Справа № 263/3835/17
Провадження № 2-п/263/40/2018
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 липня 2018 року Жовтневий районній суд м. Маріуполя Донецької області у складі: судді Шевченко О.А.., при секретарі Лапоног Т.Г., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Маріуполі заяву ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 10.04.2018 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_1, ОСОБА_4 про виділ частки з майна, що є спільною частковою власністю, -

В С Т А Н О В И В:

Заочним рішенням Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 10.04.2018 року позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_1, ОСОБА_4 про виділ частки з майна, що є спільною частковою власністю задоволені у повному обсязі.

22.06.2018 року відповідач подав до суду заяву про перегляд заочного рішення, посилаючись на те, що в зв'язку з тим, що він не був присутнім під час розгляду справи він не мав можливості подати свої докази, які мають істотне значення для встановлення фактів. Щодо причини неявки у судові засідання, вказав, що хворів та не знав про дату та час розгляду справи. Також зазначив, що суд позбавив відповідача можливості надати свої заперечення.

Сторони у судове засідання не з'явились, про дату та час судового засідання повідомлялись належним чином, причини неявки не повідомили.

Відповідно до ч. 1 ст. 287 ЦПК України, неявка осіб, належним чином повідомлених про час і місце засідання, не перешкоджає розгляду заяви.

Як вбачається з матеріалів цивільної справи № 263/3835/2017, заочним рішенням Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 10.04.2018 року позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_1, ОСОБА_4 про виділ частки з майна, що є спільною частковою власністю задоволені у повному обсязі: виділено ОСОБА_2 в натурі 14/100 частини домоволодіння №68 по вулиці Пушкіна в м. Маріуполі Донецької області, визнано за ОСОБА_2 право власності в цілому на житловий будинок літ.В-1, загальною площею 78,5 кв.м., житловою площею 49,7 кв.м., веранду літ. В-1, сарай літ. К-1, що складає 14/100 частини домоволодіння №68 по вул.. Пушкіна в м. Маріуполі Донецької області.

Відповідно до ст. 284 ЦПК України, заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду. Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.

З матеріалів справи вбачається, що відповідач неодноразово викликався в судове засідання шляхом направлення судових повісток з рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення та особисто під розписку.

Згідно п. 3 ч. 2 ст. 285 ЦПК України, у заяві про перегляд заочного рішення повинно бути зазначено обставини, що свідчать про поважність причин неявки в судове засідання та (або) неповідомлення їх суду, а також причин неподання відзиву, і докази про це.

Так, поважними причинами неявки можуть бути хвороба, чи інші обставини, що об'єктивно перешкоджають явці до судового засідання, які, безумовно, повинні бути підтверджені документально відповідними доказами.

Суд не приймає до уваги подану відповідачем, на підтвердження поважності причини неявки, копію виписки із медичної карти амбулаторного (стаціонарного) хворого від 26.12.2017 року, оскільки це є неналежним доказом того, що позивач не мав можливості через стан здоров'я відвідувати судові засідання, що відбувались у 2018 році.

Посилання відповідача на позбавлення його права надати заперечення не приймаються до уваги, адже позивач не використав свого права на участь у судових засіданнях та добровільно не скористався своїм правом на надання заперечень. А відтак, судом було прийнято рішення, на підставі тих доказів, що були наявні у матеріалах цивільної справи. Обовязок по доказуванню лежить на сторонах. Крім того, з матеріалів справи вбачається, що відповідач знав про те, що Жовтневим районним судом м. Маріуполя Донецької області розглядається дана цивільна справа, тричі писав заяви про відкладення розгляду справи, у тому числі і з метою укладення договору про надання правової допомоги.

За період з 22.03.2017 року по 10.04.2018 року відповідач не скористався своїм право на подання заперечень чи доказів.

Водночас, з'ясування причин неявки не може бути підставою для скасування заочного рішення. Для цього відповідач має вказати докази, які мають значення для справи, та можуть привести до ухвалення рішення, протилежного заочному повністю або частково, або до його зміни. Тобто, якщо б ці докази були відомі суду при розгляді справи, то у справі було б ухвалено інше рішення.

Наявність вищенаведених обставин повинна бути у їх сукупності, при відсутності хоча б однієї з них, заочне рішення скасуванню не підлягає.

Суд відхиляє посилання відповідача, що у разі скасування заочного рішення ним будуть надані докази, що мають істотне значення для справи, оскільки ч. 7 ст. 285 ЦПК України, передбачено обов'язок відповідача додати до заяви про перегляд заочного рішення докази, на які він посилається.

У відповідності до ч. 3 ст. 287 ЦПК України, суд може своєю ухвалою за результатами розгляду заяви про перегляд заочного рішення залишити заяву без задоволення або скасувати заочне рішення і призначити справу до розгляду за правилами загального чи спрощеного позовного провадження.

Відповідно до ч. 1 ст. 288 ЦПК України, заочне рішення підлягає скасуванню, якщо судом буде встановлено, що відповідач не зявився в судове засідання та (або) не повідомив про причини неявки, а також не подав відзив на позовну заяву з поважних причин, і докази, на які він посилається, мають істотне значення для правильного вирішення справи.

Відповідач при поданні заяви про перегляд заочного рішення не надав доказів, які б мали істотне значення для правильного вирішення справи, і не були враховані судом при винесенні спірного заочного рішення від 10.04.2018 року.

З урахуванням того, що заявник не надав жодних доказів поважності неможливості прибуття в судові засідання, не надав доказів, які б мали істотне значення для правильного вирішення справи і вплинули б на рішення суду, суд приходить до висновку про відсутність законних підстав для задоволення заяви.

У відповідність до ч. 4 ст. 10 ЦПК України, суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обовязковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Так, у рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Желтяков проти України» від 09 червня 2001 року, зазначено, що право на справедливий розгляд судом, гарантоване пунктом 1 статті 6 Конвенції, повинно тлумачитися в контексті Преамбули Конвенції, яка, серед іншого, проголошує верховенство права як частину спільного спадку Договірних Держав. Одним із основоположних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності, який, inter alia, вимагає, щоб, коли суди остаточно вирішили питання, їхнє рішення не ставилось під сумнів (рішення суду у справі «Брумареску проти Румунії» (Brumarescu v. Romania) [ВП], №28342/95, п. 61, ECHR1999-VII).

Цей принцип передбачає повагу до остаточності судових рішень та наполягає на тому, щоб жодна сторона не могла вимагати перегляду остаточного та обов'язкового судового рішення просто задля нового розгляду та постановлення нового рішення у справі. Відступи від цього принципу є виправданими лише тоді, коли вони обумовлюються обставинами суттєвого та неспростовного характеру (рішення у справі «Рябих проти Росії» (Ryabykh v. Russia), № 52854/99, п. 52, ECHR 2003-Х).

Виходячи з вищенаведеної практики ЄСПЛ, скасування рішення суду, що набрало законної сили, за відсутності факту істотності таких обставин, з мотивів неправильного застосування судом норм матеріального та/або процесуального права буде порушенням принципу юридичної визначеності, тобто п.1 ст.6 конвенції, а також ст.1 Першого протоколу до неї, оскільки в позивача після задоволення його вимог були законні сподівання на те, що його інтереси є остаточно захищеними.

Так, Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод наголошує, що термін «строк на оскарження рішення», що є звичайним явищем у національних законодавствах держав учасників Конвенції, виконує кілька завдань, в тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів та позивачів, які можуть трапитись після прийняття судом рішення (пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою № 14902/04 у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»; пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»).

У звязку з наведеним, суд не вбачає посилань відповідача на будь-які докази, які мають істотне значення для справи та не були досліджені судом, оскільки обґрунтування заяви про перегляд заочного рішення є непогодження з винесеним рішення по суті та обґрунтуванням для апеляційної скарги, а тому в задоволенні заяви про перегляд заочного рішення слід відмовити.

Частиною 4 ст. 287 ЦПК України передбачено, що у разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене в загальному порядку, встановленому цим Кодексом. У цьому разі строк на апеляційне оскарження рішення починає відраховуватися з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 284-288 ЦПК України, -

У Х В А Л И В:

Заяву ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 10.04.2018 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_1, ОСОБА_4 про виділ частки з майна, що є спільною частковою власністю - залишити без задоволення.

Роз'яснити заявнику, що відповідно до пункту 4 статті 287 ЦПК України, у разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення, заочне рішення може бути оскаржене в загальному порядку, встановленому цим Кодексом. У цьому разі строк на апеляційне оскарження починає відраховуватися з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя: О.А. Шевченко