Справа №487/1981/17 18.06.2018
Категорія 54

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 487/1981/17

Провадження №22-ц/784/690/18

18 червня 2018 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Миколаївської області в складі:

головуючого: Бондаренко Т.З.,

суддів: Темнікової В.І., Крамаренко Т.В.,

із секретарем судового засідання: Андрієнко Л.І.,

за участю: представника позивачки ОСОБА_1 та представника відповідача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою

ОСОБА_3

на рішення Заводського районного суду м. Миколаєва, постановленого суддею Щербиною С.В. 12 лютого 2018 року в приміщенні цього суду о 10 год.16 хв. по справі за позовом

ОСОБА_3 до Миколаївської обласної клінічної лікарні Миколаївської обласної ради про скасування наказу про накладення дисциплінарного стягнення, поновлення на роботі і стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,

у с т а н о в и л а:

В квітні-травні 2017 року ОСОБА_3 звернулася з позовами до суду до Миколаївської обласної клінічної лікарні про скасування наказу про накладення дисциплінарного стягнення у вигляді догани, скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі і стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Позивачка зазначала, що з 2007 року вона працює старшою сестрою медичного відділення загальної хірургії Миколаївської обласної клінічної лікарні. Наказом від 29 березня 2107 року виконуючого обовязки головного лікаря на неї накладене дисциплінарне стягнення у виді догани за інтервю сторонній особі і розголошення відомостей про пацієнта, з зазначенням його прізвища, факту проведення операції, огляду, назву відділення, в яке було переведено хворого. Вважає вказаний наказ незаконним та таким, що підлягає скасуванню, оскільки адміністрацією лікарні порушено строки, порядок застосування дисциплінарних стягнень відповідно до ст.ст. 148, 149 КЗпП України, відсутні посилання на зміст скарги ОСОБА_4 та зміст її пояснювальної записки, не конкретизована дата порушення трудової дисципліни. Крім того, позивачка в інтервю не озвучувала історію хвороби, а лише послалась на довідку від 14 березня 2017 року, яка не є закритим документом. Посилаючись на викладене позивачка просила скасувати вказаний наказ про оголошення їй догани як незаконний.

В позовній заяві про поновлення на роботі, позивачка вказувала, що наступним наказом в.о. головного лікаря від 21 квітня 2017 року її було звільнено з роботи з посади старшої сестри медичного відділення загальної хірургії Миколаївської обласної клінічної лікарні відповідно до п. 3 ст. 40 КЗпП України, за систематичне невиконання без поважних причин обовязків, покладених трудовим договором та правилами внутрішнього трудового розпорядку, який на думку позивачки також є незаконним через відсутність систематичного порушення трудової дисципліни та притягнення вдруге за одне і теж дисциплінарне порушення.

Посилаючись на вказане позивачка просила про скасування наказу від 21 квітня 2017 року про її звільнення, поновлення на роботі на посаді старшої сестри медичного відділення загальної хірургії Миколаївської обласної клінічної лікарні і стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 21 квітня 2017 року по момент поновлення на роботі.

Ухвалою суду від 11 грудня 2018 року справи обєднані в одне провадження (т.1 а.с.90)

Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 12 лютого 2018 року в задоволенні позову відмовлено. Районний суд виходив з того, що накази про оголошення догани та звільнення ОСОБА_3 відповідають вимогам закону.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 посилаючись на незаконність та необґрунтованість рішення суду, просила його скасувати та повністю задовольнити її вимоги.

В апеляційній скарзі позивачка вказувала, про порушення судом норм матеріального та процесуального права та несприяння судом повному та всебічному встановленню обставин справи. Так суд безпідставно стягнув з неї судовий збір в розмірі 1280 грн., не дав правову оцінку поданій касаційній скарзі на судове рішення щодо оскарження наказу про оголошення позивачці догани від 13 березня 2017 року, який також зазначений, як підстава звільнення в наказі від 21 квітня 2017 року. Судом не вирішено заяву ОСОБА_3 про витребування оригіналів документів, а саме особової справи, посадової інструкції протоколу засідання комісії та інші.

Зазначає, що в рішенні суду не наведено доказів щодо розповсюдження нею особистої інформації хворого, інтервю на яке посилається суд, не ідентифіковано, як таке що стосується обставин викладених в оспорюваних нею наказах, в інтервю вона не розголошувала персональних даних про пацієнта, не порушувала лікарську таємницю, а лише висвітлювала проблеми в організації роботи лікарні, судом не встановлено дату дисциплінарного проступку. Посадова інструкція на порушення якої посилається лікарня не відповідає затвердженому класифікатору професій, а тому її не можна прийняти до уваги. Судом не надано оцінки тому факту, що звільнення відбулося за одне й те саме порушення за яке вона вже була притягнута до дисциплінарної відповідальності.

Миколаївська обласна клінічна лікарня Миколаївської обласної ради на вказану апеляційну скаргу надала відзив, в якому зазначала про погодження з рішенням районного суду та його обґрунтованість і законність. Відповідач вказував, що суд оглядав оригінали всіх зазначених позивачкою документів, правомірно не врахував подачу касаційної скарги, оскільки рішення у справі про оскарження дисциплінарного стягнення ві 13 грудня 2017 року набрало законної сили, а також всім наявним доказам у справі надав належну оцінку.

Заслухавши пояснення осіб які зявились в судове засідання, дослідивши докази у справі, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню на підставі наступного.

Відповідно до ст. 11 ч.1, 2 Закону України «Про інформацію» інформація про фізичну особу (персональні дані) - відомості чи сукупність відомостей про фізичну особу, яка ідентифікована або може бути конкретно ідентифікована; не допускаються збирання, зберігання, використання та поширення конфіденційної інформації про особу без її згоди, крім випадків, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та захисту прав людини. До конфіденційної інформації про фізичну особу належать, зокрема, дані про її національність, освіту, сімейний стан, релігійні переконання, стан здоров'я, а також адреса, дата і місце народження.

Згідно ст. 2 Закону України «Про захист персональних даних» персональні дані - відомості чи сукупність відомостей про фізичну особу, яка ідентифікована або може бути конкретно ідентифікована.

Відповідно до ч. 3 ст. 10 Закону України Закону України «Про захист персональних даних» від 1 червня 2010 року №2297-VI, використання персональних даних працівниками суб'єктів відносин, пов'язаних з персональними даними, повинно здійснюватися лише відповідно до їхніх професійних чи службових або трудових обов'язків. Ці працівники зобов'язані не допускати розголошення у будь-який спосіб персональних даних, які їм було довірено або які стали відомі у зв'язку з виконанням професійних чи службових або трудових обов'язків, крім випадків, передбачених законом. Таке зобов'язання чинне після припинення ними діяльності, пов'язаної з персональними даними, крім випадків, установлених законом.

Згідно ст.ст. 1, 2 Закону України «Про захист персональних даних» поширення персональних даних передбачає дії щодо передачі відомостей про фізичну особу за згодою суб'єкта персональних даних; поширення персональних даних без згоди суб'єкта персональних даних або уповноваженої ним особи дозволяється у випадках, визначених законом, і лише (якщо це необхідно) в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини.

Статтею 40 Закону України про «Основи законодавства України про охорону здоров'я» передбачено, що медичні працівники та інші особи, яким у зв'язку з виконанням професійних або службових обов'язків стало відомо про хворобу, медичне обстеження, огляд та їх результати, інтимну і сімейну сторони життя громадянина, не мають права розголошувати ці відомості, крім передбачених законодавчими актами випадків.

При використанні інформації, що становить лікарську таємницю, в навчальному процесі, науково-дослідній роботі, в тому числі у випадках її публікації у спеціальній літературі, повинна бути забезпечена анонімність пацієнта.

Згідно положень п. 3 ч.1 ст.40 КЗпП України, систематичне невиконання працівником без поважних причин обовязків покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку, якщо до працівника раніше застосовувалися заходи дисциплінарного чи громадського стягнення тягне за собою розірвання за ініціативою власника трудового договору який було укладено на невизначений термін.

Відповідно до розяснень викладених в п. 22 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 6 листопада 1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів» у справах про поновлення на роботі осіб, звільнених за порушення трудової дисципліни судам необхідно зясовувати, в чому конкретно виявилося порушення, що стало приводом для звільнення, чи могло воно бути підставою для розірвання трудового договору за п.3 ст.40 КЗпП України, чи додержано власником або уповноваженим ним органом передбачених ст.ст. 147-1, 148, 149 КЗпП України правил і порядку застосування дисциплінарних стягнень.

Згідно з положеннями ст. 147-1, 148, 149 КЗпП України, дисциплінарне стягнення застосовується органом, якому надано право прийняття на роботу даного працівника, у строк не пізніше одного місяця з дня його виявлення та не пізніше шести місяців з дня вчинення проступку, з обовязковим наданням пояснень порушником трудової дисципліни. За кожне порушення трудової дисципліни може бути застосоване лише одне дисциплінарне стягнення.

Як вбачається з матеріалів справи і таке встановлено судом, позивач ОСОБА_3 на підставі наказу № 68-к від 10 січня 2006 року головного лікаря обласної лікарні прийнята по переводу з міської лікарні № 3 на посаду перевязувальної медичної сестри відділення судинної хірургії і мікрохірургії (т.1 а.с..29).

В подальшому наказом № 73-к від 14 січня 2013 року головного лікаря обласної лікарні закладу комунальної власності області, ОСОБА_3 з 15 січня 2013 року переведено на посаду старшої медичної сестри відділення загальної хірургії (т.1 а.с.30).

Відповідно до наказу за №183-к/тм від 13 березня 2017 року виконуючим обовязки головного лікаря Миколаївської обласної клінічної лікарні позивачці ОСОБА_3 оголошено догану за неналежне виконання завдань та обовязків, передбачених п.2.2. Посадової інструкції, за несвоєчасну розробку графіків роботи медсестер структурного підрозділу, нездійснення належної розстановки та використання кадрів, невиконання розпорядження завідувача відділення щодо надання таких графіків та їх узгодження.

Вказаний наказ ОСОБА_3 було оскаржено до суду. Рішенням Апеляційного суду Миколаївської області від 13 грудня 2017 року скасовано рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 31.01.2017 року та ухвалено нове рішення про відмову ОСОБА_3 в задоволенні позову. Рішення набрало законної сили (т.1 а.с. 212-215).

Наказом №266-к/тм від 29 березня 2017 року виконуючим обовязки головного лікаря Миколаївської обласної клінічної лікарні ОСОБА_3 оголошено наступну догану (т.1 а.с. 9).

Як зазначено в наказі від 29 березня 2017 року про притягнення позивачки до дисциплінарної відповідальності, що догана їй оголошена у звязку з тим, що відповідно до п.п. 1.3 посадової інструкції сестра медична старша відділення загальної хірургії у своїй роботі керується чинним законодавством України про охорону здоровя, наказами та розпорядженнями керівництва закладу, посадовою інструкцією та іншими нормативно-правовими актами, а також повинна знати чинне законодавство про охорону здоровя та що регламентує діяльність закладів охорони здоровя відповідно до п. 5.1 посадової інструкції. Проте ОСОБА_3 всупереч обовязку зберігання лікарської таємниці, надала інтервю сторонній особі розголосивши тим самим відомості про пацієнта, зазначивши його прізвище, чим порушила право пацієнта на таємницю про стан здоровя і розголосила персональні відомості про пацієнта, з зазначенням його прізвища, фактів проведення операції, огляду, назву відділення, в яке було переведеного хворого, порушивши тим самим чинне законодавство про охорону здоровя та положення п. 2.15 посадової інструкції (т.1 а.с. 9).

Так, вказаному наказу передувала скарга пацієнта лікарні ОСОБА_4, який звернувся зі скаргою 17 березня 2017 року на імя викононуючого обовязки головного лікаря Миколаївської обласної клінічної лікарні Миколаївської обласної ради, в якій зазначив, що 16 березня 2017 року йому стало відомо, що працівники відділення загальної хірургії ОСОБА_3 та ОСОБА_5 порушили його право на таємницю про стан здоровя і свій обовязок не розголошувати медичну таємницю, надавши без його згоди інтервю сторонній особі, при цьому було розголошено відомості про перебування його на лікуванні, зазначено його прізвище, також його називали «системним наркоманом», в подальшому відео вказаного інтервю було розміщено в мережі Інтернет (т.1 а.с.37-38).

22 березня 2017 року ОСОБА_4 повторно звернувся зі скаргою до виконуючого обовязки головного лікаря Миколаївської обласної клінічної лікарні Миколаївської обласної ради в якій вказав, що йому 21 березня 2017 року стало відомо, що працівники лікарні надали для публікації в мережі Інтернет довідку, видану йому комісією за результати перевірки, в якій було зазначено його повний діагноз, відомості про інвалідність, прізвище, імя та по батькові, місце проживання, при цьому він не надавав згоди на публікацію та розголошення вказаної інформації (т.1 а.с.150).

З метою перевірки викладених в наведених скаргах фактів наказом № 117-Л від 22 березня 2017 року у лікарні створено комісію, на засіданні якої 22 березня 2017 року ОСОБА_3 не заперечувала факт надання інтервю та факт передачі довідки сторонній особі. Також ОСОБА_3 вказувала, що їй відомо про недопустимість розголошення медичної таємниці. Вказані обставини зафіксовано в протоколі засідання комісії та відеозапису засідання (т.1 а.с. 40, 42).

Факт інтервю та відповідно і його зміст підтверджено відеозаписом, доданим до матеріалів справи (т.1 а.с.181).

Того ж дня 22 березня 2017 року та наступного дня 23 березня 2017 року, відповідно до ст. 149 КЗпП України, ОСОБА_3 було надані письмові пояснення відносно дисциплінарного порушення, в яких зазначила, що не вважає себе винною (т.1 а.с. 39, 107).

Так, відповідно до п.п. 1.3.3, 2.15 посадової інструкції в Миколаївської обласної клінічної лікарні Миколаївської обласної ради сестри медичної старшої відділення загальної хірургії ОСОБА_3, затвердженої 10 березня 2017 року в.о. головного лікаря МОКЛ ОСОБА_6, з якою ОСОБА_3 ознайомлена, про що свідчить її підпис, сестра медична старша керується чинним законодавством України про охорону здоровя та нормативно-правовими актами, що визначають діяльність закладів охорони здоровя та має дотримуватись вимог професійної етики і деонтології, зберігати лікарську таємницю (а.с. 31-33).

Згідно п.п. 4.1.5, 4.1.13 Правил внутрішнього трудового розпорядку для працівників Миколаївської обласної клінічної лікарні, працівники лікарні зобовязані: виконувати своєчасно і в повному обсязі робочі завдання (функціональні обовязки), забезпечувати належну якість виконуваних робіт та дотримуватися принципу професійності, сумлінності, доброзичливості та професійної етики і деонтології, дотримуватись професійних обовязків медичних працівників, зокрема збереження лікарської таємниці, надання першої невідкладної медичної допомоги громадянам у разі нещасного випадку та інших екстремальних ситуацій, пропагування, у тому числі власним прикладом, здорового способу життя, надання консультативної допомоги своїм колегам та інших обовязків, передбачених законодавством; п. 4.5.2 Правил внутрішнього трудового розпорядку, працівникам забороняється розголошувати чи сприяти розголошенню конфіденційної чи службової інформації, у т.ч. розголошувати у будь-який спосіб персональні дані осіб, які стали йому відомі у звязку з виконанням ним своїх посадових обовязків у тому числі після звільнення з лікарні.

Відповідно до п. 4.2 Посадової інструкції, наступає відповідальність за розголошення даних про пацієнтів, які стали відомі у звязку з виконанням своїх посадових обовязків.

11 січня 2012 року ОСОБА_3 було підписано зобовязання відповідно до ст. 10 Закону України «Про захист персональних даних» від 01 червня 2010 року № 2297-VI, про нерозголошення у будь-який спосіб персональні дані інших осіб, що сталі відомі у звязку з виконанням посадових обовязків; підтверджує, що зобовязання буде чинним після припинення нею діяльності, повязаної з обробкою персональних даних, крім випадків, установлених законом.

Із змісту вказаного зобовязання слідує, що воно повязане саме з діяльністю щодо обробки персональних даних, а тому підлягає відхиленню посилання позивача на те, що таке зобовязання було дане під час перебування на іншій посаді.

Враховуючи наведені фактичні данні, районний суд дійшов обґрунтованого висновку про те, що ОСОБА_3 було надано інтервю сторонній особі, в якому розголошено медичну таємницю пацієнта лікарні, а також передано сторонній особі довідку, яка містила персональні дані пацієнта, чим було розголошено без згоди цієї особи персональні дані, тобто інформацію яка стала відома позивачці у звязку з виконанням нею професійних трудових обовязків, чим порушено п.п. 1.3.3, 2.15, та п. 4.5.2 Правил внутрішнього трудового розпорядку.

Так, з аналізу наведених фактичних даних слідує, що днем виявлення вказаного порушення слід вважати 22 березня 2017 року, а оскільки ОСОБА_7 було госпіталізовано до лікарні 13 лютого 2017 року, про що зазначено в довідці від 14 березня 2017 року, то місячний та піврічний строк притягнення до дисциплінарної відповідальності, які встановлені законом є дотриманими.

За такого, висновок районного суду щодо відповідності вимогам закону оскаржуваного наказу № 266-к/тм від 29 березня 2017 року про притягнення позивачки ОСОБА_3 до дисциплінарної відповідальності у вигляді оголошення догани є правильним.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 вказувала, що даний наказ не відповідає вимогам закону, оскільки в своєму інтервю вона торкалася питання виключно щодо неналежної організації роботи лікарні та не розголошувала особисті данні хворого та його діагноз. Проте, вказане спростовується змістом інтервю, відеозапис якого міститься в матеріалах справи. Враховуючи таке, районний суд надав вірну оцінку показам свідка ОСОБА_5 та не взяв їх до уваги.

Також, в апеляційній скарзі ОСОБА_3 вказувала на те, що посадова інструкція доповнена п. 2.15, після її підписання. Проте, вказане не має вирішального значення, оскільки не змінює зміст посадових обовязків працівника за вказаною інструкцією, так як положення п. 1.3.3 охоплюють в тому числі і положення п. 2.15, які є більш детальними.

В подальшому наказом виконуючого обовязки головного лікаря Миколаївської обласної лікарні Миколаївської обласної ради № 391-к/тр від 21 квітня 2017 року ОСОБА_3 було звільнено з посади старшої сестри медичної відділення загальної хірургії на підставі п.3 ч.1 ст. 40 КЗпП України, у звязку з систематичним невиконанням без поважних причин обовязків, покладених на неї трудовим договором та правилами внутрішнього трудового розпорядку (а.с. 99).

Як підстава для звільнення, в даному наказі зазначено, що ОСОБА_3 ігноруючи свої обовязки щодо збереження лікарської таємниці та щодо недопущення розголошення у будь-який спосіб персональних даних, які стали відомі з виконанням професійних або трудових обовязків, без згоди пацієнта надала сторонній особі для подальшої публікації в мережі інтернет довідку про перевірку фактів, викладених у зверненні ОСОБА_8 від 14 березня 2017 року, складену відповідною комісією, яка містила персональні данні (адреса проживання, прізвище, імя та по батькові) пацієнта та відомості, що становлять лікарську таємницю (номер медичної картки стаціонарного хворого, ПІБ, діагноз, факт проведення оперативного втручання та знеболення сибазоном).

В той же час, факт передачі довідки про перевірку фактів викладених в скаргах ОСОБА_8 від 14 березня 2017 року Миколаївською обласною клінічною лікарнею було виявлено 22 березня 2017 року на засіданні відповідної комісії, де ОСОБА_3 визнала такі свої дії. Таким чином сама передача довідки сторонній особі відбулася напередодні виявлення такого факту.

Як слідує із системного аналізу положень п. 3 ст. 40 КЗпП України, систематичним порушенням трудової дисципліни вважається саме порушення трудової дисципліни вчинене працівником, який раніше вже порушував трудову дисципліну та за що притягувався до дисциплінарної відповідальності, проте вжиті раніше заходи дисциплінарного стягнення не спричинили ніякого впливу і працівник знову припустився порушень трудової дисципліни.

Аналогічні розяснення містяться в п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 6 листопада 1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів» де зазначено, що за передбаченими п. 3 ст. 40 КЗпП України підставами працівник може бути звільнений лише за проступок на роботі, вчинений після застосування до нього дисциплінарного або громадського стягнення за невиконання без поважних причин обовязків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку.

У таких випадках враховуються ті заходи дисциплінарного стягнення, які встановлені чинним законодавством і не втратили юридичної сили за давністю або зняти достроково (ст. 151 КЗпП), і ті громадські стягнення , які застосовані до працівника за порушення трудової дисципліни у відповідності до положення або статуту, що визначає діяльність громадської організації, і з дня накладення яких до видання наказу про звільнення минулого не більше одного року.

Враховуючи, що з наведеної послідовності фактичних даних, порушення трудової дисципліни, яке зазначено в наказі від 21 квітня 2017 року, як підстава для звільнення ОСОБА_3 відбулося до 29 березня 2017 року, тобто до притягнення її до дисциплінарної відповідальності у вигляді догани, яка передувала звільненню, а не після оголошення догани, як того вимагає закон, таке порушення не утворює систему порушень трудової дисципліни у розумінні положень п. 3 ст. 40 КЗпП України та не може бути підставою для звільнення працівника з роботи з цих підстав.

На вказані обставини районний суд не звернув уваги та дійшов безпідставного висновку про відповідність вимогам закону наказу від 21 квітня 2017 року про звільнення позивачки ОСОБА_3

Враховуючи, порушення порядку звільнення ОСОБА_3 за правилами п. 3 ст. 40 КЗпП України на підставі наказу від 21 квітня 2017 року, відповідно до вимог ст. 235 КЗпП України, остання підлягає поновленню на роботі на займаній нею посаді старшої сестри медичної відділення загальної хірургії Миколаївської обласної клінічної лікарні Миколаївської обласної ради.

Відповідно до ч. 2 ст. 235 КЗпП України, при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про оплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Так, час вимушеного прогулу позивачки за період з 22 квітня 2017 року по 18 червня 2017 року становить 292 робочих дні. Середньоденна заробітна плата, відповідно до довідки Миколаївської обласної клінічної лікарні Миколаївської обласної ради від 22 червня 2017 року дорівнює 178 грн. 68 коп. (т.1 а.с.169). Таким чином загальна сума середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка підлягає стягненню на користь позивачки, становитиме 52174 грн. 56 коп.

Згідно з п. 3 ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині є невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи.

Враховуючи, що висновок районного суду, щодо відповідності вимогам закону наказа від 21 квітня 20017 року про звільнення позивачки не відповідає наведеним обставинам справи. Оскаржуване рішення в частині відмови в задоволенні позовних вимог про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, підлягає скасуванню з ухваленням в цій частині нового рішення про задоволення цих вимог.

Оскаржуване рішення в частині відмови в задоволенні позовних вимог щодо скасування наказу від 29 березня 2017 року про притягнення ОСОБА_3 до дисциплінарного стягнення у вигляді догани підлягає залишенню без змін.

Відповідно до положень ст. 141 ЦПК України, судові витрати підлягають розподілу, шляхом їх стягнення з відповідача. Виходячи з висновку про задоволення частини позовних вимог, в частині розподілу судових витрат, рішення районного суду також підлягає скасуванню.

З урахуванням задоволених вимог про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу з відповідача в дохід держави слід стягнути суму 3200 грн., яка складається з судового збору за подачу позову та подачу апеляційної скарги, оскільки ОСОБА_3 відповідно до ст. 5 Закону України «Про судовий збір» звільнена від сплати судового збору за такі вимоги.

Керуючись ст. ст.374, 376, 382-384 ЦПК України, колегія суддів-

постановила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 12 лютого 2018 року в частині відмови в задоволенні позову про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та розподілу судових витрат скасувати.

Поновити ОСОБА_3 на роботі в Миколаївській обласній клінічній лікарні Миколаївської обласної ради на посаді сестри медичної старшої відділення загальної хірургії з 21 квітня 2017 року.

Стягнути з Миколаївської обласної клінічної лікарні Миколаївської обласної ради на користь ОСОБА_3 52174 грн. 56 коп. середнього заробітку за час вимушеного прогулу без врахування податків та обовязкових платежів.

Стягнути з Миколаївської обласної клінічної лікарні Миколаївської обласної ради в дохід держави 3200 грн. судових витрат.

В іншій частині вказане рішення залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання її повного тексту, через пять днів .

Судді: Т.З.Бондаренко

ОСОБА_9

ОСОБА_10