Постанова

Іменем України

14 червня 2018 року

м. Київ

справа №216/8516/14-ц

провадження № 61-30496св18

Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

Олійник А. С. (суддя-доповідач), Кузнєцова В.О., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - Публічне акціонерне товариство «Дельта Банк»,

відповідач - ОСОБА_4,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» на рішення Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу від 04 грудня 2015 року у складі судді Биканова І. Р. та ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 21 березня 2017 року у складі колегії суддів: Бондар Я. М., Барильської А. П., Митрофанової Л. В.,

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2014 року Публічне акціонерне товариство «Дельта Банк» (далі - ПАТ «Дельта Банк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_4 про звернення стягнення на предмет іпотеки.

В обґрунтування позову зазначило, що 24 жовтня 2007 року між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» (далі - АКІБ «УкрСиббанк») та ОСОБА_4 укладено договір про надання споживчого кредиту № 0, відповідно до якого останній отримав кредит у сумі 55 000 доларів США, строком до 23 жовтня 2018 року або достроково зі сплатою 12,90% річних за користування кредитом. На забезпечення виконання взятих зобов'язань за вказаним договором ОСОБА_4 на підставі укладеного з банком договору іпотеки від 25 жовтня 2007 року №0-З передав у іпотеку банку нерухоме майно, а саме: нежиле приміщення, яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, загальною площею: 80,5 кв. м.

08 грудня 2011 року між ПАТ «УкрСиббанк», яке є правонаступником АКІБ «УкрСиббанк», та ПАТ «Дельта Банк» укладено договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитами, на підставі якого до останнього перейшло право вимоги, яке виникло з вищевказаних договорів кредиту та іпотеки, у обсязі та на умовах, що існували у первісного кредитора. Позивач зазначив, що через неналежне виконання умов кредитного договору у позичальника утворилася заборгованість у розмірі 150 443,03 доларів США, що еквівалентно 1 202 491,13 грн, із яких: 80 557,29 доларів США, що еквівалентно 643 894,42 грн - заборгованість за кредитом; 69 885,74 доларів США, що еквівалентно 558 596,72 грн - заборгованість за процентами за користування кредитом. Таким чином, ПАТ «Дельта Банк» як новий кредитор та іпотекодержатель просив звернути стягнення на предмет іпотеки у рахунок виконання основного зобов'язання, визнати за банком право власності на предмет іпотеки, припинити право власності на предмет іпотеки у відповідача та витребувати в останнього правовстановлюючі документи на предмет іпотеки.

Рішенням Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 04 грудня 2015 року, залишеним без змін Ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 21 березня 2017 року, в позові відмовлено.

Рішення суду першої інстанції, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, мотивовано тим, що за змістом умов іпотечного договору задоволення вимог шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання забезпечених іпотекою зобов'язань у порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку», є способом позасудового врегулювання питання про звернення стягнення на предмет іпотеки, а за рішенням суду звернення стягнення на предмет іпотеки відбувається за правилами статті 39 Закону України «Про іпотеку».

У поданій у травні 2017 року касаційній скарзі ПАТ «Дельта Банк» просить скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

У поданих у вересні 2017 року запереченнях на касаційну скаргу ОСОБА_4 просить касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржувані рішення судів першої та апеляційної інстанцій без змін.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 03 липня 2017 року відкрито касаційне провадження в указаній цивільній справі.

24 травня 2018 року вказану справу разом із матеріалами касаційного провадження передано до Верховного Суду.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України, у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Касаційну скаргу мотивовано тим, що не виключається можливість звернення стягнення на предмет іпотеки в спосіб визнання на нього права власності за рішенням суду, що відповідає статті 16 ЦК України.

Судами залишено поза увагою правовий висновок Верховного Суду України, висловлений у справі №6-1219цс16, відповідно до якого установивши факт невиконання позичальником грошових зобов'язань за кредитним договором, суд вірно вирішив спір по суті, захистивши порушені права кредитодавця щодо виконання позичальником грошових зобов'язань, забезпечених іпотекою.

Заперечення на касаційну скаргу мотивовано тим, що передача іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки є позасудовим способом врегулювання питання про звернення стягнення на предмет іпотеки, що узгоджується з правовими висновками Верховного Суду України у постановах від 30 березня 2016 року у справі №6-1851цс15, від 14 вересня 2016 року у справі №6-1219цс16 та від 28 вересня 2016 року у справі №6-1243цс16.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно із частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Судом касаційної інстанції встановлено, що оскаржувані рішення судів першої та апеляційної інстанцій ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Судами встановлено, що 24 жовтня 2007 року між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_4 укладено кредитний договір № 0, відповідно до умов якого останній отримав кредит у сумі 55 000 доларів США зі сплатою 12,90 % річних за користування кредитом, який зобов'язався повернути до 23 жовтня 2018 року або достроково.

25 жовтня 2007 року між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_4 укладено договір іпотеки №0-З, згідно з яким останній передав в іпотеку банку належне йому на праві власності нерухоме майно, а саме: нежиле приміщення загальною площею 80,5 кв. м, яке розташовано за адресою: АДРЕСА_1.

Рішенням загальних зборів акціонерів від 27 жовтня 2009 року АКІБ «УкрСиббанк» змінив назву на ПАТ «Укрсиббанк».

08 грудня 2011 року між ПАТ «УкрСиббанк» та ПАТ «Дельта банк» укладено договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитами, за яким до ПАТ «Дельта банк» перейшло право вимоги, яке виникло з кредитного договору від 24 жовтня 2007 року № 0 та договору іпотеки від 25 жовтня 2007 року № 0-З в обсязі та на умовах, що існували у первісного кредитора.http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/ed_2016_10_19/pravo1/T030898.html?pravo=1

У зв'язку з невиконанням відповідачем умов кредитного договору утворилася заборгованість, яка станом на 12 листопада 2013 року становить 150 443,03 доларів США, що еквівалентно 1 202 491,13 грн, із яких: 80 557,29 доларів США, що еквівалентно 643 894,42 грн, - заборгованість за кредитом; 69 885,74 доларів США, що еквівалентно 558 596, 72 грн, - заборгованість за процентами за користування кредитом.

Листом від 04 грудня 2013 року ПАТ «Дельта банк» направило відповідачу вимогу про звернення стягнення на предмет іпотеки в разі невиконання порушеного зобов'язання у тридцятиденний строк та про добровільне звільнення приміщення, передачу ключів та документів, а також попереджено, що у випадку невиконання вимоги на предмет іпотеки буде звернуто стягнення у порядку, передбаченому Законом України «Про іпотеку».http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_843047/ed_2016_11_02/pravo1/T030435.html?pravo=1 - 843047

Законом України «Про іпотеку» передбачено три способи захисту задоволення забезпечених іпотекою вимог кредитора шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки: судовий (на підставі рішення суду), два позасудові - на підставі виконавчого напису нотаріуса та на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя.

Сам договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, що передбачає передачу іпотекодержателю права власності, є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно.

У частині першій статті 626 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно із частиною першоюстатті 627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Статтею 628 ЦК України визначено зміст договору, який становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Як вбачається з матеріалів справи, що відповідно до пункту 4.2 договору іпотеки звернення стягнення здійснюється на підставі: рішення суду, виконавчого напису нотаріуса, позасудового врегулювання відповідно до умов цього договору та Закону України «Про іпотеку».

Звернення стягнення на предмет іпотеки за рішенням із застосуванням позасудового врегулювання здійснюється відповідно до розділу 5 цього договору та Закону України «Про іпотеку».

Розділ 5 договору іпотеки визначає можливість та способи звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання., сторони, підписавши іпотечний договір, обумовили всі його умови і не передбачили можливості звернення до суду іпотекодержателя з позовом про визнання за ним права власності на предмет іпотеки.

У статті 204 ЦК України закріплено презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов'язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили.

Таким чином, у разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а створені обов'язки підлягають виконанню.

У статті 12 Закону України «Про іпотеку», що в разі порушення іпотекодавцем обов'язків, установлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов'язання, а в разі його невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом.

Стаття 33 Закону України «Про іпотеку» передбачає, що в разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, установлених статтею 12 цього Закону.

Згідно зі статтею 36 Закону України «Про іпотеку» сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем та іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати:передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання в порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку»; право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу в порядку, встановленому статтею 38 цього Закону.

Отже, сторони в договорі чи відповідному застереженні можуть передбачити як передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в позасудовому порядку, так і надання іпотекодержателю права від свого імені продати предмет іпотеки як за рішенням суду, так і на підставі відповідного застереження в договорі про задоволення вимог іпотекодержателя чи застереження в іпотечному договорі на підставі договору купівлі-продажу.

Стаття 37 Закону України «Про іпотеку» не містить можливості визнання права власності на предмет іпотеки за іпотекодержателем за рішенням суду.

Відповідно до цієї статтііпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання.

Рішення про реєстрацію права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки, може бути оскаржене іпотекодавцем у суді.

Можна констатувати, що чинним законодавством передбачене право оспорити в суді державну реєстрацію права власності на предмет іпотеки за іпотекодавцем, набутого в позасудовому порядку.

Разом з тим у частині першій статті 38 згаданого Закону право іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки будь-якій особі-покупцеві може бути передбачено в рішенні суду або договорі про задоволення вимог іпотекодержателя (відповідному застереженні в іпотечному договорі).

Можливість реалізації іпотекодержателем права на звернення стягнення шляхом набуття права власності на предмет іпотеки передбачена у статті 3 Закону України від 07 липня 2004 року № 1953-ІV «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Статтею 18 вказаного Закону передбачений порядок проведення державної реєстрації прав.

За змістом вказаних вище норм Закону України «Про іпотеку» для реалізації іпотекодержателем позасудового способу звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності на нього за загальним правилом необхідні тільки воля та вчинення дій з боку іпотекодержателя, якщо договором не передбачено іншого порядку.

При цьому позивач не позбавлений відповідно до статей 38,39 Закону України «Про іпотеку» можливості звернутися до суду з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки в інший спосіб, ніж визнання права власності на нього.

З огляду на зазначене, передача іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки відповідно до статей 36,37 Закону України «Про іпотеку» є способом позасудового врегулювання, який здійснюється за згодою сторін без звернення до суду.

Застереження в договорі про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом визнання права власності на предмет іпотеки - це виключно позасудовий спосіб урегулювання спору, який сторони встановлюють самостійно у договорі.

З урахуванням вимог статей328,335,392 ЦК України у контексті статей 36,37 Закону України «Про іпотеку» суди не наділені повноваженнями звертати стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання право власності на нього за іпотекодержателем.

Саме до такого висновку дійшла ВеликаПалата Верховного Суду у постанові від 21 березня 2018 року при розгляді справи № 760/14438/15-ц.

З огляду на встановлені у справі обставини та вказаний висновок Великої Палати Верховного Суду суди першої та апеляційної інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про відмову в позові з огляду на наявне в іпотечному договорі застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, викладене в пунктах4 та 5 договору, що є виключно позасудовим способом урегулювання спору, який сторони встановили самостійно в іпотечномудоговорі.

Доводи касаційної скарги, які зводяться до наявності у банку права звернення стягнення на іпотеку шляхом визнання права власності в судовому порядку, не спростовують висновки судів.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, постійна колегія суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду, вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» залишити без задоволення.

Рішення Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу від 04 грудня 2015 року та ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 21 березня 2017 року залишити без змін.

Постанова оскарженню не підлягає.

Судді: А. С. Олійник

В.О.Кузнєцов

Г.І. Усик