Постанова

Іменем України

27 червня 2018 року

м. Київ

справа № 552/992/17

провадження № 61-25250св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

Висоцької В. С. (суддя-доповідач), Пророка В. В., Фаловської І. М.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

представник позивача - ОСОБА_5,

відповідач - публічне акціонерне товариство «Полтавський машинобудівний завод»,

представник відповідача - ОСОБА_6,

розглянув у попередньому судовому засіданні в порядку письмового провадження касаційну скаргу публічного акціонерного товариства «Полтавський машинобудівний завод», в інтересах якого діє ОСОБА_7, на рішення Київського районного суду м. Полтави від 16 березня 2017 року у складі судді Миронець О. К., додаткове рішення Київського районного суду м. Полтави від 16 березня 2017 року у складі судді

Миронець О. К. та ухвалу апеляційного суду Полтавської області від 15 травня 2017 року у складі колегії суддів: Пікуля В. П., Обідіної О. І., Прядкіної О. В.,

ВСТАНОВИВ :

У лютому 2017 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до публічного акціонерного товариства «Полтавський машинобудівний завод» (далі - ПАТ «Полтавський машинобудівний завод»), вимоги якого зменшив під час розгляду справи та просив стягнути з відповідача на його користь 15 223,83 грн середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України та судові витрати.

Позов мотивовано тим, з 27 серпня 2002 року позивач працював у відповідача заливальником металу 3 розряду. Під час всього періоду його роботи заробітна плата виплачувалася із значними затримками, однак компенсації втрат частки заробітної плати у зв'язку з затримкою термінів її виплати та індексації заробітної плати не нараховувалася.

17 вересня 2015 року позивач звільнився з роботи у ПАТ «Полтавський машинобудівний завод» за власним бажанням відповідно до статті 38 КЗпП України. Станом на день звільнення відповідач не виплатив йому компенсації витрат частки заробітної плати у зв'язку з затримкою термінів її виплати та індексації заробітної плати.

Посилаючись на наведене та відповідно до вимог статей 116, 117 КЗпП України просив стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з урахуванням співмірності суми, що підлягає стягненню та розміру заробітної плати.

Рішенням Київського районного суду м. Полтави від 16 березня 2017 року позов задоволено.

Стягнуто з ПАТ «Полтавський машинобудівний завод» на користь ОСОБА_4 в рахунок відшкодування компенсації середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 15223,83 грн.

Стягнуто з ПАТ «Полтавський машинобудівний завод» на користь держави 640 грн. судового збору.

Додатковим рішенням Київського районного суду м. Полтави від 16 березня 2017 року стягнуто з ПАТ «Полтавський машинобудівний завод» на користь позивача 3200 гривень витрат на правову допомогу.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що за час роботи відповідач нараховував і виплачував позивачу заробітну плату, але виплата індексації та компенсації втрати частини заробітної плати проведена підприємством лише 22 листопада 2016 року в сумі 719,93 грн. Індексація оплати праці, передбачена Законом України «Про індексацію грошових доходів населення», та компенсація втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати, передбачена Законом України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати» є частиною заробітної плати працівника, тому на підставі частини другої статті 233 КЗпП України працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

При визначені розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні суд першої інстанції врахував розмір спірної суми, яка не була виплачена позивачу при звільненні та становить 719,93 грн, та, з урахування принципу співмірності, визначив його розмір в сумі 15 223,83 грн.

Ухвалою апеляційного суду Полтавської області від 15 травня 2017 року апеляційну скаргу ПАТ «Полтавський машинобудівний завод» відхилено Рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Ухвала мотивована тим, що спір про належні позивачу індексації та компенсації втрати частини заробітної плати у сумі 719, 93 грн відсутній, оскільки відповідач вказані кошти виплатив добровільно, але з порушенням встановлених строків. Суд першої інстанції повно встановив фактичні обставини справи з дотриманням норм процесуального права, вірно застосував норми матеріального права, що регулюють спірні правовідносини, та ухвалив законне і обґрунтоване рішення.

У касаційній скарзі, поданій у червні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ПАТ «Полтавський машинобудівний завод», посилаючись на неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального і порушення норм процесуального права просить скасувати ухвалені у справі рішення та відмовити у задоволенні позову.

Касаційна скарга мотивована тим, що судами не досліджено належним чином та не надано оцінку і жодним чином не відображено у мотивувальній частині рішень доказам, а саме: листу Управління Держпраці у Полтавській області від 27 жовтня 2016 року та поясненням самого позивача, в яких він повідомив, що про порушення його прав йому стало відомо за рік до звернення до суду з даним позовом.

Судами помилково не взято до уваги зазначених доказів та доводів відповідача щодо пропуску строку позовної давності, у зв'язку чим не застосовано норми статті 233 КЗпП України при прийнятті рішень та не враховано, що позивачем пропущено строк позовної давності, передбачений статтею 233 КЗпП України.

У касаційній скарзі позивач посилається на те, що несплачена позивачу сума в розмірі 719,93 грн є незначною в порівнянні з його середнім заробітком та задоволеною судом сумою компенсації, одразу після виявлення Управлінням Держпраці порушення, вказана сума була перерахована позивачу в добровільному порядку, жодних претензій до відповідача від позивача не надходило з дня звільнення - 17 вересня 2015 року і до вересня 2016 року.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16 червня 2017 року відкрито касаційне провадження у справі за касаційною скаргою ПАТ «Полтавський машинобудівний завод» на вищевказані судові рішення. Справу витребувано із суду першої інстанції.

У відзивах на касаційну скаргу позивач не погодився з доводами відповідача та просив залишити ухвалені у справі рішення судів першої та апеляційної інстанції без змін, посилаючись на їх законність і обґрунтованість.

15 грудня 2017 року набув чинності Закон України від 3 жовтня 2017 року

№ 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального

кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів».

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до підпункту 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення

змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

15 травня 2018 року справу передано до Верховного Суду.

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною першою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Касаційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

За правилами статті 116 КЗпП Українипри звільненні працівника виплата всіх сум, що йому належать від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після предявлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

За змістом частини першою статті 117 КЗпП України, у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому розі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Відповідно до частини 1 статті 2 Закону України «Про оплату праці» основна заробітна плата це - винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов'язки). Вона встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців.

Частиною 2 вказаної статті визначено, що додаткова заробітна плата це - винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці. Вона включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов'язані з виконанням виробничих завдань і функцій.

З урахуванням змісту наведених норм, суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд правильно виходив з того, що індексація є частиною заробітної плати працівника та на такі виплати поширюється дія статті 117 КЗпП України.

Встановивши, що при звільненні позивача 17 вересня 2015 року на підставі статті 38 КЗпП України (за власним бажанням), відповідач виплатив індексацію та компенсацію втрати частини заробітної плати у сумі 719,93 грн лише 22 листопада 2016 року, суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, правильно застосував наведені вище норми матеріального права до спірних правовідносин та, з урахуванням з урахування принципу співмірності, визначив його розмір в сумі 15 223,83 грн.

Доводи касаційної скарги відповідача про пропуск позивачем строку звернення до суду спростовуються тим, що індексація оплати праці, передбачена Законом України «Про індексацію грошових доходів населення», та компенсація втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати, передбачена Законом України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати», є частиною заробітної плати працівника, тому за змістом частини другої статті 233 КЗпП України працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Також вбачаються необґрунтованими доводи касаційної скарги відповідача щодо неврахування судами принципу співмірності, оскільки невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог лише на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку. Застосування принципу співмірності при визначенні розміру відшкодування працівникові середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні є правом суду. У даному випадку суд першої інстанції визначив суму середнього заробітку з урахуванням співмірності спірної суми, яка не була виплачена позивачеві при звільненні, та період затримки у розрахунку при звільненні.

Наведені у касаційній скарзі доводи відповідача зводяться до незгоди з висновками судів першої та апеляційної інстанції стосовно встановлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судами попередніх інстанцій, які їх обґрунтовано спростували.

За своїм змістом доводи касаційної скарги є аналогічними запереченням на позов та аргументам, викладеним в апеляційній скарзі, яким суди попередніх інстанції дали належну оцінку.

Колегія суддів перевірила доводи касаційної скарги на предмет законності судових рішень виключно в межах заявлених в суді першої інстанції вимог та які безпосередньо стосуються правильності застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального і дотримання норм процесуального права, у зв'язку із чим, не вдається до аналізу і перевірки інших доводів, які за своїм змістом зводяться до переоцінки доказів та встановлення обставин, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані рішення суду першої та апеляційної інстанції - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ :

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства «Полтавський машинобудівний завод» залишити без задоволення.

Рішення Київського районного суду м. Полтави від 16 березня 2017 року, додаткове рішення Київського районного суду м. Полтави від 16 березня

2017 року та ухвалу апеляційного суду Полтавської області від 15 травня

2017 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді: В. С. Висоцька

В. В. Пророк

І. М. Фаловська