривалість робочого часу, кількість вихідних днів згідно графіка, а саме: два дні на тиждень та тривалість щорічної оплачуваної відпустки 24 календарних дні.

13 липня 2017 року ОСОБА_1 було звільнено з роботи за угодою сторін згідно з п. 1 ч. 1 ст. 36 КЗпП України, а вказаний трудовий договір знято з реєстрації 14 липня 2017 року.

Вказані обставини підтверджуються трудовим договором та даними трудової книжки позивача (а.с.12 - 13).

Звертаючись до суду з даним позовом в частині стягнення нарахованої, але невиплаченої заробітної плати, позивач вказувала, що роботодавець не виплатив їй заробітну плату за січень 2015 року, за квітень, травень та червень (аванс) 2017 року включно в розмірі 8524,69 грн.

З платіжних відомостей про нарахування заробітної плати за вказані позивачем періоди вбачається, що на них відсутній підпис останньої про отримання грошових коштів (зворот а.с. 109,140, 141, 142, 143).

Разом з тим, згідно відомостей з центральної бази даних Державного реєстру фізичних осіб ДПА України, індивідуальних відомостей про застраховану особу ПФУ, податкового розрахунку сум доходу, нарахованого (сплаченого) на користь фізичних осіб, і сум утриманого з них податку, вбачається, що починаючи з другого кварталу 2014 року по другий квартал 2017 року фізична особа - підприємець ОСОБА_4 нараховувала та виплачувала позивачу дохід у вигляді заробітної плати, з якого утримувався податок та платежі до пенсійного фонду (а.с. 17, 18, 40 - 52).

Свідки ОСОБА_9 та ОСОБА_10, допитані в судовому засіданні місцевого суду, які працюють у ФОП ОСОБА_4, зазначили, що заробітна плата їм виплачувалась щомісячно без затримки, два рази на місяць.

Згідно з ч. 1 ст. 115 КЗпП України заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата.

Відповідно до п.п. 168.1., 168.1.1., 168.1.2., 168.1.4., 168.1.5 Податкового кодексу України здійснюється оподаткування доходів, нарахованих (виплачених, наданих) платнику податку податковим агентом.

Податковий агент, який нараховує (виплачує, надає) оподатковуваний дохід на користь платника податку, зобов'язаний утримувати податок із суми такого доходу за його рахунок, використовуючи ставку податку, визначену в статті 167 цього Кодексу.

Податок сплачується (перераховується) до бюджету під час виплати оподатковуваного доходу єдиним платіжним документом. Банки приймають платіжні документи на виплату доходу лише за умови одночасного подання розрахункового документа на перерахування цього податку до бюджету.

Якщо оподатковуваний дохід надається у негрошовій формі чи виплачується готівкою з каси податкового агента, податок сплачується (перераховується) до бюджету протягом трьох банківських днів з дня, що настає за днем такого нарахування (виплати, надання).

Якщо оподатковуваний дохід нараховується податковим агентом, але не виплачується (не надається) платнику податку, то податок, який підлягає утриманню з такого нарахованого доходу, підлягає перерахуванню до бюджету податковим агентом у строки, встановлені цим Кодексом для місячного податкового періоду.

Виходячи з вимог ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що позивач не довела належними та допустимими доказами тих обставин, що їй не було виплачено заробітну плату за січень 2015 року, за квітень, травень та червень 2017 року, оскільки з податкових відомостей податкового розрахунку щодо сум доходу, нарахованого (сплаченого) на користь фізичних осіб, і сум утриманого з них податку вбачається, що у заявлений період фізичною особою - підприємцем ОСОБА_4 позивачу у порядку, визначеного Податковим кодексом України, нараховувався та виплачувався дохід, з якого утримувався податок.

Посилання позивача в апеляційній скарзі на те, що факт сплати відповідних податків та зборів не може бути доказом виплати працівникові заробітної плати не є підставою для задоволення апеляційної скарги у вказаній частині, оскільки чинним законодавством факт утримання податку із заробітної плати пов'язується з виплатою заробітної плати. Крім того, факт утримання податку з доходу позивача у вигляді заробітної плати та інших обов'язкових платежів та факт стягнення страхових сум із отриманих доходів Пенсійним Фондом України також знайшов своє підтвердження належними та допустимими доказами (а.с. 17 - 18, 40 - 52, 166).

З доводами в апеляційної скарги про те, що акт про залиття підвального приміщення магазину відповідача не підтверджує обставин знищення його бухгалтерської документації можна погодитись, так як із акта про залиття підвального приміщенні будинку 5 А по вул. Засумській у м. Суми, де, як зазначає відповідач, зберігались її бухгалтерські документи, вбачається, що 23 червня 2016 року внаслідок прориву каналізації сталося залиття підвалу магазину та було пошкоджено майно, яке там знаходилось. Однак, чи знаходились серед пошкодженого майна і бухгалтерські документи, відповідач належними та допустимими доказами не довела (а.с. 36 - 39).

З урахуванням викладеного, рішення суду в частині відмови в задоволенні позовних вимог про стягнення нарахованої, але не виплаченої заробітної плати, на думку колегії суддів, необхідно залишити без змін.

Разом з тим, заслуговують на увагу колегії суддів доводи апеляційної скарги щодо неповного з'ясування місцевим судом обставин справи в частині вимог позивача про компенсацію за невикористані відпустки у період з 15 травня 2014 року по 13 липня 2017 року.

Зокрема, з табелів обліку робочого часу за вказаний період вбачається, що ОСОБА_1 не надавались ні основна щорічна відпустка тривалістю 24 календарних дня, визначена умовами трудового договору, ні щорічна додаткова оплачувана відпустка тривалістю 10 календарних днів, як жінці, яка працює і має двох дітей віком до ІНФОРМАЦІЯ_4.

Відповідно до свідоцтв про народження позивач ОСОБА_1 має двох неповнолітніх дітей: ОСОБА_11, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_12, ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с. 15 - 16).

У ч. 1 ст. 75 КЗпП України визначено, що щорічна основна відпустка надається працівникам тривалістю не менш як 24 календарних дні за відпрацьований робочий рік, який відлічується з дня укладення трудового договору.

Згідно з ч. 1 ст. 19 Закону України «Про відпустки» жінці, яка працює і має двох або більше дітей віком до ІНФОРМАЦІЯ_4, або дитину з інвалідністю, або яка усиновила дитину, матері особи з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи, одинокій матері, батьку дитини або особи з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи, який виховує їх без матері (у тому числі у разі тривалого перебування матері в лікувальному закладі), а також особі, яка взяла під опіку дитину або особи з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи, чи одному із прийомних батьків надається щорічно додаткова оплачувана відпустка тривалістю 10 календарних днів без урахування святкових і неробочих днів (стаття 73 Кодексу законів про працю України).

У частині 1 ст. 83 КЗпП України йдеться про те, що у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи.

Отже, встановлені в справі обставини дають підстави стверджувати, що позивач має право на виплату грошової компенсації за невикористані дні відпусток, тому висновок суду про те, що позовні вимоги ОСОБА_1 у зазначеній частині є похідними від вимог про стягнення невиплаченої заробітної плати, є помилковими.

Звертаючись до суду з позовом в частині компенсації за не використані дні відпусток, позивач вказувала, що фізичною особою - підприємцем ОСОБА_4 їй була виплачена грошова компенсація за невикористані відпустки в сумі 3664,56 грн. При цьому, відповідач не заперечувала вказаних обставин ні в суді першої інстанції, ні в апеляційному суді.

Разом з тим, з матеріалів справи вбачається, що у період з 15 травня 2014 року по 13 липня 2017 року позивач не використала 72 дні щорічної основної відпустки ( 14 днів у 2014 році, по 24 дні у 2015 і 2016 роках та 10 днів у 2017 році).

Відповідно до розділу ІІ Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100, обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв'язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться, виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки.

Таким чином, розрахунок грошової компенсації за невикористані дні щорічної відпустки виглядає наступним чином: 72 дні х 78,79 грн. (середня заробітна плата для оплати часу щорічної відпустки)=5672,88 грн.

Ураховуючи, що дочці позивача ОСОБА_11 ІНФОРМАЦІЯ_3 виповнилося ІНФОРМАЦІЯ_4 (а.с. 16), тому ОСОБА_1 мала право на додаткову відпустку у період з 15 травня 2014 року по 19 серпня 2016 року, а не по 13 липня 2017 року, як помилково вважає позивач, тому розрахунок грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки виглядає наступним чином: 26 днів (з 15 травня 2014 року по 19 серпня 2016 року)х78,79 грн. (середня заробітна плата для оплати часу щорічної відпустки)=2048,54 грн.

Отже, на користь позивача підлягає стягненню грошова компенсація за не використані дні відпусток у розмірі 4056,86 грн. (5672,88 грн.+ 2048,54 грн.-3664,56 грн. виплачених).

Разом з тим, статтею 116 КЗпП України встановлено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.

Згідно зі статтею 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Відповідно до розділу ІІ Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100, середня заробітна плата обчислюється, виходячи з виплат за останні 2 календарні робочі місяці, що передують події.

Приймаючи до уваги, що позивачу на день звільнення виплачено компенсацію за невикористані дні відпустки не в повному розмірі, тому остання має право на виплату середнього заробітку за час затримки розрахунку.

Період для обчислення середнього заробітку за час затримки розрахунку становить з 14 липня 2017 року по 27 червня 2018 року (день ухвалення рішення апеляційним судом), тобто, за 239 робочих днів. Для розрахунку середньоденної заробітної плати беруться два місяці до звільнення: травень та червень 2017 року ((3200 грн. + 3200 грн.)х2:40=160 грн.)

Таким чином, до стягнення підлягає 38240 грн. (239 днівх160 грн.) середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

В той же час, ураховуючи, що одночасно із стягненням середнього заробітку необхідно вирішувати вимоги позову і про стягнення належних позивачу при звільненні сум, що підлягає частковому задоволенню, тому на засадах співмірності, із застосуванням п. 20 постанови пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» за № 13 від 24 грудня 1999 року з відповідача на користь позивача підлягає стягненню середній заробіток за час затримки розрахунку не у повному, вищевказаному розмірі, а в розмірі 30% від вказаної суми, що буде становити 11472 грн. (38240 - 100%, х - 30 %, х = 11471 грн.).

З огляду на викладене, на підставі п.п. 1, 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України рішення суду в частині стягнення грошової компенсації за не використані дні відпустки та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_1, у зв'язку з чим апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню.

У зв'язку із задоволенням позовної вимоги майнового характеру (на 30%), тому керуючись ст. 141 ЦПК України, ст. 5 Закону України «Про судовий збір» з фізичної особи - підприємця ОСОБА_4 на користь держави підлягає стягненню судовий збір у сумі 192 грн. за розгляд справи в суді першої інстанції та 288 грн. за апеляційний перегляд справи.

Відповідно до вимог ч. 6 ст. 19; п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України судове рішення у даній справі, як малозначній, касаційному оскарженню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 374 ч. 1 п. 2; ст. 376 ч. 1 п.п. 1, 4; 382 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Ковпаківського районного суду м.Суми від 06 квітня 2018 року в частині відмови в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення компенсації за невикористані відпустки та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні скасувати та ухвалити нове про часткове задоволення вказаних позовних вимог.

Стягнути з фізичної особи - підприємця ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 компенсацію за невикористані відпустки в сумі 4056 грн. 86 коп. за період з 15 травня 2014 року по 13 липня 2017 року включно, з утриманням з цієї суми податку та інших обов'язкових платежів при виплаті.

Стягнути з фізичної особи - підприємця ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 11472 грн. за період з 14 липня 2017 року по 27 червня 2018 року включно, з утриманням з цієї суми податку та інших обов'язкових платежів при виплаті.

В іншій частині рішення Ковпаківського районного суду м.Суми від 06 квітня 2018 року залишити без змін.

Стягнути з фізичної особи - підприємця ОСОБА_4 на користь держави судовий збір у сумі 192 грн. за розгляд справи в суді першої інстанції та 288 грн. за апеляційний перегляд справи.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і не може бути оскаржена у касаційному порядку.

Головуючий: С.Г. Хвостик

Судді: Т.А. Левченко

О.І. Собина