Постанова

Іменем України

13 червня 2018 року

м. Київ

справа № 202/23044/13-ц

провадження № 61-9902 св 18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Білоконь О. В. (суддя-доповідач), Гулька Б. І., Синельникова Є. В., Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач - публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»,

відповідач - ОСОБА_4,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» на рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська у складі судді

Мороза В. П. від 16 травня 2016 року та рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області у складі суддів: Бараннік О. П., Посунся Н. Є., Пономарь З. М., від 13 жовтня 2016 року,

В С Т А Н О В И В :

У квітні 2013 року публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду із позовом до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позовна заява мотивована тим, що 29 вересня 2009 року між банком та ОСОБА_4 був укладений кредитно-заставний договір, за умовами якого позичальник отримала грошові кошти у розмірі 81 785 грн 17 коп. зі сплатою 9,60 % річних з кінцевим строком повернення 27 вересня 2013 року. На забезпечення належного виконання своїх зобов'язань за кредитним договором, позичальник передала в заставу банку належний їй на праві власності автомобіль ВАЗ 217210-110-01, державний номерний знак НОМЕР_1. Оскільки позичальник зобов'язання за цим договором не виконав, у нього станом на 21 березня 2013 року утворилась заборгованість у розмірі 71 645 грн 10 коп., яка складається із: заборгованості за кредитом у розмірі 30 329 грн 01 коп., заборгованості за процентами за користування кредитом - 7 987 грн 56 коп., заборгованості за комісією за користування кредитом - 17 206 грн 98 коп., заборгованості за пенею за несвоєчасне виконання зобовязань за договором - 12 471 грн 78 коп. і штрафами у розмірі 250 грн та 3 399 грн 77 коп. (фіксована частина та процентна складова відповідно). Посилаючись на вищевикладене, банк просив суд стягнути з відповідача вказану заборгованість.

Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська

від 16 травня 2016 року у задоволенні позову ПАТ КБ «ПриватБанк» відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором позичальник передав банку заставний автомобіль, однак банком не надано будь-яких уточнень з урахуванням суми від реалізації цього автомобіля та не надано деталізованого розрахунку заборгованості за всіма складовими.

Рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 13 жовтня

2016 року апеляційну скаргу ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволено частково, рішення суду першої інстанції змінено в частині мотивів відмови у задоволенні позову ПАТ КБ «ПриватБанк».

Рішення суду апеляційної інстанції мотивована тим, що позичальник передала банку на реалізацію автомобіль у серпні 2011 року, однак банк його реалізував майже через рік, а тому його вартість на час передачі у банківську установу могла бути більшою, порівняно із вартістю реалізації.

У касаційній скарзі, поданій у листопаді 2016 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ПАТ КБ «ПриватБанк» просить скасувати судові рішення із ухваленням нового рішення про задоволення позову, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що ОСОБА_4 не надала жодного доказу на підтвердження тієї обставини, що вартість транспортного засобу була б більшою на момент передачі предмету застави в заклад або ж на дату реалізації; позичальник не оспорювала реалізацію предмета застави, а тому висновок суду апеляційної інстанції про можливе збільшення вартості реалізації автомобіля ґрунтується на припущеннях, що заборонено частиною четвертою статті 60 ЦПК України.

Відзив на касаційну скаргу не надходив.

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 3 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

23 лютого 2018 року справа передана до Верховного Суду.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Судами попередніх інстанцій установлено, що 29 вересня 2009 року між банком та ОСОБА_4 був укладений кредитно-заставний договір, за умовами якого позичальник отримала грошові кошти у розмірі 81 785 грн 17 коп. зі сплатою 9,60 % річних з кінцевим строком повернення 27 вересня 2013 року. На забезпечення належного виконання своїх зобов'язань за кредитним договором, позичальник передала в заставу банку належний їй на праві власності автомобіль ВАЗ 217210-110-01, державний номерний знак НОМЕР_1.

Оскільки ОСОБА_4 належним чином зобов'язань за кредитним договором не виконувала, у неї станом на 21 березня 2013 року утворилась заборгованість у розмірі 71 645 грн 10 коп., яка складається із: заборгованості за кредитом у розмірі 30 329 грн 01 коп., заборгованості за процентами за користування кредитом - 7 987 грн 56 коп., заборгованості за комісією за користування кредитом - 17 206 грн 98 коп., заборгованості за пенею за несвоєчасне виконання зобов'язань за договором - 12 471 грн 78 коп. і штрафами у розмірі 250 грн та 3 399 грн 77 коп. (фіксована частина та процентна складова відповідно).

07 вересня 2011 року позичальник передала банківській установі для реалізації належний їй на праві власності автомобіль ВАЗ 217210-110-01, державний номерний знак НОМЕР_1, що підтверджується актом прийому транспортного засобу.

Відповідно до наданого банком звіту про оцінку транспортного засобу

від 31 травня 2012 року вартість вищезазначеного автомобіля на дату оцінки становить 47 тис. грн (а. с. 80), який реалізований банком у липні 2012 року за ціною 50 500 грн та кошти від продажу якого надійшли у рахунок погашення заборгованості за кредитним договором, проте їх виявилося недостатньо для того, щоб погасити заборгованість в повному обсязі (а. с. 65-74)

Згідно з частиною першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти

Відповідно до вимог статей 526, 530 ЦК України зобов'язання повинні виконуватись належним чином і в установлений строк.

Відповідно до частини четвертої статті 591 ЦК України якщо сума, одержана від реалізації предмета застави, не покриває вимоги заставодержателя, він має право отримати суму, якої не вистачає, з іншого майна боржника в порядку черговості відповідно до статті 112 цього Кодексу, якщо інше не встановлено договором або законом.

За змістом статті 24 Закону України «Про заставу» у випадках, коли суми, вирученої від продажу предмета застави, недостатньо для повного задоволення вимог заставодержателя, він має право, якщо інше не передбачено законом чи договором, одержати суму, якої не вистачає для повного задоволення вимоги, з іншого майна боржника в порядку черговості, передбаченої законодавством України.

Таким чином, у позивача на підставі положень статті 591 ЦК України, статті 24 Закону України «Про заставу» виникло право щодо стягнення залишку боргу за кредитним договором.

Відповідно до статті 599 ЦК України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Безспірно встановивши, що на підставі кредитного договору від 29 вересня 2008 року, ОСОБА_4 отримала кредит у розмірі 81 785 грн 17 коп., суд апеляційної інстанції у порушення статей 212-214, 303, 316 ЦПК України 2004 року, належним чином не встановив усі необхідні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, не забезпечив повного та всебічного її розгляду, не надав належної оцінки поданим сторонами доказам, не сприяв сторонам здійсненню їх процесуальних прав, що призвело до передчасного висновку про відмову в задоволенні позову, у зв'язку із недоведеністю позовних вимог банку про стягнення заборгованості по кредитному договору.

Апеляційним судом не враховано, що факт отримання коштів ОСОБА_4 не оспорювався, договір нею частково виконувався, відповідачем не оспорювався факт реалізації предмета застави позивачем та направлення коштів від продажу на часткове погашення заборгованості. Обставин щодо припинення зобов'язання за кредитним договором в силу його належного виконання відповідно до статті 599 ЦК Україниапеляційним судом не перевірено та не встановлено, тому висновок суду про відмову у стягненні заборгованості за кредитним договором є передчасним.

Доводи апеляційної скарги позивача про те, що коштів від реалізації предмета застави не вистачило для повного погашення заборгованості, на підтвердження яких заявником було подано виписку з рахунку, витяг з розрахунку заборгованості, апеляційним судом не досліджено.

Розрахунок заборгованості, наданий банком, апеляційним судом взагалі не досліджувався.

Разом із тим, суд апеляційної інстанції встановивши, що предмет застави був реалізований банком у липні 2012 року за ціною 50 500 грн, вважав, що його вартість могла бути більшою на час передачі позичальником в установу банку (07 серпня 2011 року), проте такий висновок ґрунтується на припущеннях, що заборонено в силу частини четвертої статті 60 ЦПК України 2004 року.

Крім того, суд апеляційної інстанції при ухваленні рішення у порушення пункту 3 частини першої статті 316 ЦПК України не зазначив назви, статті, її частини, абзацу, пункту, підпункту закону, на підставі якого вирішено справу.

Ураховуючи викладене, оскаржуване рішення апеляційного суду не може вважатись законним і підлягає скасуванню, а справа - направленню на новий апеляційний розгляд з підстав, встановлених статтею 411 ЦПК України.

При новому розгляді справи, суду апеляційної інстанції, крім викладених в цій постанові мотивів, потрібно врахувати положення статті 61 Конституції України та правову позицію Верховного Суду України, викладену у постанові від 16 листопада 2016 року у справі № 6-1746цс16.

Керуючись статтями 400, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» задовольнити частково.

Рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 13 жовтня

2016 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: О. В. Білоконь

Б. І. Гулько

Є. В. Синельников

Ю. В. Черняк