Постанова

Іменем України

13 червня 2018 року

м. Київ

справа № 756/10926/16-ц

провадження № 61-31433 св 18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

Усика Г. І. (суддя-доповідач), Кузнєцова В. О., Олійник А. С.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

представник позивача - ОСОБА_5,

відповідач - Публічне акціонерне товариство «Універсал Банк»,

третя особа - ОСОБА_6,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_4 - ОСОБА_7 на рішення Оболонського районного суду м. Києва від

24 січня 2017 року у складі судді Жука М. В. та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 26 квітня 2017 року у складі колегії суддів: Гаращенка Д. Р.,

Невідомої Т. О., Пікуль А. А.,

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2016 року ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства «Універсал Банк» (далі - ПАТ «Універсал Банк»), третя особа - ОСОБА_6 про визнання договору поруки припиненим.

На обгрунтування позовних вимог зазначила, що 29 лютого 2008 року між

ВАТ «Універсал Банк» (правонаступником, якого є ПАТ «Універсал Банк») та ОСОБА_6 укладено кредитний договір № 022-2008-408.

В забезпечення виконання зобов'язання за вищевказаним кредитним договором, 29 лютого 2008 року між ВАТ «Універсал Банк» та ОСОБА_4 укладено договір поруки № 022-2008-408-Р/1, відповідно до якого поручитель відповідає перед кредитором за виконання зобов'язань ОСОБА_6 за кредитним договором, як солідарний боржник.

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від

18 березня 2011 року солідарно стягнуто з ОСОБА_4 та ОСОБА_6 на користь ПАТ «Універсал Банк» заборгованість за кредитним договором у розмірі 1 481 261,03 грн. 12 березня 2012 року державним виконавцем відділу Державної виконавчої служби Тернопільського районного управління юстиції відкрито виконавче провадження, а 10 квітня 2012 року проведено опис та арешт майна боржника, а саме земельних ділянок площами 0,0251 га і 0,0576 га та житлового будинку - загальною площею 161,7 кв.м за адресою: АДРЕСА_1.

Посилаючись на те, що відповідно до статті 559 ЦК України порука припиналася, просила визнати договір поруки № 022-2008-408-Р/1 від 29 лютого 2008 року, укладений між ОСОБА_4 та ВАТ «Універсал Банк» таким, що припинив свою дію.

Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 24 січня 2017 року у позові ОСОБА_4 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що рішеннямТернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 18 березня 2011 року, за яким з позивача, як поручителя, стягнуто солідарно з боржником за основним зобов'язанням заборгованість за кредитним договором, не встановлено обставин припинення поруки, що відповідно до частини третьої статті 61 ЦПК України не підлягає доказуванню, та є підставою для висновку про відмову у задоволенні позову.

Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 26 квітня 2017 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_4 - ОСОБА_10 відхилено, а рішення Оболонського районного суду м. Києва від 24 січня 2017 року залишено без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції мотивована тим, що факт чинності поруки ОСОБА_4, на час вирішення справи про стягнення заборгованості за кредитним договором від 29 лютого 2008 року № 022-2008-408, встановлено рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від

18 березня 2011 року, що набрало законної сили та відповідно до положень частини третьої статті 61 ЦПК України зазначена обставина не підлягає доказуванню. Крім того, порука не є припиненою, оскільки вимогу про дострокове повернення кредиту ПАТ «Універсал Банк» було вручено ОСОБА_6 та ОСОБА_4 14 квітня 2010 року, термін повернення кредиту згідно

пункту 5.2.5 договору настав 15 травня 2010 року, а з позовною заявою до суду, в тому числі і до поручителя, ПАТ «Універсал Банк» звернулося 10 листопада 2010 року, тобто в межах шестимісячного строку, передбаченого частиною четвертою статті 559 ЦК України.

У червні 2017 року до суду касаційної інстанції надійшла касаційна скарга представника ОСОБА_4 - ОСОБА_5, у якій заявник просив скасувати рішення Оболонського районного суду м. Києва від 24 січня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 26 квітня 2017 року, та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Касаційна скарга обгрунтована тим, що рішення судів першої та апеляційної інстанцій ухвалені з порушенням норм матеріального та процесуального права, оскільки суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, відмовив у задоволенні позову виключно з підстав наявності рішення про стягнення заборгованості, хоча встановлені у ньому обставини не є преюдиційними, а відтак не можуть бути підставою для відмови у позові. Крім того судами не ураховано, що надання банком у вимозі про дострокове повернення кредиту поручителю 31 дня на добровільне погашення заборгованості, не передбачено чинним законодавством України та кредитним договором. Згідно з правовим висновком, висловленим Верховним Судом України у справі №6-190цс14 від

21 січня 2015 року, пред'явивши вимогу про повне дострокове погашення заборгованості за кредитом, сплати відсотків за користування кредитом та пені, кредитор відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України змінив строк виконання основного зобов'язання, і був зобов'язаний пред'явити позов до поручителя протягом шести місяців, починаючи від цієї дати. Ураховуючи зазначений правовий висновок, шестимісячний строк пред'явлення позову до ОСОБА_4 сплинув, оскільки вона отримала вимогу 14 квітня 2010 року, а банк звернувся до суду 10 листопада 2010 року, тобто через 6 місяців і 27 днів. Строк поруки належить до преклюзивних строків, які не можуть бути призупинені, перервані чи відновлені. Такі строки також не можуть бути змінені за домовленістю сторін договору та їх настання припиняє права кредитора та обов'язок боржника за договором, а тому сплив шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання, припиняє поруку за умови, що кредитор протягом строку дії поруки не звернувся до поручителя з позовом.

Згідно статті 388 ЦПК України, який набрав чинності з 15 грудня

2017 року, судом касаційної інстанції є Верховний Суд.

29 травня 2018 року справа передана до Верховного Суду.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення»

ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

За змістом частини другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Згідно частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Установлено й це вбачається з матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення попередніх інстанцій ухвалені з правильним застосуванням норм матеріального та процесуального права, доводи касаційної скарги висновки судів попередніх інстанцій не спростовують.

Судами попередніх інстанцій установлено, що 29 лютого 2008 року між

ВАТ «Універсал Банк» та ОСОБА_6 укладено кредитний договір

№ 022- 2008-408, за умовами якого ОСОБА_6 надано кредит у розмірі

128 155 доларів США зі сплатою 12,45 процентів річних за користування кредитом, на строк до 10 лютого 2026 року.

В забезпечення виконання зобов'язань позичальника ОСОБА_6 за кредитним договором, 29 лютого 2008 року між ВАТ «Універсал Банк» та ОСОБА_4 укладено договір поруки № 022-2008-408-Р/1, за умовами якого вона зобов'язалася відповідати перед банком як солідарний боржник за невиконання ОСОБА_6 усіх зобов'язань за кредитним договором від 29 лютого 2008 року № 022-2008-408.

В подальшому до кредитного договору № 022-2008-408 від 29 лютого 2008 року вносились зміни та доповнення на підставі укладених між ПАТ «Універсал Банк» та ОСОБА_6 додаткових угод від 10 травня 2009 року та 03 червня 2009 року.

Крім того, 10 травня 2009 року та 03 червня 2009 року між ПАТ «Універсал Банк» та ОСОБА_4 укладались додаткові угоди до договору поруки від 29 лютого 2008 року № 022-2008- 408-Р/1, за якими остання брала на себе зобов'язання відповідати перед банком за виконання ОСОБА_6 зобов'язань за кредитним договором від 29 лютого 2008 року № 022-2008- 408 з урахуванням змін та доповнень, внесених додатковими угодами до цього договору.

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від

18 березня 2011 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Тернопільської області від 28 квітня 2011 року, позов ПАТ «Універсал Банк» до ОСОБА_6, ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором та звернення стягнення на предмет іпотеки задоволено, в задоволенні зустрічного позову ОСОБА_6, ОСОБА_4 до ПАТ «Універсал Банк» про визнання недійсним кредитного договору від 29 лютого 2008 року

№ 022-2008-408 з додатковою угодою, кредитного договору від 29 лютого

2008 року № 022-2008-409 з додатковою угодою, договору іпотеки від 29 лютого 2008 року з договором про внесення змін та доповнень, договорів поруки від

29 лютого 2008 року № 022-2008-408-Р/1 з додатковою угодою, від 29 лютого 2008 року № 022-2008-409-Р/1 з додатковою угодою, а також застосування наслідків недійсності, шляхом повернення в попередній стан - відмовлено.

Відповідно до частини третьої статті 61 ЦПК України 2004 року обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Відхиляючи доводи апеляційної скарги щодо відсутності встановлених у зазначених судових рішення обставин, що відповідно до частини третьої статті 61 ЦПК України 20004 року не підлягають доказуванню, апеляційний суд обгрунтовано зазначив, що предметом перевірки судів у цій справі була наявність підстав для солідарного стягнення з ОСОБА_6, ОСОБА_4 заборгованості за кредитним договором, а тому задовольняючи такі вимоги, суд обов'язково перевіряє, чи не припинилася порука, незважаючи на відсутність заявлених у справі таких вимог.

Таким чином, суди попередніх інстанцій дійшли правильних висновків, що вищезгаданими судовими рішеннями встановлено та відповідно до положень частини третьої статті 61 ЦПК України 2004 року, не підлягає доказуванню факт чинності поруки на час вирішення справи про стягнення заборгованості за кредитним договором від 29 лютого 2008 року № 022-2008-408 солідарно з боржника та поручителя.

Такий висновок суду відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постанові від 06 липня 2016 року № 6-1199 цс 16.

Відповідно до частини четвертої статті 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя. Якщо строк основного зобов'язання не встановлений або встановлений моментом пред'явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред'явить позову до поручителя протягом одного року від дня укладання договору поруки.

Порука - це строкове зобов'язання, і незалежно від того, встановлений строк її дії договором чи законом, його сплив припиняє суб'єктивне право кредитора.

Із настанням певної події, яка має юридичне значення, законодавець пов'язує термін, який визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати (статті 251, 252 ЦК України).

Аналіз частини четвертої статті 559 ЦК України дає підстави для висновку про те, що строк дії поруки (будь-який із зазначених у частині четвертій статті

559 ЦК України) не є строком захисту порушеного права, а є строком існування суб'єктивного права кредитора й суб'єктивного обов'язку поручителя, після закінчення якого вони припиняються.

Це означає, що зі збігом цього строку (який є преклюзивним) жодних дій щодо реалізації свого права за договором поруки, у тому числі застосування судових заходів захисту свого права (шляхом пред'явлення позову), кредитор вчиняти не може.

З огляду на викладене, характер строку поруки й обумовлене цим припинення права кредитора на реалізацію даного виду забезпечення виконання зобов'язань, застосоване в другому реченні частини четвертої статті

559 ЦК України словосполучення «пред'явлення вимоги» до поручителя протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання як умови чинності поруки слід розуміти як пред'явлення кредитором у встановленому законом порядку протягом зазначеного строку саме позовної, а не будь-якої іншої вимоги до поручителя. Зазначене положення при цьому не виключає можливість пред'явлення кредитором до поручителя іншої письмової вимоги про погашення заборгованості за боржника, однак і в такому разі кредитор може звернутися з такою вимогою до суду протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання.

Аналогічну правову позицію Верховний Суд України, висловив в постанові від

20 квітня 2016 року № 6-2662 цс 15.

Апеляційним судом встановлено, що банк пред'явив до ОСОБА_4 досудову вимогу, та звернувся до суду з позовом протягом шести місяців з дня настання строку виконання основного зобов'язання, виходячи з наступного.

Пунктом 5.2.5 кредитного договору передбачено, що сторони погодили, що у випадку настання будь-якої з обставин, вказаних нижче, та направлення кредитором на адресу позичальника повідомлення (вимоги) про дострокове повернення кредиту і не усунення позичальником порушень умов за цим договором протягом 30 календарних днів з дати відправлення кредитором вищевказаного повідомлення (вимоги) позичальнику, вважати термін повернення кредиту таким, що настав на 31 календарний день з дати відправлення кредитором позичальнику повідомлення (вимоги) про дострокове повернення кредиту.

Вимогу про дострокове повернення кредиту ПАТ «Універсал Банк» було вручено ОСОБА_6 14 квітня 2010 року, а тому за умовами пункту 5.2.5 договору, термін повернення кредиту настав 15 травня 2010 року.

З позовною заявою до суду, в тому числі і до поручителя, ПАТ «Універсал Банк» звернувся 10 листопада 2010 року, що підтверджується штампом Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області на позовній заяві.

Ураховуючи зазначене, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду погоджується із висновком суду апеляційної інстанції, що ПАТ «Універсал Банк» звернулося з- позовом до поручителя ОСОБА_4 в межах шестимісячного строку з настання терміну повернення кредиту.

Інші доводи касаційної скарги не впливають на законність та обгрунтваність рішення судів першої та апеляційної інстанцій, фактично зводяться до переоцінки доказів, що знаходиться поза межами повноважень Верховного Суду, а тому касаційну скаргу необхідно залишити без задоволення.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення суду без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Керуючись статтями 400, 401, 415, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_4 - ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Рішення Оболонського районного суду м. Києва від 24 січня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 26 квітня 2017 року залишити без змін.

Постанова є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: Г. І. Усик

В. О. Кузнєцов

А. С. Олійник