Справа № 148/2346/17
Провадження № 22-ц/772/1019/2018
Головуючий у суді 1-ї інстанції Саламаха О. В.
Доповідач:Панасюк О. С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 червня 2018 рокуСправа № 148/2346/17м. Вінниця

Апеляційний суд Вінницької області у складі:

головуючого Панасюка О.С. (суддя - доповідач),

суддів: Марчук В.С., Ковальчука О.В.,

з участю секретаря судового засідання Куленко О.В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_3,

відповідач - Тульчинське об'єднане управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Вінниці апеляційну скаргу Тульчинського об'єднаного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області на рішення Тульчинського районного суду Вінницької області, ухвалене 03 березня 2018 року у складі судді Саламахи О.В. в м. Тульчині (дата та час складання повного тексту рішення у справі відсутні), -

встановив:

В грудні 2017 року ОСОБА_3 звернулась до Тульчинського районного суду Вінницької області з позовною заявою до Тульчинського об'єднаного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області (далі Тульчинське ОУ ПФУ у Вінницькій області), за яким просила встановити факт її проживання в місті Тульчині Вінницької області в період з 01 грудня 1986 року по 26 червня 1989 року і з 01 серпня 1989 року по 22 червня 1999 року.

Як на підставу позовних вимог посилалась на те, що з грудня 1985 року стала проживати однією сім'єю без реєстрації шлюбу з ОСОБА_4 в м. Рига Латвійської РСР, де працювала до вересня 1986 року. ІНФОРМАЦІЯ_6 у них народився син ОСОБА_5 і в кінці листопада того ж року вони усі разом переїхали на проживання до м. Тульчина Вінницької області. ІНФОРМАЦІЯ_7, знову під час перебування у м. Рига, вона народила сина ОСОБА_6 і 01 серпня того ж року повернулась до м. Тульчина, де проживає до тепер. 22 червня 1999 року ОСОБА_3 отримала паспорт громадянина України із зареєстрованим місцем проживання у м. Тульчин Вінницької області. Вона має посвідчення особи, яка постійно проживає на території посиленого радіоекологічного контролю, але через відсутність документів, що підтверджують її постійне проживання не менше чотирьох років станом на 01 січня 1993 року на території посиленого радіоекологічного контролю Тульчинське ОУ ПФУ у Вінницькій області відмовляє їй у призначенні пенсії за віком із знижкою пенсійного віку відповідно до пункту 2 статті 55 Закону України «Про соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи».

Рішенням Тульчинського районного суду Вінницької області від 03 березня 2018 року позов задоволено.

Встановлено фак, що має юридичне значення, а саме, що ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_4, проживала в місті Тульчині Вінницької області в період з 01 грудня 1986 року по 26 червня 1989 року і з 01 серпня 1989 року по 22 червня 1999 року.

Вирішено питання про судові витрати у справі.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що факт проживання ОСОБА_3 у період з 01 грудня 1986 року по 26 червня 1989 року і з 01 серпня 1989 року по 22 червня 1999 року в місті Тульчині Вінницької області доведений, зокрема довідками Тульчинської міської ради Вінницької області № 3219 від 20 листопада 2017 року та № 60 від 18 грудня 2017 року, згідно з якими ОСОБА_3 з травня 1987 року по теперішній час проживає у м. Тульчині Вінницької області, а її син ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_6, з 1989 по 1993 роки відвідував Тульчинський заклад дошкільної освіти № 1 «Веселка», син ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_7, відвідував цей заклад з 1992 року по 1996 рік, а тому оскільки ОСОБА_3 звернулась до суду у порядку позовного провадження, вказуючи про наявність між сторонами спору про право, позов підлягає задоволенню.

В апеляційній скарзі Тульчинське ОУ ПФУ у Вінницькій області, посилаючись на порушення судом норм процесуального права, просило рішення скасувати.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги посилалося на те, що оскільки між сторонами існує спір про право на призначення пенсії за віком із знижкою пенсійного віку відповідно до пункту 2 статті 55 Закону України «Про соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» справа не підлягала розгляду в порядку окремого провадження.

ОСОБА_3 подала відзив на апеляційну скаргу, за яким заперечила проти її доводів, вказуючи, що суд правильно застосував до спірних правовідносин норми процесуального права, справу вирішив в порядку позовного провадження.

Частиною першою статті 351 Цивільного процесуального кодексу України в редакції Закону України № 2147-VIII від 3 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року (далі ЦПК України), визначено, що судом апеляційної інстанції у цивільних справах є апеляційний суд, у межах апеляційного округу якого (території, на яку поширюються повноваження відповідного апеляційного суду) знаходиться місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується, якщо інше не передбачено цим Кодексом.

Відповідно до пунктів 8, 9 частини першої розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди , у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

Справи у судах першої та апеляційної інстанції, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Таким чином справа підлягає апеляційному розгляду Апеляційним судом Вінницької області, у межах територіальної юрисдикції якого перебуває Тульчинський районний суд Вінницької області, за правилами, що діють після набрання чинності ЦПК України в редакції Закону № 2147-VIII від 3 жовтня 2017 року.

Апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з огляду на таке.

Частиною четвертою статті 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно з частинами першою, другою статті 377 ЦПК України судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню в апеляційному порядку повністю або частково з закриттям провадження у справі або залишенням позову без розгляду у відповідній частині з підстав, передбачених статтями 255 та 257 цього Кодексу.

Порушення правил юрисдикції загальних судів, визначених статтями 19 - 22 цього Кодексу, є обов'язковою підставою для скасування рішення незалежно від доводів апеляційної скарги.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Частина перша статті 19 ЦПК України встановлює, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Суди розглядають у порядку цивільного судочинства також вимоги щодо реєстрації майна та майнових прав, інших реєстраційних дій, якщо такі вимоги є похідними від спору щодо такого майна або майнових прав, якщо цей спір підлягає розгляду в місцевому загальному суді і переданий на його розгляд з такими вимогами.

Справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав та інтересів особи або створення умов для здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав розглядаються у порядку окремого провадження (частина сьома статті 19, частина перша статті 293 ЦПК України).

За змістом частини шостої статті 294 ЦПК України спори про право підлягають розгляду у порядку позовного провадження, якщо такий спір вирішується за правилами цивільного судочинства.

Згідно з пунктами 4, 5 частини третьої статті 175 ЦПК України позовна заява повинна мстити, зокрема зміст позовних вимог: спосіб (способи) захисту прав та інтересів, який не суперечить закону і який позивач просить суд визначити у рішенні; виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги; зазначення доказів, що підтверджують вказані обставини.

Способи захисту цивільних прав та інтересів визначені у частині другій статті 16 ЦК України, зокрема ними можуть бути:

1) визнання права;

2) визнання правочину недійсним;

3) припинення дії, яка порушує право;

4) відновлення становища, яке існувало до порушення;

5) примусове виконання обов'язку в натурі;

6) зміна правовідношення;

7) припинення правовідношення;

8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди;

9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди;

10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

Проте, позовна заява ОСОБА_3 не містить змісту позовних вимог, тобто матеріально-правової вимоги про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів позивачки, а містить лише вимогу про встановлення факту, що має юридичне значення, при цьому як у заяві про зміну підстав позову, так і у відзиві на апеляційну скаргу вона зазначає про наявність між сторонами спору про право, не вказуючи яке саме.

При цьому, зі змісту позовної заяви та доданих до неї документів, зокрема протоколу № 1669 від 20 листопада 2017 року про відмову у призначенні пенсії ОСОБА_3, пояснень позивачки в суді апеляційної інстанції видно, що у такий спосіб вона намагається оспорити рішення органу публічної влади - Тульчинського ОУ ПФУ у Вінницькій області про відмову їй у призначенні пенсії за віком із знижкою пенсійного віку відповідно до пункту 2 статті 55 Закону України «Про соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи».

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 19 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України) юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.

Як роз'яснено у пунктах 2, 3 постанови пленуму Вищого адміністративного суду України від 20 травня 2013 року «Про окремі питання юрисдикції адміністративних судів» юрисдикція адміністративних судів поширюється на всі публічно-правові спори, крім спорів, для яких законом встановлений інший порядок судового вирішення.

Законодавство не містить визначення терміну «публічно-правовий спір». Для розгляду спору адміністративним судом необхідно встановити його публічно-правовий зміст (характер). Для з'ясування характеру спору суди повинні враховувати, що протилежним за змістом є приватноправовий спір. Це означає, що в основі розмежування спорів лежить поділ права на публічне та приватне.

Вирішуючи питання про віднесення норми до публічного права, а спору до публічно-правового, суди повинні враховувати загальнотеоретичні та законодавчі критерії. Зокрема у публічно-правовому спорі, як правило, хоча б однією стороною є орган виконавчої влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа або інший суб'єкт, який здійснює владні управлінські функції на основі законодавства, у тому числі на виконання делегованих повноважень.

Суди повинні звертати увагу на те, що спір набуває ознак публічно-правового за умов не лише наявності серед суб'єктів спору публічного органу чи посадової особи, а й здійснення ним (ними) у цих відносинах владних управлінських функцій.

Для цілей і завдань адміністративного судочинства владну управлінську функцію необхідно розуміти як діяльність усіх суб'єктів владних повноважень з виконання покладених на них Конституцією чи законами України завдань.

У відповідності до частини першої статті 58 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» пенсійний фонд є органом, який здійснює керівництво та управління солідарною системою, провадить збір, акумуляцію та облік страхових внесків, призначає пенсії та підготовляє документи для її виплати, забезпечує своєчасне і в повному обсязі фінансування та виплату пенсій, допомоги на поховання, здійснює контроль за цільовим використанням коштів Пенсійного фонду, вирішує питання, пов'язані з веденням обліку пенсійних активів застрахованих осіб на накопичувальних пенсійних рахунках, здійснює адміністративне управління Накопичувальним фондом та інші функції, передбачені цим Законом і статутом Пенсійного фонду.

Згідно з пунктом 1 Положення про Пенсійний фонд України, затвердженого Указом Президента України від 6 квітня 2011 року № 384/2011 Пенсійний фонд України є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра соціальної політики України. Пенсійний фонд України входить до системи органів виконавчої влади і забезпечує реалізацію державної політики з питань пенсійного забезпечення та ведення персоніфікованого обліку надходжень від сплати єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування.

Пункт 3 цього Положення основними завданнями Фонду визначає, зокрема реалізацію державної політики з питань пенсійного забезпечення та ведення персоніфікованого обліку надходжень від сплати єдиного внеску, а також призначення (перерахунок) пенсій, щомісячного довічного грошового утримання суддям у відставці та підготовка документів для їх виплати.

Таким чином, оскільки позовна заява не містить матеріально-правової вимоги про захист невизнаних, порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів ОСОБА_3, натомість її зміст, зміст доданих до неї документів, заяви про зміну підстав позову, а також відзиву на апеляційну скаргу вказують на те, що між сторонами виник публічно-правовий спір з приводу оскарження рішення органу публічної влади - Тульчинського ОУ ПФУ у Вінницькій області, який здійснює у цих правовідносинах владні управлінські функції на основі законодавства, а тому обставини, які ОСОБА_3 просить встановити у прохальній частині позовної заяви, підлягають доказуванню в адміністративному спорі відповідно до частини другої статті 73 КАС України.

Керуючись ст. ст. 255, 256, 367, 368, 374, 377, 381 - 384 ЦПК України апеляційний суд, -

постановив:

Апеляційну скаргу Тульчинського об'єднаного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області задовольнити частково.

Рішення Тульчинського районного суду Вінницької області від 03 березня 2018 року скасувати.

Провадження у справі за позовом ОСОБА_3 до Тульчинського об'єднаного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області про встановлення факту, що має юридичне значення, закрити.

Роз'яснити ОСОБА_3, що розгляд справ за позовами фізичних осіб з приводу оскарження індивідуальних актів, а також дій чи бездіяльності територіальних органів Пенсійного фонду України у Вінницькій області віднесено до юрисдикції Вінницького окружного адміністративного суду.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

(Повне судове рішення складено 21 червня 2018 року )

Головуючий /підпис/ О.С. Панасюк

Судді: /підпис/ В.С. Марчук

/підпис/ О.В. Ковальчук

Згідно з оригіналом О.С. Панасюк