Постанова

Іменем України

20 червня 2018 року

м. Київ

справа № 592/9052/16-ц

провадження № 61-32413св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Курило В. П. (суддя-доповідач), Коротуна В. М.,

Червинської М. Є.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - ОСОБА_5,

третя особа - служба у справах дітей Сумської міської ради,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_5 на рішення Ковпаківського районного суду міста Суми від 12 квітня 2017 року у складі судді Котенко О. А. та ухвалу апеляційного суду Сумської області від 14 червня 2017 року у складі колегії суддів: Криворотенка В. І., Левченко Т. А.,

Хвостика С. Г.,

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2016 року ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом до

ОСОБА_5, третя особа - служба у справах дітей Сумської міської ради про відібрання дитини, визначення місця проживання дитини, стягнення аліментів на утримання дитини.

Позовна заява мотивована тим, що 27 січня 2012 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 укладено шлюб, який розірвано рішенням Ковпаківського районного суду мста Суми від 17 лютого 2016 року.

За час перебування у шлюбі, ІНФОРМАЦІЯ_1 у них народився син - ОСОБА_7.

З липня 2016 року ОСОБА_4 проживає в АДРЕСА_3 Це двохкімнатна квартира, в якій одна з кімнат обладнана для дитини. ОСОБА_4 працює, має постійний заробіток. Дитина влаштована до дитячого садка «Волошка».

Після розірвання шлюбу відповідач чинить їй перешкоди у спілкуванні з дитиною.

02 липня 2016 року відповідач забрав дитину з дитячого садка і до цього часу дитина проживає з ним.

ОСОБА_4 не може навіть спілкуватися з сином, відповідач не відповідає на її дзвінки. З цього приводу вона зверталася до служби у справах дітей Сумської міської ради, Сумського відділу поліції.

Відповідачем та колом його знайомих розповсюджується неправдива інформація щодо неї, її умов проживання та її дитини.

В інтересах дитини проживати саме з нею, а не з його батьком, оскільки вона може у повному обсязі створити всі необхідні умови для проживання та нормального розвитку дитини, задовольнити гармонійний розвиток дитини.

Протягом всього часу з моменту розірвання шлюбу син постійно вказує на своє бажання жити разом з матір?ю у зв'язку з тим, що дуже до неї прив'язаний. Проживання сина разом з нею відповідає інтересам дитини. З питанням визначення місця проживання дитини вона зверталася до служби у справах дітей, але це питання в добровільному порядку не вирішено. Крім того, ОСОБА_5 самочинно, без її згоди змінив місце проживання сина, тому відповідно до статті162 СК України в судовому порядку їй необхідно вирішити питання про негайне відібрання дитини повернення її за попереднім місцем проживання.

Позивач вважає необхідним відповідно до статті 182 СК України вирішити питання про стягнення з відповідача на її користь аліментів на утримання сина.

ОСОБА_4 просила суд ухвалити рішення, яким відібрати дитину -

ОСОБА_7 у відповідача ОСОБА_5 і повернути за попереднім місцем проживання, визначити місце проживання дитини з нею, стягнути із ОСОБА_5 на її користь аліменти на утримання сина -

ОСОБА_7, в розмірі 1/4 частини його заробітку щомісячно до досягнення сином повноліття, але не менше 30 % прожиткового мінімуму для дітей відповідного віку.

Рішенням Ковпаківського районного суду міста Суми від 12 квітня 2017 року позовні вимоги задоволено частково.

Визначено місце проживання дитини ОСОБА_7 разом із матір'ю - ОСОБА_4

Стягнуто із ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 аліменти на утримання дитини - ОСОБА_7 у розмірі 1/4 частини з усіх видів заробітку (доходу) щомісячно до досягнення дитиною повноліття, але не менше 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 551, 20 грн судового збору.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь держави 551,20 грн судового збору.

Стягнуто з ОСОБА_5 на користь держави 640.00 грн судового збору.

Рішення суду першої інстанції мотивовано наявністю підстав для визначення місця проживання разом із матір?ю та стягнення аліментів на утримання дитини в розмірі 1/4 частини доходів відповідача.

Ухвалою апеляційного суду Сумської області від 14 червня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_5 відхилено.

Рішення Ковпаківського районного суду міста Суми від 12 квітня 2017 року залишено без змін.

Відхиляючи апеляційну скаргу ОСОБА_5, суд апеляційної інстанції погодився з висновком суду першої інстанції.

30 червня 2017 року ОСОБА_5 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, у якій просить скасувати рішення Ковпаківського районного суду міста Суми від 12 квітня 2017 року та ухвалу апеляційного суду Сумської області від

14 червня 2017 року та передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що суд апеляційної інстанції розглянув справу не врахувавши заяву про відкладення розгляду справи.

Висновок Служби у справах дітей Сумської міської ради щодо можливості визначення місця проживання малолітньої дитини з його матір'ю не відповідає дійсності.

Також не враховано судом той факт, що дитина ОСОБА_7 постійно проживає з батьком - ОСОБА_5, який його утримує забезпечує речами, харчами.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення»

ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Статтею 388 ЦПК України встановлено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У травні 2018 року касаційна скарга разом з матеріалами цивільної справи надійшла до Верховного Суду.

Частиною третьою статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.

Положеннями частини другої статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Вимогами частин першої та другої статті 400 ЦПК України визначено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Оскаржувані судові рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а аргументи касаційної скарги висновків судів не спростовують.

Відповідно до статті 3 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Згідно із статтею 9 Конвенції про права дитини держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Відповідно до статті 18 Конвенції про права дитини батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Із системного тлумачення статей 3, 9, 18 Конвенції про права дитини, частин другої та третьої статті 11 ст.11 Закону України «Про охорону дитинства», статті 161 СК Українислідує, що при вирішенні спору про визначення місця проживання дитини, суди мають враховувати передусім інтереси дитини.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що ОСОБА_4 проживає в двохкімнатній квартирі АДРЕСА_1, яку вона винаймає у своїх родичів.

ОСОБА_4 має постійну роботу в місті Суми, працює продавцем у фізичної особи-підприємця ОСОБА_8, отримує заробітну плату. За місцем роботи позивач характеризується позитивно.

ОСОБА_7 протягом вересня 2016 року відвідував дошкільний навчальний заклад № 21 «Волошка», мати приводила і забирала дитину з дитячого садка, відвідувала батьківські збори, цікавилася життям дитини в дошкільному навчальному закладі, що вбачається з характеристики дошкільного навчального закладу «Волошка»

Згідно висновку служби у справах дітей Сумської міської ради від 10 березня 2017 року № 437/21,07-21, 15 липня 2016 року обстежені умови проживання дитини за адресою АДРЕСА_2, та встановлено, що для проживання дитини створені належні умови, а саме окрема кімната з дитячими меблями для відпочинку, збереження особистих речей, куточком для приготування занять та ігор; для дитини придбано одяг, взуття по сезону; санітарний стан помешкання відповідає нормі. Та зроблено висновок про доцільність визначення місце проживання малолітньої дитини ОСОБА_7 з його матір'ю ОСОБА_4

За положеннями частинами першої та другої статті 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення.

Тлумачення частини першої статті 161 СК України свідчить, що під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини враховується ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення. До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема: особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов'язки по відношенню до дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку.

Європейський суд з прав людини зауважує, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. (HUNT v. UKRAINE, № 31111/04, § 54, ЄСПЛ, від 07 грудня 2006 року). При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв'язків із сім'єю, крім випадків, коли сім'я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (MAMCHUR v. UKRAINE,

№ 10383/09, § 100, ЄСПЛ, від 16 липня 2015 року).

Суди попередніх інстанцій в контексті першочергового врахування саме інтересів дитини, які переважають над інтересами батьків, дотрималися норм матеріального права, урахували висновок органу опіки та піклування служби у справах дітей Сумської міської ради від 10 березня 2017 року № 437/27.01-21, обґрунтовано визначили місце проживання малолітнього ОСОБА_7 з матір?ю.

При цьому судами враховано ту обставину, що ОСОБА_5 забрав сина та не надавав можливості зустрічатися та спілкуватися ОСОБА_4 з сином, що суперечить сімейним цінностям, які полягають в повазі один до одного та як найкращому вихованні дитини, ураховуючи інтереси дитини.

Щодо стягнення аліментів на утримання неповнолітнього ОСОБА_7, Верховний Суд зазначає таке.

Статтею 51 Конституції України та статтею 180 СК Українипередбачено, що батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Відповідно до статті 8 Закону України від 26 квітня 2001 року № 2402-ІІІ «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Згідно зі статтею 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини.

Відповідно до статі 182 СК України (в редакції, чинній на час звернення до суду з позовом) при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров'я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 4) інші обставини, що мають істотне значення.

Суд першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, врахуванням обставин, викладених в статті 182 СК України - матеріального становища відповідача, який є особою працездатного віку, має постійну роботу - працює інспектором в ТОВ «Сигнал плюс», має дохід, інших утриманців не має, обґрунтовано визначив розмір аліментів, які підлягають стягненню з відповідача на користь позивача на утримання дитини в розмірі 1/4 частини з усіх видів заробітку (доходу) щомісячно до досягнення дитиною повноліття, але не менше тридцяти відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Доводи заявника про те, що суд апеляційної інстанції безпідставно не прийняв до уваги заяву про відкладення розгляду справи та справу розглянув без участі відповідача та його представника є безпідставними з огляду на таке.

У матеріалах справи міститься заява за підписом ОСОБА_9 про відкладення розгляду справи, що призначена на 14 червня 2017 року у зв?язку з відрядженням до міста Шостка Сумської області та просить орієнтовно призначити судове засідання на кінець серпня початок вересня 2017 року.

Вказана заява судом апеляційної інстанції обґрунтовано не взята до уваги, оскільки до заяви додано копію квитка маршруту Суми - Шостка. Однак з вказаної копії квитка не вбачається хто є пасажиром вказаного маршруту. Крім того, до заяви не додано доказів на підтвердження перебування у відрядженні та хто саме буде перебувати у відрядженні.

Пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення Ковпаківського районного суду міста Суми від 12 квітня 2017 року та ухвалу апеляційного суду Сумської області від

14 червня 2017 року - без змін, оскільки підстави для скасування оскаржуваних судових рішень відсутні.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_5залишити без задоволення.

Рішення Ковпаківського районного суду міста Суми від 12 квітня 2017 року та ухвалу апеляційного суду Сумської області від 14 червня 2017 рокузалишити без змін.

Постанова оскарженню не підлягає.

Судді: В. П. Курило

В. М.Коротун

М. Є.Червинська