Постанова

Іменем України

20 червня 2018 року

м. Київ

справа № 475/498/16-ц

провадження № 61-6650св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є.,

суддів: Антоненко Н. О., Журавель В. І., Коротуна В. М., Курило В. П. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - публічне акціонерне товариство «Райффайзен Банк Аваль»,

відповідачі: ОСОБА_2, ОСОБА_3,

третя особа: спеціалізована кредитно-фінансова господарська організація «Миколаївський обласний фонд підтримки індивідуального житлового будівництва на селі»,

розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення сторін касаційну скаргу публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» на рішення Доманівського районного суду Миколаївської області від 05 серпня 2016 року у складі судді Єгорової Н. І. та рішення апеляційного суду Миколаївської області від 29 вересня 2016 року у складі колегії суддів: Данилової О. О., Лівінського І. В., Самчишиної Н. В.,

ВСТАНОВИВ:

У липні 2016 року публічне акціонерне товариство «Райффайзен Банк Аваль» (далі - ПАТ «Райффайзен Банк Аваль») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про визнання недійсним договору купівлі-продажу.

Позовна заява мотивована тим, що 19 червня 2008 року між ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» та ОСОБА_2 укладено кредитний договір та договір іпотеки, за яким у забезпечення виконання кредитних зобов'язань боржник передав в іпотеку будинок, розташований за адресою АДРЕСА_1. 19 липня 2012 року ОСОБА_2 звернувся до банку з заявою про надання дозволу на реалізацію іпотечного майна з умовою оплати покупцем вартості нерухомості за кошти Фонду шляхом перерахування їх на рахунок банку для погашення кредитної заборгованості. У серпні 2012 року банк надав дозвіл на реалізацію іпотечного майна. 14 серпня 2012 року між ОСОБА_2 як продавцем та ОСОБА_3 як покупцем укладено договір купівлі-продажу нерухомого майна. Проте грошові кошти на рахунок банку не надійшли, а листом від 30 липня 2014 року Фонд повідомив банк про відмову у видачі кредиту, а також недійсність гарантійного листа.

Посилаючись на невиконання сторонами умови договору купівлі-продажу, обман та зловмисну домовленість представника однієї сторони з другою стороною, банк просив визнати недійсним договір купівлі-продажу від 14 серпня 2012 року з посиланням на статті 203, 215, 230, 232 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України).

Відповідачі позов не визнали, посилаючись на відсутність своєї вини, та подали заяву про застосування позовної давності, перебіг якої почався з серпня 2012 року (дати укладення угоди).

Рішенням Доманівського районного суду Миколаївської області від 05 серпня 2016 року у задоволенні позову ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивач довів не всі обставини, якими обґрунтовував позов, але, звернувшись до суду у липні 2016 року, пропустив строк позовної давності, перебіг якої розпочався з жовтня 2012 року. Отже, підставою для відмови в позові суд зазначив пропуск позовної давності.

Рішенням апеляційного суду Миколаївської області від 29 вересня 2016 року рішення Доманівського районного суду Миколаївської області від 05 серпня 2016 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовлено у зв'язку з недоведеністю його підстав.

Рішення суду апеляційної інстанції мотивовано тим, що ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» не є стороною договору купівлі-продажу, його вимога про визнання угоди недійсною за пунктом 1 статті 230 ЦК України задоволенню не підлягає. Ненадання покупцем ОСОБА_3 належно завіреної копії договору Фонду виходять за межі правовідносин, які виникли між сторонами при укладенні договору, а тому у будь-якому випадку не можуть вважатись обманом у розумінні статті 230 ЦК України. Позивач послався на домовленість представника однієї сторони з другою стороною щодо їх подальших дій у взаємовідносинах з Фондом, що не стосується умов, передбачених статтею 232 ЦК України.

Суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що позивач не довів обставини, передбачені пунктом 5 статті 203 та статтями 230 та 232 ЦК України, тому немає підстав для задоволення позову про визнання договору недійсним.

У жовтні 2016 року ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» подало до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення Доманівського районного суду Миколаївської області від 05 серпня 2016 року та рішення апеляційного суду Миколаївської області від 29 вересня 2016 року та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.

Касаційна скарга мотивована тим, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3 є близькими родичами (батько та син), тому ненадання ОСОБА_3 належним чином засвідченого договору купівлі-продажу до спеціалізованої кредитно-фінансової господарської організації «Миколаївський обласний фонд підтримки індивідуального житлового будівництва на селі» має ознаки зловмисної домовленості між сторонами з метою уникнення виконання зобов'язань за кредитним договором за рахунок заставного майна, що було забезпеченням за кредитним договором ОСОБА_2

У лютому 2017 року ОСОБА_3 подав до суду заперечення, в якому просить касаційну скаргу відхилити, а рішення апеляційного суду Миколаївської області від 29 вересня 2016 року залишити без змін.

Заперечення мотивовано тим, що посилання позивача на вимоги пункту 5 статті 203 ЦК України як підставу для задоволення позову є необґрунтованими, оскільки вказана норма не регулює ці правовідносини. Позивачем не доведено, що на момент укладення договору сторони не бажали реального настання правових наслідків, обумовлених цим договором. А той факт, що обумовлені договором кошти не були перераховані на розрахунковий рахунок продавця в ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» не є підставою для визнання договору недійсним.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» Цивільного процесуального кодексу України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядається спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У лютому 2018 року справу передано до Верховного Суду.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення.

Касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною першою статті 400 ЦПК України встановлено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Рішення Доманівського районного суду Миколаївської області від 05 серпня 2016 року скасовано рішенням апеляційного суду Миколаївської області від 29 вересня 2016 року, а тому судом касаційної інстанції не перевіряється.

Оскаржуване рішення апеляційного суду Миколаївської області від 29 вересня 2016 року ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а аргументи касаційної скарги висновків суду не спростовують.

Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 ЦК України, а саме - зміст правочину не може суперечити закону; особа повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення має відповідати внутрішній волі та бути вільним; правочин має бути спрямованим на настання правових наслідків; а правочин, вчинений батьками, не може суперечить інтересам їх дітей.

Проте невиконання сторонами, або однією із сторін умов угоди, в тому числі і щодо сплати коштів за придбане майно у визначений у договорі спосіб, може бути підставою вимоги про розірвання договору (глава 53 ЦК України) та не є умовою його недійсності.

Іншою підставою недійсності угоди відповідно до статті 230 ЦК України банк зазначив укладення договору під впливом обману, яким вважав «фактичне, а можливо і навмисне» ненадання покупцем ОСОБА_3 Фонду належно завіреної копії договору купівлі-продажу від 14 серпня 2012 року.

Відповідно до частини першої статті 230 ЦК України, якщо одна із сторін навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 ЦК України), такий правочин визнається судом недійсним.

Судом встановлено, що 19 червня 2008 року на забезпечення виконання умов кредитного договору № 014/08-12/8030В між банком, правонаступником якого є ПАТ «Райффайзен Банк Аваль», та позичальником ОСОБА_2 укладено договір іпотеки, предметом якого є житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, розташований за адресою: вулиця Механізаторів, 49 у смт Доманівка Миколаївської області.

02 лютого 2011 року рішенням Доманівського районного суду Миколаївської області з ОСОБА_2 на користь ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» стягнута кредитна заборгованість станом на 22 вересня 2010 року у розмірі еквівалентному 15 655,47 доларів США.

19 липня 2012 року ОСОБА_2 звернувся до банку з заявою про надання дозволу на добровільну реалізацію іпотечного майна, якою погодився, що кошти, виручені від реалізації, будуть перераховані банку та направлені на погашення кредитної заборгованості.

До заяви банку ОСОБА_2 додав письмову заяву ОСОБА_3 на згоду придбати предмет іпотеки та гарантійний лист Фонду, яким гарантоване перерахування на особистий рахунок ОСОБА_2, відкритий у банку, бюджетних коштів у розмірі 100 000,00 грн та зазначені умови перерахунку.

14 серпня 2012 року ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» звернулося до нотаріуса з заявою про зняття заборони відчуження з предмета іпотеки.

14 серпня 2012 року між ОСОБА_2 як продавцем та ОСОБА_3 як покупцем укладено договір купівлі-продажу житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, розташованого за адресою: АДРЕСА_1

Відповідно до пункту 2 договору покупець зобов'язався сплатити продавцю вартість майна із залучених від Фонду грошових коштів шляхом перерахування їх на особовий рахунок продавця в ПАТ «РайффайзенБанк Аваль».

Обумовлених коштів ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» не отримало.

30 жовтня 2012 року та 30 липня 2014 року банк звертався до Фонду з відповідними запитами.

26 серпня 2014 року Фонд надіслав банку листа, яким повідомив про відмову у наданні кредиту у зв'язку з невиконанням умов надання коштів та відсутності печатки на гарантійному листі.

ПАТ «Райффайзен Банк Аваль», звертаючись до суду з позовом про визнання договору купівлі-продажу недійсним, зазначило, що наміри покупця ОСОБА_2.) не були спрямовані на реальне настання правових наслідків укладеного правочину - сплату коштів за придбане майно, що на думку позивача, суперечить пункту 5 статті 203 ЦК України та статті 215 ЦК України.

Відповідно до пункт 7 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, визначених законом.

Апеляційний суд зробив правильний висновок про те, що обставини, які виникли між сторонами при укладенні договору, не можуть вважатись обманом.

Крім того, позивач не довів обставин, передбачених пунктом 5 статті 203 ЦК України та статтями 230, 232 ЦК України. Тому немає підстав для задоволення позову про визнання договору недійсним.

ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» не позбавлений можливості звернутися до суду з позовом про захист порушеного права у передбачений законом інший спосіб.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Оскаржуване рішення суду апеляційної інстанції відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Статтею 410 ЦПК України визначено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують, на правильність судових рішень не впливають.

Оскільки апеляційним судом повно та всебічно з'ясовано дійсні обставини справи, надано належну оцінку зібраним у ній доказам, постановлено законне і обґрунтоване рішення, подану касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення апеляційного суду - без змін.

Керуючись статтями 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційної цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» залишити без задоволення.

Рішення апеляційного суду Миколаївської області від 29 вересня 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий М. Є. Червинська

Судді: Н. О. Антоненко

В.І. Журавель

В.М. Коротун

В.П. Курило