Ухвала

26 червня 2018 року

м. Київ

справа № 214/8526/15-ц

провадження № 61-13054св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А. (суддя-доповідач),

суддів: Карпенко С. О., Кузнєцова В. О., Ступак О. В., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1,

відповідач - Державна казначейська служба України,

третя особа - Прокуратура Дніпропетровської області,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Саксаганського районного суду міста Кривого Рогу від 05 грудня 2016 року у складі судді Щеняєвої І. Б. та ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 07 червня 2017 року у складі колегії суддів: Барильської А. П., Бондар Я. М., Зубакової В. П.,

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Державної казначейської служби України про відшкодування шкоди, завданої незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду, посилаючись на те, що ним було придбано у ОСОБА_3 за довіреністю автомобіль марки «BMW-3201» 1993 року випуску. У 2002 році він продав цей автомобіль ОСОБА_4 за 37 тис. грн. 17 лютого 2002 року старшим слідчим Дзержинського районного відділу Криворізького міського управління Управління Міністерства внутрішніх справ України в Дніпропетровській області (далі - Дзержинський РВ КМУ УМВС) відносно нього була порушена кримінальна справа за ознаками злочину, передбаченого частиною першою статті 358 Кримінального кодексу України (далі - КК України), а пізніше пред'явлено обвинувачення за частиною четвертою статті 190, частиною третьою статті 289 КК України. Підставою для порушення кримінальної справи стало те, що він, начебто, за підробленою довіреністю продав викрадений автомобіль. Йому було обрано запобіжний захід у вигляді підписки про невиїзд. В ході досудового розслідування транспортний засіб був вилучений та визнаний речовим доказом. ОСОБА_4 пред'явив цивільний позов у кримінальному провадженні та просив стягнути з нього понесені витрати на придбання автомобіля. У зв'язку з цим він був вимушений відшкодувати покупцеві 37 тис. грн. У січні 2016 року кримінальне провадження було закрито у зв'язку з відсутністю в його діях складу кримінального правопорушення. Вважає, що внаслідок незаконних дій органів досудового розслідування йому було завдано майнової шкоди на суму 187 538 грн, з яких: 37 тис. грн - сума грошових коштів, які він повернув покупцеві за придбання автомобіля, 150 538 грн - індекс інфляції. Враховуючи викладене, просив стягнути з Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку Державної казначейської служби України спричинену йому майнову шкоду у розмірі 187 538 грн.

Рішенням Саксаганського районного суду міста Кривого Рогу від 05 грудня 2016 року у задоволенні позову відмовлено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь держави судовий збір у розмірі 1 875 грн 38 грн.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що в межах заявлених позовних вимог не встановлено підстав, передбачених Законом України від 01 грудня 1994 року № 266/94-ВР «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» (далі - Закон № 266/94-ВР), для відшкодування майнової шкоди. Позивачем не доведено того, що його примусили повернути грошові кошти громадянину ОСОБА_4, які останній сплатив йому за автомобіль. При цьому, судом не встановлено, що автомобіль був конфіскований або звернутий в дохід держави.

Ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 07 червня 2017 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_5 відхилено. Рішення Саксаганського районного суду міста Кривого Рогу від 05 грудня 2016 року залишено без змін.

Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що висновки місцевого суду по суті вирішеного спору є правильними, підтверджуються наявними у справі доказами, яким суд дав належну правову оцінку. Доводи апеляційної скарги не спростовують цих висновків і не свідчать про порушення норм матеріального та процесуального права.

30 червня 2017 року ОСОБА_1 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права і порушення норм процесуального права, просив скасувати рішення Саксаганського районного суду міста Кривого Рогу від 05 грудня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 07 червня 2017 року, а справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга ОСОБА_1 мотивована тим, що суди попередніх інстанцій необґрунтовано відмовили у задоволенні позову, неправильно встановили обставини справи. У зв'язку з незаконними діями органів досудового розслідування та прокуратури відносно нього протягом тривалого часу був обраний запобіжний захід у вигляді підписки про невиїзд. У постанові про закриття кримінального провадження не були вирішені питання про речові докази та про відшкодування йому майнової шкоди.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 03 липня 2017 року відкрито провадження у цій справі, а ухвалою від 11 жовтня 2017 року - справу призначено до судового розгляду.

Статтею 388 Цивільного процесуального кодексу України в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VІІІ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року (далі - ЦПК України), визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

14 березня 2018 року справу № 214/8526/15-ц Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ передано до Верховного Суду.

Станом на час розгляду справи у Верховному Суді відзивів на касаційну скаргу не надійшло.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно з частиною першою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Статтею 56 Конституції України визначено, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Судами встановлено, що 07 березня 2002 року ОСОБА_3 скасувала довіреність на розпорядження автомобілем марки «BMW-3201» 1993 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1, яка раніше була видана нею на і'мя ОСОБА_1.

19 березня 2002 року ОСОБА_3 звернулася до Криворізького МРЕВ ДАІ Дніпропетровської області для зняття з обліку вищевказаного автомобіля з метою його продажу. У службових відмітках ДАІ було зазначено, що автомобіль знятий з обліку за дорученням, виданим на і'мя ОСОБА_1.

У квітні 2002 року старшим слідчим Дзержинського РВ КМУ УМВСвідносно ОСОБА_1 була порушена кримінальна справа № 51021320 за ознаками злочинів, передбачених частиною четвертою статті 190, частиною першою статті 358 КК України.

17 квітня 2002 року працівниками Дзержинського РВ КМУ УМВС проведено виїмку автомобіля марки «BMW-3201» у присутності понятих ОСОБА_4 та ОСОБА_6, а 26 квітня 2002 року цей транспортний засіб визнано речовим доказом у кримінальній справі.

Постановою слідчого Дзержинського РВ КМУ УМВС від 05 грудня 2002 року відносно ОСОБА_1 порушено кримінальну справу за ознаками злочину, передбаченого частиною третьою статті 289 КК України, ОСОБА_4 визнано потерпілим.

Під час розгляду кримінальної справи ОСОБА_4 подав цивільний позов, в якому просив стягнути з ОСОБА_1 на його користь 37 тис. грн на відшкодування майнової шкоди та 10 тис. грн на відшкодування моральної шкоди.

Постановою Дзержинського районного суду міста Кривого Рогу від 24 березня 2005 року кримінальну справу за обвинуваченням ОСОБА_1 у вчиненні злочинів, передбачених статтями 190, 289, 358 КК України, було направлено на додаткове розслідування.

Постановою прокурора Криворізької місцевої прокуратури від 22 січня 2016 року кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0002455, було закрите у зв'язку з відсутністю в діях ОСОБА_1 складу кримінального правопорушення.

Допитаний у суді першої інстанції свідок ОСОБА_7 показав, що в його присутності ОСОБА_1 віддав ОСОБА_4 грошові кошти, проте не пояснив хто примусив позивача це зробити та не вказав, яка сума була повернута.

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 просив стягнути з Державного бюджету України на його користь завдану незаконними діями органів прокуратури майнову шкоду у розмірі 187 538 грн. При цьому посилався на положення статті 1167 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) та Закону № 266/94-ВР.

Відповідно до частин першої, другої статті 1176 ЦК України шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування як запобіжного заходу тримання під вартою або підписки про невиїзд, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешті чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органу дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду. Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом.

Згідно з частиною першою статті 1 Закону № 266/94-ВРпідлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок: незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян; незаконного застосування адміністративного арешту чи виправних робіт, незаконної конфіскації майна, незаконного накладення штрафу; незаконного проведення оперативно-розшукових заходів, передбачених законами України «Про оперативно-розшукову діяльність», «Про організаційно-правові основи боротьби з організованою злочинністю» та іншими актами законодавства.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 2 Закону № 266/94-ВР право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадку закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати.

Згідно зі статтею 3 Закону № 266/94-ВР у наведених в статті 1 Закону випадках громадянинові відшкодовуються (повертаються): 1) заробіток та інші грошові доходи, які він втратив внаслідок незаконних дій; 2) майно (в тому числі гроші, грошові вклади і відсотки по них, цінні папери та відсотки по них, частка у статутному фонді господарського товариства, учасником якого був громадянин, та прибуток, який він не отримав відповідно до цієї частки, інші цінності), конфісковане або звернене в доход держави судом, вилучене органами досудового розслідування, органами, які здійснюють оперативно-розшукову діяльність, а також майно, на яке накладено арешт; 3) штрафи, стягнуті на виконання вироку суду, судові витрати та інші витрати, сплачені громадянином; 4) суми, сплачені громадянином у зв'язку з поданням йому юридичної допомоги; 5) моральна шкода.

Відповідно до пункту 10 Положення про застосування Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», затвердженого наказом Міністерства юстиції, Генеральної прокуратури та Міністерства фінансів України від 04 березня 1996 року № 6/5/3/41 (далі - Положення), крім відшкодування заробітку та інших грошових доходів, громадянинові згідно з пунктом 3 статті 3 Закону № 266/94-ВР підлягають поверненню суми штрафу, стягнуті на виконання вироку суду як міри покарання, судові витрати та інші витрати. До інших витрат відносяться суми, стягнуті з громадянина на виконання вироку в частині задоволеного цивільного позову, суми, внесені ним на відшкодування матеріальної шкоди добровільно або за вимогою адміністрації, а також суми, витрачені на оплату проїзду за викликами органів розслідування і суду та найом жилого приміщення. Відповідно до пункту 4 статті 3 Закону № 266/94-ВР громадянинові підлягають також поверненню суми, сплачені ним у зв'язку з наданням юридичної допомоги. До цих сум відносяться суми, сплачені ним адвокатському об'єднанню (адвокату) за участь адвоката у справі, написання касаційної і наглядної скарги, а також внесені ним в рахунок оплати витрат адвоката у зв'язку з поїздками у справі до касаційної та наглядної інстанції.

Згідно зі статтею 12 Закону № 266/94-ВР розмір відшкодовуваної шкоди, зазначеної в пунктах 1, 3, 4 статті 3 цього Закону, залежно від того, який орган провадив слідчі (розшукові) дії чи розглядав справу, у місячний термін з дня звернення громадянина визначають відповідні органи, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратура і суд, про що виносять постанову (ухвалу). Якщо кримінальне провадження закрито судом при розгляді кримінальної справи в апеляційному або касаційному порядку, зазначені дії провадить суд, що розглядав справу у першій інстанції. У разі незгоди з винесеною постановою (ухвалою) про відшкодування шкоди громадянин відповідно до положень цивільного процесуального законодавства може оскаржити постанову до суду, а ухвалу суду - до суду вищої інстанції в апеляційному порядку.

Кримінальне провадження відносно позивача закрито органом прокуратури, а не судом.

Пунктами 11, 12 Положення передбачено, що у разі закриття кримінальної справи за відсутністю у діянні складу злочину слідчий зобов'язаний роз'яснити громадянинові порядок поновлення його порушених прав і відшкодування іншої шкоди.

Отже, чинним законодавством чітко визначено порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду, при цьому встановлення розміру витрат та грошових доходів, втрачених громадянами внаслідок незаконних дій зазначених органів, віднесено до компетенції цих органів, а не суду.

Зазначений висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постанові від 24 лютого 2016 року у справі № 6-2089цс15.

Згідно зі статтею 4 Цивільного процесуального України від 18 березня 2004 року в редакції, чинній на час ухвалення оскаржуваних судових рішень, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

У справі, яка переглядається, суди не врахували, що ОСОБА_1 просив відшкодувати шкоду (грошові кошти, добровільно ним сплачені цивільному позивачу у кримінальному провадженні), завдану незаконними діями органів прокуратури, якими кримінальне провадження було закрито.

Таким чином, суди не звернули уваги на те, що встановлення розміру шкоди, завданої громадянинові внаслідок незаконних дій органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду, віднесено до компетенції цих органів, а не суду. Тому справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Згідно з частиною першою статті 414 ЦПК України судове рішення, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню в касаційному порядку повністю або частково з закриттям провадження у справі або залишенням позову без розгляду у відповідній частині з підстав, передбачених статтями 255 та 257 цього Кодексу.

За таких обставин оскаржувані судові рішення не можуть вважатись законними й обґрунтованими, вони підлягають скасуванню із закриттям провадження у справі.

Керуючись статтями 400, 409, 414 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Саксаганського районного суду міста Кривого Рогу від 05 грудня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 07 червня 2017 року скасувати.

Провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до Державної казначейської служби України про відшкодування шкоди, завданої незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду, закрити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

ГоловуючийВ. А. Стрільчук
Судді:С. О. Карпенко
В. О. Кузнєцов
О. В. Ступак
Г. І. Усик