Постанова

Іменем України

26 червня 2018 року

м. Київ

справа № 501/5060/15-ц

провадження № 61-14054св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Висоцької В. С.,

суддів: Лесько А. О. (суддя-доповідач), Мартєва С. Ю., Пророка В. В.,

Штелик С. П.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - ОСОБА_5,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_4на рішення Апеляційного суду Одеської області від 18 серпня 2016 року у складі суддів: Панасенкова В. О., Парапана В. Ф., Драгомерецького М. М.,

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2015 року ОСОБА_4 звернулася до суд з позовом до

ОСОБА_5 про стягнення додаткових витрат на дитину.

Позовна заява мотивована тим, що ОСОБА_5 є батьком її дочки ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1. З урахуванням уточнень зазначала, що їх з відповідачем дочка ОСОБА_6 перебуває на диспансерному обліку з діагнозом «плоско-вальгусна деформація стоп ІІ ст.», у зв'язку з чим їй рекомендовано ортопедичне взуття, санаторно-курортне лікування та ЛФК у формі плавання. На придбання ортопедичного взуття для дитини, ліків, на оплату занять дочки з плавання у СК «Юність» позивачем були понесені витрати в загальному розмірі 8 946,40 грн, 2/3 від вказаної суми, що становить 5 964,26 грн, вона просить стягнути з відповідача, оскільки рішенням Іллічівського міського суду Одеської області від 17 лютого

2015 року розмір аліментів, визначений рішенням Іллічівського міського суду Одеської області від 30 червня 2006 року, на утримання дочки ОСОБА_6 було зменшено з 1/4 частини до 1/6 частини усіх видів заробітку (доходів) ОСОБА_5

Рішенням Іллічівського міського суду Одеської області від 05 квітня 2016 року позов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 додаткові витрати на дитину ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, в розмірі 5 964,26 грн.

Вирішено питання щодо судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що дочка відповідача перебуває на диспансерному обліку з діагнозом «плоско-вальгусна деформація стоп ІІ ст.», у зв'язку з чим потребує додаткових витрат на ортопедичне взуття, санаторно-курортне лікування та ЛФК у формі плавання. Судом вказано, що батько дитини відповідно до статті 185 СК Укракїни зобов'язаний нести додаткові витрати на її лікування. Також судом зазначено, що відповідачем не надано належних доказів щодо поважності причин для його звільнення від виконання обов'язку щодо його участі у додаткових витратах на дитину, оскільки наявність у відповідача іншої дружини та батьків пенсіонерів не вказують на те, що останні перебувають на його утриманні.

Рішенням Апеляційного суду Одеської області від 18 серпня 2016 року рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення.

У задоволенні позову ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про стягнення додаткових витрат на дитину відмовлено.

Рішення апеляційного суду мотивоване тим, що заняття у спортклубі «Юність» плаванням, проведення консультацій з лікарями, проведення медичних досліджень, придбання ліків не можуть вважатися додатковими витратами на дитину, пов'язаними з її хворобою, а надані позивачем копії товарних чеків на підтвердження придбання взуття не свідчать про придбання саме ортопедичного взуття. Таким чином суд зазначив, що понесені позивачем витрати не є додатковими і законних підстав для їх стягнення також немає.

У касаційній скарзі, поданій 15 вересня 2016 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ ОСОБА_4 посилаючись нанеправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржуване рішення та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що суд апеляційної інстанції в своєму рішенні зазначив, що на утриманні відповідача крім його дочки ОСОБА_6, ще перебувають син ОСОБА_7 від другого шлюбу, непрацююча дружина та батьки пенсіонери, проте доказів, які б підтверджували той факт, що батьки пенсіонери потребують матеріальної допомоги та, що його друга дружина є інвалідом, чи пенсіонером, у зв'язку з чим теж не може працювати не навів. ОСОБА_4 вказала, що бажання відповідача утримувати свою дружину та батьків пенсіонерів є його особистою справою та не має нічого спільного з його обов'язками щодо утримання дочки, встановленими законодавством. Також зазначила, що суд апеляційної інстанції необґрунтовано вказав, що заняття у СК «Юність» плаванням, проведення консультацій з лікарями, проведення медичних досліджень, придбання ліків не є додатковими витратами на дитину, пов'язаними з її хворобою, оскільки таке рішення суперечить рішенню місцевого суду від 17 лютого 2015 року, яким ці ж самі витрати визнано додатковими.

07 грудня 2016 року ОСОБА_5 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ заперечення на касаційну скаргу, у яких просив залишити в силі законне та обґрунтоване рішення суду апеляційної інстанції. Зазначив, що його син від другого шлюбу також потребує витрат на розвиток своїх творчих здібностей та лікування, оскільки його син відвідує дошкільний навчальний заклад, займається у дитячій спортивній секції, а також хворіє. Дружина змушена займатися сином, який хворіє та домашнім господарством, а тому не працює. Зазначає, що він сплачує аліменти на дочку, які покривають необхідний прожитковий мінімум та за рахунок яких позивач може забезпечити особливі потреби дитини. На його думку, квитанції, надані позивачем до суду першої інстанції, є не належними доказами на підтвердження понесених нею витрат.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII«Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

15 березня 2018 року справа передана до Верховного Суду.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню.

Судом установлено, що відповідач є батьком ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1

Рішенням Іллічівського міського суду Одеської області від 17 лютого

2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Одеської області від 14 травня 2015 року, зменшено розмір аліментів, визначений рішенням Іллічівського міського суду Одеської області від 30 червня 2006 року, на утримання ОСОБА_6 з 1/2 частини до 1/6 частини усіх видів заробітку (доходів) відповідача ОСОБА_5 щомісяця, починаючи з дня набрання законної сили рішенням і до повноліття дитини - ІНФОРМАЦІЯ_1 року, але не менш 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Відповідно до консультативного висновку спеціаліста Одеської обласної дитячої клінічної лікарні від 28 лютого 2014 року та довідок дитячої поліклініки «Іллічівська басейна лікарня на водному транспорті» від 17 грудня 2014 року і від 25 листопада 2015 року дочка ОСОБА_6 перебуває на диспансерному обліку з діагнозом «плоско-вальгусна деформація стоп ІІ ст.» у зв'язку чим їй рекомендовано ортопедичне взуття та заняття плаванням.

За період з 11 листопада 2014 року до 05 березня 2016 року позивачка ОСОБА_4 понесла додаткові витрати на утримання дочки, а саме: медичне обслуговування, придбання ліків, ортопедичних засобів та інших потреб у загальному розмірі 8 946,40 грн.

На підтвердження цих витрат позивач надала суду копії товарних чеків, фіскальних чеків та квитанцій до прибуткового касового ордеру (а. с. 8-9, 15-16, 31, 32, 36, 38, 39, 82, 83).

Відповідно до статті 180 СК України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Згідно зі статтею 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини.

Відповідно до частин першої та другої статті 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України

27 вересня1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Частинами першою - третьою статті 181 СК України передбачено, що способи виконання батьками обов'язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними; за домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі; за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі.

Згідно з вимогами частини першої статті 185 СК Українитой з батьків, з кого присуджено стягнення аліментів на дитину, а також той з батьків, до кого вимога про стягнення аліментів не була подана, зобов'язані брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом тощо).

Відповідно до вимог частини другої статті 185 СК Українирозмір участі одного з батьків у додаткових витратах на дитину в разі спору визначається за рішенням суду, з урахуванням обставин, що мають істотне значення. Додаткові витрати на дитину можуть фінансуватися наперед або покриватися після їх фактичного понесення разово, періодично або постійно.

Аналіз відповідних норм закону вказує на те, що в окремих випадках за наявності особливих обставин, крім звичайних витрат на дитину вимагаються додаткові. Розмір додаткових витрат повинен визначатися залежно від передбачуваних або фактично понесених витрат на дитину.

Дане положення стосується особливих обставин, приблизний перелік яких надається зазначеною статтею. До таких особливих обставин закон відносить насамперед випадки, коли дитина, яка знаходиться на утриманні батьків, потребує додаткових витрат на неї у зв'язку із розвитком певних її здібностей чи то страждає на хворобу. Особливі обставини можуть бути зумовлені, як негативними (хвороба), так і позитивними фактами (схильність дитини до музики, що потребує купівлі музичного інструменту, або до певного виду спорту, що вимагає додаткових матеріальних витрат, або дитина потребує оздоровлення та відпочинку біля моря чи на гірському курорті).

Наявність таких особливих обставини підлягає доведенню особою, яка пред'явила такий позов.

З матеріалів справи вбачається, що позивач надала до суду першої інстанції консультативний висновок спеціаліста «Одеської обласної дитячої клінічної лікарні» та довідки дитячої поліклініки «Іллічівська басейна лікарня на водному транспорті» де зазначено, що ОСОБА_6 перебуває на диспансерному обліку з діагнозом «плоско-вальгусна деформація стоп ІІ ст.».

У зв'язку з цим захворюванням позивач за період з 11 листопада до

05 березня 2016 року понесла додаткові витрати на дитину у розмірі

8 946,40 грн, які пов'язані з медичним обслуговуванням, придбанням ліків, ортопедичних засобів та відвідуванням дитячого басейну.

Відповідно до частини третьої статті 61 ЦПК України 2004 року обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

У рішенні Іллічівського міського суду Одеської області від 17 лютого

2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Одеської області від 14 травня 2015 року, про зменшення розміру аліментів зазначено, що доводи ОСОБА_4 стосовно додаткових витрат на дитину, у зв'язку з перебуванням її на диспансерному обліку врегульовані статтею 185 СК України.

Суд першої інстанції дослідив надані позивачкою фіксальні чеки щодо купівлі медичних препаратів для лікування ОСОБА_6, медичні призначення лікарів, які вказують на необхідність вжиття заходів стосовно її лікування.

Наявним у справі доказам суд першої інстанції дав належну правову оцінку та з урахуванням всіх обставин у справі, правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягали застосуванню та дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для задоволення позову, оскільки витрати які понесла позивачка зумовлені негативними фактами (хвороба), що вимагають додаткових матеріальних витрат на утримання ОСОБА_6

За таких обставин суд апеляційної інстанції, дійшов помилкового висновку щодо відсутності правових підстав для задоволення позовних вимог про стягнення додаткових витрат на ОСОБА_6

Доводи, наведені у запереченнях ОСОБА_5, були предметом дослідження судом першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки зводяться до переоцінки доказів, що не відноситься до повноважень Верховного Суду.

Відповідно до статті 413 ЦПК України суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.

За таких обставин рішення суду апеляційної інстанції підлягає скасуванню, а рішення суду першої інстанції залишенню в силі.

Керуючись статтями 400, 413, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ :

Касаційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити.

Рішення Апеляційного суду Одеської області від 18 серпня 2016 року скасувати, рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 05 квітня 2016 року залишити в силі.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий СуддіВ. С. Висоцька А. О. Лесько С. Ю. Мартєв В. В. Пророк С. П. Штелик