Постанова

Іменем України

20 червня 2018 року

м. Київ

справа № 347/1478/16-ц

провадження № 61-20204св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Лесько А. О. (суддя-доповідач), Мартєва С. Ю., Штелик С. П.,

учасники справи:

позивачі: ОСОБА_4, ОСОБА_5,

відповідач - ОСОБА_6, Розтоківська сільська рада Косівського району Івано-Франківської області,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження справу за позовом ОСОБА_4, ОСОБА_5 до ОСОБА_6, Розтоківської сільської радиКосівського району Івано-Франківської області про визнання заповіту недійсним, за касаційною скаргою ОСОБА_4, ОСОБА_5 на рішення Косівського районного суду Івано-Франківської області від 28 вересня 2016 року у складі судді Турянського І. Є. та ухвалу Апеляційного суду Івано-Франківської області від 25 січня 2017 року у складі суддів: Василишин Л. В., Беркій О. Ю., Мелінишин Г. П.,

ВСТАНОВИВ :

У серпні 2016 року ОСОБА_4, ОСОБА_5 звернулися до суду з позовом до ОСОБА_6, Розтоківської сільської ради Косівського району Івано-Франківської області (далі - Розтоківська сільська рада, сільська рада) про визнання заповіту недійсним.

Позовна заява мотивована тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 року помер батько ОСОБА_4 та колишній чоловік ОСОБА_5 - ОСОБА_7.

Після смерті ОСОБА_7 позивачі дізналися, що 25 січня 2016 року він склав заповіт, яким все своє майно заповів ОСОБА_6, в тому числі житловий будинок та земельну ділянку площею 0,2813 га, що знаходяться в АДРЕСА_1. Цей заповіт було посвідчено секретарем Розтоківської сільської ради ОСОБА_8 та зареєстровано в реєстрі за № 4.

ОСОБА_4 та ОСОБА_5 зазначали, що підпис на згаданому заповіті очевидно належить не спадкодавцю, а також стверджували,що заповіт не відповідає дійсній волі спадкодавця, оскільки за життя він мав намір заповісти все своє майно сину ОСОБА_4

На підставі викладеного позивачі просили визнати недійсним заповіт ОСОБА_7, посвідчений секретарем Розтоківської сільської ради ОСОБА_8 та зареєстрованого в реєстрі за № 3, а також стягнути з відповідачів усі судові витрати, в тому числі пов'язані зі сплатою судового збору.

Рішенням Косівського районного суду Івано-Франківської області від 28 вересня 2016 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Івано-Франківської області від 25 січня 2017 року, у задоволенні позову відмовлено.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, виходив з того, що оспорюваний заповіт відповідає вимогам законодавства щодо форми та змісту правочину, позивачами не доведено наявності підстав для визнання його недійсним, в тому числі з підстав невідповідності волевиявлення спадкодавця змісту заповіту.

У березні 2017 року ОСОБА_4 та ОСОБА_5 подали до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просили судові рішення першої та апеляційної інстанцій скасувати, та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що заповіт не підписаний спадкодавцем, тому не відповідає його внутрішній волі. Крім того, заповіт був посвідчений не у приміщенні сільської ради, а на дому за останнім місцем проживання спадкодавця, що суперечить пункту 11 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій. Тобто, в момент вчинення правочину вимог, які визначені у частині третій статті 203 ЦК України, не дотримано, тому відповідно до частини першої статті 215 ЦК України такий заповіт є недійсним.

У запереченнях Розтоківська сільська рада та представник ОСОБА_6, ОСОБА_9, зазначали, що доводи касаційної скарги необґрунтовані належними і допустимими доказами та не відповідають фактичним обставинам справи.

Також стверджували, що підпис в оспорюваному заповіті належить ОСОБА_7, на момент складення заповіту спадкодавець був дієздатним, його волевиявлення було вільним, жодного тиску на нього не чинилося.

Заповіт був укладений та посвідчений відповідно до вимог статті 1247 ЦК України, Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій посадовими особами.

20 квітня 2018 року справа передана до Верховного Суду.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» (далі - ЦПК України) касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Вивчивши матеріали справи та перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга задоволенню не підлягає.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частин першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що ОСОБА_7 та ОСОБА_5 перебували в шлюбі, в якому у них народився син ОСОБА_4

У 1976 році ОСОБА_7 та ОСОБА_5 розірвали шлюб.

25 січня 2016 року ОСОБА_7 склав заповіт, згідно якого все своє майно, де б воно не було і з чого б воно не складалося, заповів ОСОБА_6

Зазначений заповіт підписаний ОСОБА_7, посвідчений секретарем Розтоківської сільської ради ОСОБА_8 на дому у заповідача та зареєстрований в реєстрі за №4.

ІНФОРМАЦІЯ_1 року ОСОБА_7 помер.

Згідно довідки Розтоківської сільської ради від 06 травня 2016 року №7, заповіт ОСОБА_7 не змінений та не скасований, а також зареєстрований у Спадковому реєстрі за № 58513715.

Відповідно до статті 1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.

Згідно з частиною першою статті 1234 ЦК України право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю.

Статтею 1247 ЦК України передбачено, що заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складення. Заповіт має бути особисто підписаний заповідачем. Якщо особа не може особисто підписати заповіт, він підписується відповідно до частини четвертої статті 207 цього Кодексу. Заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у статтях 1251 - 1252 цього Кодексу. Заповіти, посвідчені особами, зазначеними у частині третій цієї статті, підлягають державній реєстрації у Спадковому реєстрі в порядку, затвердженому Кабінетом Міністрів України.

У статті 1251 ЦК України зазначено, що якщо у населеному пункті немає нотаріуса, заповіт, крім секретного, може бути посвідчений уповноваженою на це посадовою особою відповідного органу місцевого самоврядування.

За положеннями частин першої та другої статті 1257 ЦК України заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі.

Розглядаючи спір, суди першої та апеляційної інстанцій дійшли правильного висновку про відсутність передбачених статтею 1257 ЦК України підстав для визнання складеного ОСОБА_7 заповіту недійсним.

Зокрема, дослідивши наявні в матеріалах справи докази та урахувавши вимоги статей 1233, 1234, 1247 ЦК України, суди встановили, що оспорюваний заповіт складено у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складення, заповіт підписаний особисто заповідачем ОСОБА_7 та посвідчений уповноваженою особою органу місцевого самоврядування - секретарем Розтоківської сільської ради ОСОБА_8 із здійсненням державної реєстрації у Спадковому реєстрі за № 58513715.

При цьому суди встановили, що волевиявлення заповідача було вільним та відповідало його волі.

ОСОБА_4, ОСОБА_5 усупереч покладеному на них статтею 60 ЦПК України 2004 року обов'язку не довели наявність обставин, на які вони посилалися як на підставу своїх позовних вимог, зокрема того, що волевиявлення ОСОБА_7 під час складення ним заповіту не було вільним і не відповідало його волі. Не довели позивачі і обставини, що підпис в оспорюваному правочині не належить спадкодавцю.

Таким чином, висновки судів відповідають обставинам справи, які встановлені відповідно до вимог процесуального закону, а також узгоджуються з нормами матеріального права, які судами правильно застосовані.

Доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують, на законність оскаржуваних судових рішень не впливають, фактично стосуються переоцінки доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Керуючись статтями 400, 401, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ :

Касаційну скаргу ОСОБА_4, ОСОБА_5 залишити без задоволення.

Рішення Косівського районного суду Івано-Франківської області від 28 вересня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Івано-Франківської області від 25 січня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді А. О. Лесько

С. Ю. Мартєв

С. П. Штелик