Справа № 450/30/17 Головуючий у 1 інстанції: Добош Н.Б.
Провадження № 22-ц/783/5785/17 Доповідач в 2-й інстанції: ОСОБА_1М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 червня 2018 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Львівської області у складі:

головуючої судді - Копняк С.М.

суддів - Бойко С.М., Ніткевича А.В.,

секретаря - Юзефович Ю.І.,

з участю - позивача ОСОБА_2, представника позивача ОСОБА_3, представника відповідача ОСОБА_4 - ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_2на рішення Пустомитівського районного суду Львівської областівід 20 липня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4, Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «ПЗУ Україна» про відшкодування моральної шкоди заподіяної внаслідок ДТП,-

в с т а н о в и л а :

В січні 2017 року позивач ОСОБА_2 звернулася в суд з позовом до ОСОБА_4, Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «ПЗУ Україна», в якому просила стягнути з відповідача ОСОБА_4 на користь позивача 20 000, 00 грн. моральної шкоди, стягнути з ПАТ «Страхова компанія «ПЗУ Україна» на користь позивача 5 000, 00 грн. моральної шкоди.

Свої вимоги мотивує тим, що 20.05.2016 року о 15 год. 25 хв. позивач переходила дорогу на пішохідному переході, за адресою м. Львів, вул. Городоцька, 36 на зелене світло світлофора, а саме сигнал світлофора, який дозволяє рух пішоходів. На пішохідній доріжці перебувало сім пішоходів. Водій ОСОБА_4, керуючи автомобілем НОМЕР_1, та рухаючись з вул. Бенедиктовича у напрямку виїзду на вул. Городоцька порушила п.п.1.5, 2.3 (б,д), 18.2 Правил дорожнього руху України, які виразилися у тому, що вона була неуважною та не стежила за дорожньою обстановкою, відповідно не реагувала на її зміну, своїми діями створила загрозу безпеці дорожнього руху, при виникненні небезпеки, яку вона спроможна була виявити, негайно не вжила заходів для зменшення швидкості транспортного засобу, внаслідок чого здійснила наїзд на позивача, та така отримала тілесні ушкодження. Відомості за фактом кримінального правопорушення було внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань № 002200 від 20.05.2016 року з правовою кваліфікацією ч. 1 ст. 286 Кримінального Кодексу України. У зв'язку з отриманими травмами позивач знаходилась на стаціонарному лікуванні у Львівській клінічній лікарні на залізничному транспорті в ортопедо-травматологічному відділенні з 19.05.2016 р. по 03.06.2016 р. та Львівській обласній клінічній лікарні неврологічному відділенні з 04.06.016 р. по 17.06.2016 р., що підтверджується листками непрацездатності № 553546, №591676. Висновком судової-медичної експертизи № 1299 від 05.07.2016 року у позивача було діагностовано наявність гематоми на лівому стегні, гостра реакція на стрес, ураження корінців L та С шийного відділу хребта, нестабільність міжхребцевих дисків (лістез СЗ-С6) з ознаками внутрішньо-черепної гіпертензії, післятравматичний стеїчний синдром, вертеброгенна цервіко- краніалгія, торакалгія, ангіоспазм судин сітківки на обох очах та відноситься до легкого тілесного ушкодження. Факт вини ОСОБА_4 у скоєному ДТП 20.05.2016 року досліджено та встановлено Шевченківським районним судом м. Львова, що підтверджується постановою Шевченківського районного суду м. Львова від 20.09.2016 у справі №466/8004/16-п, відповідно до якої ОСОБА_4 визнано винною у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст.124 КУпАП. На даний час, зі сторони ОСОБА_4 не було проявлено жодних ініціатив по відшкодуванню заподіяної шкоди. На момент вчинення ДТП у ОСОБА_4 був укладений договір (поліс №АІ /8001377) обовязкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів із ПрАТ СК «ПЗУ Україна». Згідно з п.2 страхового полісу №АІ /8001377 страховим випадком є подія, внаслідок якої заподіяна шкода третім особам під час дорожньо-транспортної пригоди, яка сталася за участю забезпеченого транспортного засобу і внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована за договором (полісом). За заявою Позивача страховою компанією відшкодовані понесені витрати Позивача на лікування. Однак, внаслідок ДТП позивачу заподіяно також моральну шкоду. У звязку з ДТП, яке мало місце 20.05.2016 у позивача була гостра реакція на стрес, що підтверджується випискою №5665 Львівської клінічної лікарні на залізничному транспорті з ортопедо-травматологічного відділення та висновком експерта №1299 Львівського бюро судово-медичної експертизи. В момент дорожньо-транспортної пригоди позивач перенесла значний фізичний біль, пережила гострий емоційний стрес, який супроводжувався почуттям розгубленості, тривоги, безпомічності, страху за своє здоровя, страху за своє життя. Враховуючи вищевикладене, розмір моральної шкоди позивач оцінює в 25 000 грн.

Рішенням Пустомитівського районного суду Львівської області від 20 липня 2017 року позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_4, Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «ПЗУ Україна» про відшкодування моральної шкоди, заподіяної внаслідок ДТП - задоволено частково.

Вирішено стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 моральну шкоду заподіяну внаслідок ДТП у розмірі 4 640, 87 грн. В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Вирішено питання судових витрат.

Рішення Пустомитівського районного суду Львівської областівід 20 липня 2017 року оскаржила позивач ОСОБА_2

В обгрунтування апеляційної скарги покликається на те, що оскаржуване рішення є незаконним, необґрунтованим, таким, що ухвалене без повного та всебічного зясування всіх обставин справи та із неправильним застосуванням норм матеріального права.

Зазначає, що суд першої інстанції не надав належної оцінки завданій позивачу моральної шкоди, а також не врахував повноту її страждань. При цьому відповідачем ОСОБА_4 не було проявлено жодних ініціатив по відшкодуванню заподіяної шкоди позивачу моральної шкоди.

Також суд першої інстанції не врахував, що страховик зобовязаний відшкодувати моральну шкоду, розмір якої не може бути привязаний до майнової шкоди, і в матеріалах справи містяться різні розрахунки страховика завданої позивачу шкоди, у тому числі і моральної.

Просить рішення Пустомитівського районного суду Львівської областівід 20 липня 2017 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити повністю.

В порядку п. 3 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 № 1402-VIII, апеляційні суди, утворені до набрання чинності цим Законом, продовжують здійснювати свої повноваження до утворення апеляційних судів у відповідних апеляційних округах. Справа розглядається Апеляційним судом Львівської області у межах територіальної юрисдикції якого перебуває районний суд, який ухвалив рішення, що оскаржується, до утворення апеляційних судів в апеляційних округах, відповідно до вимог п. 8 ст. 1 Перехідних положень.

15 грудня 2017 року набрала чинності нова редакція ЦПК України, відповідно до п. 9 ст. 1 Перехідних положень вказаного Кодексу, справи у судах першої та апеляційної інстанції, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.Таким чином, дана справа розглядається за правилами ЦПК України в редакції Закону №2147-У111 від 03.10.2017 року, яка набрала чинності з 15.12.2017 року.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників справи, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, а також позовних вимог та підстав позову, що були предметом розгляду в суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково. До такого висновку колегія суддів дійшла, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обовязків має право на справедливий судовий розгляд.

Згідно з ч. 1 ст. 4, ч. 1 ст. 5 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленим цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

В силу положень ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно п.п. 1-5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Частиною 2 ст. 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Пленум Верховного Суд України у п. 11 Постанови «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року № 11 розяснив, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів.

Суд першої інстанції зазначених вимог дотримався лише частково.

Задовольняючи частково позовні вимоги та стягуючи користь ОСОБА_2 моральну шкоду заподіяну внаслідок ДТП, суд першої інстанції виходив з того, що позивачу внаслідок вищевказаного ДТП було заподіяно моральну шкоду, яка виразилась у перенесенні фізичного болю внаслідок завданої травми з вини ОСОБА_4, змушена була проходити стаціонарне лікування, що стверджується листками непрацездатності, випискою з історії хвороби № 13686, епікриз-випискою з історії хвороби 56-65, висновком експерта № 1299, пережила емоційний стрес тому з урахуванням розумності, справедливості та адекватності, визначив її розмір 5000,0 гривень. Оскільки ПАТ «Страхова компанія «ПЗУ Україна» було сплачено позивачу у відшкодування моральної шкоди 359,13 грн., відтак суд першої інстанції прийшов до висновку, що з відповідача ОСОБА_4 в користь позивача слід стягнути 4640,87 грн. моральної шкоди.

Колегія суддів не повністю погоджується з таким висновком районного суду.

Як вбачається з матеріалів справи, 20.05.2016 року о 15 год. 00 хв. ОСОБА_4, керуючи автомобілем НОМЕР_1 по вул. Городоцькій, 36, проявила неуважність до дорожньої обстановки та не реагувала на її зміни, своїми діями створила загрозу безпеці дорожнього руху, на регульованому пішохідному переході при сигналі світлофора, що дозволяє рух транспортним засобам, не дала дорогу пішоходу, який закінчував перехід проїзної частини, внаслідок чого здійснила наїзд на пішохода ОСОБА_2, завдавши останній тілесних ушкоджень, а автомобілю технічні пошкодження чим скоїла правопорушення, передбачене ст. 124 КУпАП, що підтверджується постановою Шевченківського районного суду м. Львова від 20.09.2016 року.

Відповідно до ч.6 ст.82 ЦПК України вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обовязковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.

Постановою слідчого СУ ГУ НП у Львівській області старшого лейтенанта поліції ОСОБА_6 від 23 серпня 2016 року кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0002200 від 20 травня 2016 року закрито у звязку з відсутністю складу кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 286 КК України.

Разом з тим, постановою про закриття кримінального провадження від 23 серпня 2016 року та висновком судової-медичної експертизи № 1299 від 05.07.2016 року встановлено, що внаслідок вказаної ДТП позивач отримала тілесні ушкодження у вигляді гематоми на лівому стегні, гостра реакція на стрес, ураження корінців L та С шийного відділу хребта, нестабільність міжхребцевих дисків (лістез СЗ-С6) з ознаками внутрішньо-черепної гіпертензії, післятравматичний стеїчний синдром, вертеброгенна цервіко- краніалгія, торакалгія, ангіоспазм судин сітківки на обох очах та відноситься до легкого тілесного ушкодження.

Отже факти, встановлені постановою суду від 20.09.2016 року, яка набрала законної сили, а саме факт спричинення відповідачем ОСОБА_4 позивачу ОСОБА_2 внаслідок ДТП тілесних ушкоджень, не підлягає доказуванню за даною справою.

З матеріалів справи також вбачається, що 01.08.2015 року між відповідачами ОСОБА_7 акціонерним товариством «Страхова компанія «ПЗУ Україна» та ОСОБА_4 було укладено договір, поліс № АІ/8001377 обовязкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, згідно якого було застраховано відповідальність власника транспортного засобу «Hundai Tucson», д.н.з. НОМЕР_2, зі строком дії з 02.08.2015 року по 01.08.2016 року.

У відповідності до ч.1 ст. 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.

Відповідно до ч. 2 ст. 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Частиною 5 ст. 1187 ЦК України встановлено, що особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.

Відповідно до ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає у фізичному болю, стражданнях, яких фізична особа зазнала у звязку з протиправною поведінкою щодо неї самої щодо членів її сімї чи близьких родичів. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності та справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не повязана з розміром цього відшкодування.

Як вбачається з виписки з історії хвороби ОСОБА_2 за №13686, виданої Львівською обласною клінічною лікарнею неврологічне відділення, ОСОБА_2 поступила в лікарню 04.06.2016 року з наступним діагнозом: синдром вертебробазилярних судин на грунті остеохондрозу шийного відділу хребта нестабільності міжхребцевих дисків (лістез СЗ-С6) з ознаками внутрішньо-черепної гіпертензії, стійким вестибулоатактичним та цервікокраніалгічним синдромами, післятравматичний астеїчний синдром, ангіоспазм судин сітківки на обох очах. Хвора поступила з скаргами на загальну слабість, постійний біль голови, затерпання верхніх кінцівок, різке обмеження активних рухів верхніх кінцівок, поганий сон, підвищення артеріального тиску. З анамнезу відомо, що вказані скарги турбують після перенесеної ДТП 20.05.2016 року.

Задовольняючи частково позовні вимоги та стягуючи кошти на відшкодування ОСОБА_2 моральної шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, визначаючи її розмір, суд першої інстанції вірно керувався положеннями ст. ст. 23, 1167 ЦК України, постановою Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної шкоди» від 31.03.1995 року, відповідно до якої слід враховувати глибину, тривалість фізичних і душевних страждань, яких внаслідок неправомірних дій відповідача зазнав позивач, враховувати вимоги розумності і справедливості. Суд прийшов до висновку, що внаслідок неправомірних дій відповідача були порушені життєві звязки позивача, він змушений був прикладати зусиль для нормалізації свого життя, що потребувало від нього певних зусиль.

Крім того, судом першої інстанції вірно враховано, що оскільки страхова виплата за шкоду, заподіяну здоровю потерпілому виплачена позивачу страховою компанією у розмірі 7182 грн. 55 коп., то сума, яка виплачена страховою компанією в рахунок відшкодування моральної шкоди розрахована та виплачена відповідачем у відповідності до вимог ст. 26-1 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів». Позивачем порядок нарахування та проведення виплати страховою компанію у розмірі 7 541,68 грн. не оскаржувався.

Разом з тим, колегія суддів вважає за необхідне звернути увагу на наступне.

Моральну шкоду, зважаючи на її сутність, не можна відшкодувати у повному обсязі, оскільки не має (і не може бути) точних критеріїв майнового виразу душевного болю. Зважаючи на це, будь - яка компенсація моральної шкоди не є (і не може бути) адекватною дійсним стражданням, тому будь - який її розмір може мати суто умовний вираз.

Разом з тим, згідно абзацу другого п. 5 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31 березня 1995 року обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Наявність моральної шкоди доводиться позивачем, який в позовній заяві має зазначити, які моральні страждання та у зв'язку з чим він поніс і чим обґрунтовується розмір компенсації. Розмір відшкодування моральної шкоди оцінюється самим потерпілим та визначається у позовній заяві.

Вирішуючи вимогу позивача про відшкодування моральної (немайнової) шкоди, суд першої інстанції на зазначені вимоги закону належної уваги не звернув, та в повній мірі не встановив обсяг моральних страждань, які понесла ОСОБА_2 внаслідок винних дій відповідача.

Колегія суддів погоджується з посиланнями ОСОБА_2 в позовній заяві та апеляційній скарзі на те, що внаслідок вчиненого з вини відповідача ДТП, вона зазнала не лише фізичного болю внаслідок отриманих нею тілесних ушкоджень, але й нервового потрясіння, глибоких душевних страждань, тривалий час не могла відновити свій душевний і фізичний стан, оскільки таке підтверджується зібраними, дослідженими та перевіреними судом доказами, що районним судом при ухваленні оскаржуваного рішення належним чином не враховано.

На думку колегії суддів, визначений судом першої інстанції, розмір компенсації на відшкодування моральної шкоди не в повній мірі відповідає встановленим судом обставинам справи.

З врахуванням того, що розмір відшкодування моральної шкоди повинен бути адекватним завданій моральній шкоді, зважаючи на отримані позивачем внаслідок дорожньо-транспортної пригоди тілесні ушкодження, що призвело до вимушених змін у життєвих і виробничих стосунках позивача внаслідок неправомірних дій відповідача, їх тривалість, час та зусилля, які були необхідні для відновлення попереднього стану, беручи до уваги глибину фізичних та душевних страждань, зважаючи на те, що ОСОБА_2 змушена була проходити стаціонарне лікування, що стверджується листками непрацездатності, випискою з історії хвороби № 13686, епікриз-випискою з історії хвороби 56-65, висновком експерта № 1299, пережила емоційний стрес, враховуючи вимоги розумності та справедливості, колегія суддів, з врахуванням тих обґрунтувань підстав для стягнення моральної шкоди, зазначених позивачем у позовній заяві, вбачає підстави для збільшення розміру на відшкодування завданої ОСОБА_4 моральної шкоди, оскільки 4 640,87 грн., які стягнув суд першої інстанції на відшкодування завданої ОСОБА_2 моральної шкоди, є дещо заниженим і такий не відповідає глибині, тривалості її моральних страждань та душевних переживань і вважає, що така підлягає стягненню в розмірі 10 000 грн.

Відповідно до п.2 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до вимог Цивільного процесуального кодексу України нормативно-правовий акт № 1618-IV від 18.03.2004, ст. 141 ЦПК України з відповідача підлягають стягненню в користь позивача судові витрати, понесені при сплаті судового збору за подання апеляційної скарги, пропорційно розміру задоволених вимог.

Керуючись ст. ст. 258, 259, 268, 367-369, 374 ч.1 п.2, 376, 381-384, 390 ЦПК України, колегія суддів,-

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Пустомитівського районного суду Львівської областівід 20 липня 2017 року в частині розміру стягуваної з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 моральної шкоди, заподіяної внаслідок ДТП змінити, збільшивши такий з 4640, 87 грн.до 10 000, 00 грн. ( десять тисяч грн. 00 коп.).

Стягнути з ОСОБА_4 в користь держави 704 (сімсот чотири грн. 00 коп.) судового збору.

В решті рішення суду залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складений 23 червня 2018 року.

Головуюча Копняк С.М.

Судді: Бойко С.М.

ОСОБА_8