Справа №443/799/17
Провадження №2/443/301/18
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 червня 2018 року Жидачівський районний суд Львівської області

в складі: головуючої-судді ОСОБА_1,

з участю секретаря судового засідання Рибакової І.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Жидачів цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання права власності на майно в порядку спадкування за заповітом, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_2, звернувся в суд з позовною заявою, якою просить суд ухвалити рішення, яким визнати за ним в порядку спадкування за заповітом після смерті його матері ОСОБА_4, яка померла 26 червня 2016 року, право власності на житловий будинок з надвірними спорудами, що в с. Заболотівці по вул. Миру, 201 Жидачівського району Львівської області.

В обґрунтування позовних вимог позивач покликається на те, що житловий будинок з надвірними спорудами, що в с. Заболотівці по вул. Миру, 201 Жидачівського району Львівської області, на праві особистої власності належав колгоспному двору, членами якого були: ОСОБА_5 голова двору, ОСОБА_6 (дружина), ОСОБА_4 (дочка), ОСОБА_7 (зять), ОСОБА_2 (онук), що підтверджується записами в погосподарських книгах. Частка кожного становила 1/5 житлового будинку. 21 травня 1993 року помер його дідусь ОСОБА_5 голова двору, а 18 червня 2001 року ОСОБА_6 (його бабуся та дружина останнього), яким на день смерті належали частки спірного житлового будинку. На випадок своєї смерті померлі заповіту не склали. Відтак, його матір та дочка останніх ОСОБА_4 успадкувала майно (прийняла спадщину) після смерті своїх батьків, оскільки фактично вступила в управління та володінням спадковим майном, незважаючи, що у встановленому законом порядку та строк, своїх прав не оформила. Окрім того, 10 жовтня 2013 року помер його батько. Належну останньому частку спірного житлового будинку фактично успадкувала ОСОБА_4, оскільки на момент відкриття спадщини постійно проживала з спадкодавцем. Разом з тим, 26 червня 2016 року померла його мати ОСОБА_4. Після її смерті відкрилась спадщина, яка складається із частини житлового будинку з надвірними спорудами, що в с. Заболотівці по вул. Миру, 201 Жидачівського району Львівської області. На випадок своєї смерті матір склала заповіт, згідно якого все належне їй майно заповіла йому. Відтак, він як єдиний спадкоємець за заповітом, звернувся з заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за заповітом після смерті ОСОБА_4, проте отримав відмову у видачі свідоцтва про право на спадщину у звязку з тим, що відсутні правовстановлюючі документи на житловий будинок з надвірними спорудами, що знаходиться по вул. Миру, 201 в с. Заболотівці Жидачівського району Львівської області, що належав померлій і є спадковим майном. Вказана відмова позбавляє його можливості належним чином реалізувати волю спадкодавця та свої спадкові права, а тому змушений звернутись до суду за захистом своїх прав.

Позивач ОСОБА_2 подав заяву про розгляд справи у його відсутності, позовні вимоги підтримує, покликаючись на мотиви викладені в позовній заяві та просить їх задовольнити.

Відповідач ОСОБА_3 подав заяву про розгляд справи в його відсутності, оскільки позовні вимоги визнає та не заперечує проти визнання за позивачем права власності на спірне майно.

Згідно з ч.2 ст.247 ЦПК України, у зв'язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.

Відповідно до ч.3 ст.13, ч.2 ст.49, ч.4 ст.206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення з наступних підстав.

Стаття 41 Конституції України зазначає, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом.

Відповідно до п. 4 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України Цивільний кодекс України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов'язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності. А відтак, при постановленні рішення по даній справі, слід керуватися положенням ЦК УРСР в редакції 1963 року. Окрім цього, при вирішенні вказаного судового спору також слід керуватися нормами ЦК України 2004 року, оскільки спадкування спадкового майна має місце після прийняття нового Цивільного Кодексу України.

Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до ст. 392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

В судовому засіданні встановлено та підтверджується долученим витягом з погосподарської книги с. Заболотівці Жидачівського району Львівської області №1660 від 22 вересня 2016 року, що станом на 30 червня 1990 року по с. Заболотівці вул. Миру, 201 Жидачівського району Львівської області рахувався житловий будинок за колгоспним двором, членами якого були: ОСОБА_5 голова двору, ОСОБА_6 (дружина), ОСОБА_4 (дочка), ОСОБА_7 (зять), ОСОБА_2 (онук) /а.с. 5/.

Згідно технічного паспорта від 15 серпня 2016 року(копія якого долучена до матеріалів справи) на житловий будинок №201 по вулиці Миру в с. Заболотівці Жидачівського району Львівської області, загальна площа вказаного будинку становить 165,2 кв.м. (житлова 79,5 кв.м.). Рік забудови 1969. Інвентаризаційна вартість 547291 грн. /а.с. 16-21/.

Згідно із довідки виданої Стрийським МБТІ від 26 серпня 2016 року за вих. №1859 встановлено, що згідно даних технічного архіву Стрийського МБТІ право власності на житловий будинок №201 по вулиці Миру в с. Заболотівці Жидачівського району Львівської області не зареєстровано /а.с. 22/.

Згідно із листом Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.05.2013 №24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування», погосподарські книги є особливою формою статистичного обліку, що здійснюється в Україні (УРСР) із 1979 року. В погосподарських книгах при визначенні року побудування зазначається рік введення в експлуатацію будинку.

Погосподарські книги є особливою формою статистичного обліку, що здійснюється в Україні (УРСР) із 1979 року. В погосподарських книгах при визначенні року побудування зазначається рік введення в експлуатацію будинку.

На виконання постанови Ради Міністрів УРСР від 11 березня 1985 року № 105 у 1985 - 1988 роках сільськими, селищними, районними Радами народних депутатів ухвалювалось рішення щодо оформлення права власності та реєстрації будинків у бюро технічної інвентаризації за даними погосподарських книг сільських, селищних Рад із додатками списків громадян, яким ці будинки належали.

Проте, незважаючи на внесення записів у погосподарські книги, більшість громадян своє право власності в БТІ не зареєстрували (не оформили).

Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затверджена заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року, яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу України від 13 грудня 1995 року № 56, передбачала обов'язкову реєстрацію (інвентаризацію) будинків і домоволодінь у межах міст і селищ (п. 4 Інструкції), в тому числі й на підставі записів у погосподарських книгах (п. 20 Інструкції).

Тобто записи у погосподарських книгах визнавались в якості актів органів влади (публічних актів), що підтверджують право приватної власності.

При вирішенні питання щодо визнання права власності на житлові будинки, споруди у порядку спадкування, записи у погосподарських книгах оцінюються у сукупності з іншими доказами, наприклад, ухваленими органами місцевого самоврядування рішеннями про оформлення права власності громадян на будинки, технічним паспортом на будівлі, документами про відведення в установленому порядку земельних ділянок під забудову тощо.

Як вбачається з п. 6 постанови Пленум Верховного суду України №20 від 22.12.95 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності», спори щодо майна колишнього колгоспного двору, яке було придбане до 15 квітня 1991 року, мають вирішуватися за нормами, ще регулювали власність цього двору, а саме: а) право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні. Такими, що втратили це право, вважаються працездатні члени двору, які не менше трьох років підряд до цієї дати не брали участі своєю працею і коштами у веденні спільного господарства двору (в цей строк не включається час перебування на дійсній строковій військовій службі, навчання в учбовому закладі, хвороба); б) розмір частки члена двору визначається виходячи з рівності часток усіх його членів, включаючи неповнолітніх та непрацездатних. Частку працездатного члена двору може бути зменшено або відмовлено у її виділенні при недовгочасному його перебуванні у складі двору або незначній участі працею чи коштами в господарстві двору. Особам, які вибули з членів двору, але не втратили права на частку в його майні, вона визначається виходячи з того майна двору, яке було на час їх вибуття і яке збереглося.

Відповідно до частини першої статті 120 ЦК УРСР (у редакції, що була чинною на час виникнення правовідносин) майно колгоспного двору належить його членам на праві сумісної власності.

Згідно із частиною другою статті 123 ЦК УРСР (у редакції, що була чинною на час виникнення правовідносин) розмір частки члена двору встановлюється виходячи з рівності часток усіх членів двору, включаючи неповнолітніх і непрацездатних.

Таким чином, дослідженими у судовому засіданні обставинами справи встановлено, що спірний житловий будинок в с. Заболотівці по вул. Миру, 201 Жидачівського району Львівської області належав суспільній групі господарств «колгоспний двір», членами якого були: ОСОБА_5 голова двору, ОСОБА_6 (дружина), ОСОБА_4 (дочка), ОСОБА_7 (зять), ОСОБА_2 (онук). Частка кожного члена двору становила 1/5.

З долученої до матеріалів справи довідки виданої виконкомом Бережницької сільської ради Жидачівського району Львівської області від 13 червня 2017 року №1064, вбачається, що 21 травня 1993 року помер ОСОБА_5 голова двору. Вказаний факт додатково підтверджується свідоцтвом про смерть серії ІІІ-СГ №421306. Після його смерті відкрилась спадщина на належну померлому частку спірного житлового будинку. Від імені ОСОБА_5 у виконкомі Бережницької сільської ради заповіту не посвідчувалося. Разом з тим, на день смерті спадкодавця разом з ним проживала і була зареєстрована його дружина ОСОБА_6 /а.с. 9, 15/.

При вищевказаних обставинах, встановлено, що відповідно до норм статей 529, 549 ЦК УРСР (у редакції, що була чинною на час виникнення правовідносин) ОСОБА_6 спадщину після смерті ОСОБА_5 прийняла, оскільки як спадкоємець першої черги фактично вступила в управління та володіння спадковою частиною будинку, незважаючи, що у встановленому законом порядку та строк, своїх прав не оформила.

Також з вищезазначеної довідки від 13 червня 2017 року №1064, встановлено, що 18 червня 2001 року померла ОСОБА_6. Вказаний факт додатково підтверджується свідоцтвом про смерть серії І-СГ №223058, копія якого наявна в матеріалах справи. Після її смерті відкрилась спадщина на належну померлій частку спірного житлового будинку. Від імені ОСОБА_6 у виконкомі Бережницької сільської ради було посвідчено заповіт в користь дочки ОСОБА_4, яка на день смерті спадкодавця проживала та була зареєстрована разом із нею /а.с. 9, 14/.

При вищевказаних обставинах, встановлено, що відповідно до норм статей 534, 549 ЦК УРСР (у редакції, що була чинною на час виникнення правовідносин) ОСОБА_4 спадщину після смерті ОСОБА_6 прийняла, оскільки як спадкоємець за заповітом вступила в управління та володіння спадковою частиною будинку, незважаючи, що у встановленому законом порядку та строк, своїх прав не оформила.

Дослідженим в судовому засіданні матеріалами справи також встановлено, що ОСОБА_4 у відповідності до ст. 1218 ЦК України успадкувала після смерті ОСОБА_7, померлого 10 жовтня 2013 року, належну останньому частку спірного житлового будинку. Факт смерті ОСОБА_7, додатково підтверджується долученою до матеріалів справи копією свідоцтва про смерть серії І-СГ №329374 /а.с. 13/.

Разом з тим, в судовому засіданні встановлено та підтверджується долученою копією свідоцтва про смерть, що 26 червня 2016 року, у віці 66 років, померла ОСОБА_4, про що 26 червня 2016 року зроблено відповідний актовий запис №18 та виконавчим комітетом Бережницької сільської ради Жидачівського району Львівської області, від 26 червня 2016 року, видано свідоцтво про смерть серії І-СГ №428804 /а.с. 12/.

Спадщина відкрилася в цей же день, у відповідності до вимог ч. 2 ст. 1220 ЦК України.

Відповідно до ст.ст. 1216-1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків спадщини від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Судом встановлено, що спадщина померлої складається з частини житлового будинку з надвірними спорудами, що в с. Заболотівці по вул. Миру, 201 Жидачівського району Львівської області (1/5 як член колишнього колгоспного двору та 3/5 успадковані після смерті чоловіка та батьків) та земельних ділянок.

З наявної в матеріалах справи копії заповіту від 01 червня 2016 року, вбачається, що ОСОБА_4 на випадок своєї смерті зробила таке розпорядження: «все моє майно, де б воно не було і з чого б воно не складалося, і взагалі все те, що мені буде належати на день моєї смерті, і на що я за законом матиму право заповідаю своєму сину ОСОБА_2». Судом встановлено, що на день смерті заповідача заповіт не змінений та не скасований /а.с. 7/.

Відповідно до ч.1 ст.1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті.

Відповідно до ст. 1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.

Відповідно до ч. 1 ст.1235 ЦК України заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин.

Відповідно до ст.ст.1268, 1269, 1270 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її; спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, має подати до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини; для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини.

Так, дослідженими в судовому засіданні матеріалами витребуваної спадкової справи до майна померлої 26 червня 2016 року ОСОБА_4 встановлено, факт звернення ОСОБА_2 із заявою про прийняття спадщини після смерті його матері ОСОБА_4, яка померла 26 червня 2016 року та отримання останнім свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 29 листопада 2016 року, а саме на спадкові земельні ділянки.

Разом з тим, постановою державного нотаріуса Жидачівського районного нотаріального округу №309/02-31 від 12 червня 2017 року, встановлено факт відмови позивачу у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом після смерті матері на інше майно(будинок), у звязку з тим, що відсутні правовстановлюючі документи на житловий будинок з надвірними спорудами, що знаходиться по вул. Миру, 201 в с. Заболотівці Жидачівського району Львівської області, що належав померлій і є спадковим майном /а.с. 4/.

Відповідно до п. 23 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику у справах про спадкування» від 30 травня 2008 року за № 7 передбачено, що свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження.

Таким чином, враховуючи свободу заповіту як фундаментальний принцип спадкового права; те, що позивач оформити право власності на спірний житловий будинок, в нотаріальному порядку не має можливості у зв'язку з відмовою нотаріуса у видачі свідоцтва про право на спадщину; відповідач позовні вимоги визнав та проти задоволення позову не заперечує, що не суперечить закону, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб; будь-яких інших спадкоємців, які б претендували на спірне майно, судом не встановлено, а тому враховуючи наведене, зібрані по справі докази, оцінені судом належним чином кожен окремо на їх достовірність та допустимість, а також їх достатність та взаємний зв'язок у сукупності, суд вважає позов обґрунтованим, підставним та таким, що підлягає задоволенню в повному обсязі.

Керуючись ст.ст. 12, 13, 81, 223, 229, 247, 258, 259, 263-265 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В:

позов задовольнити повністю.

Визнати за ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, в порядку спадкування за заповітом після смерті його матері ОСОБА_4, яка померла 26 червня 2016 року, право власності на житловий будинок з надвірними спорудами, що в с. Заболотівці по вул. Миру, 201 Жидачівського району Львівської області.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Львівської області шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня проголошення, а вразі проголошення лише вступної та резолютивної частин або у разі розгляду справи без повідомлення учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

СУДДЯ І.І. Ціпивко