Справа № 369/4309/18
Провадження № 2/369/2248/18
РІШЕННЯ

Іменем України

18.06.2018 року Києво-Святошинський районний суд Київської області в складі:

Головуючої судді: Дубас Т.В.,

при секретарі Яцевич В.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про коштів,

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до Києво-Святошинського районного суду Київської області з даним позовом, мотивуючи його тим, що 01.11.2015 року відповідачка ОСОБА_2 отримала від нього в позику суму коштів у розмірі 135 000 (сто тридцять пять тисяч) грн. Позичені кошти ОСОБА_2 зобовязалася повернути Позивачу до 01.11.2016 року зі сплатою відсотків за користування коштами у розмірі 10% щомісячно. Вищезазначене підтверджується відповідною розпискою, написаною Відповідачем власноручно. На даний час, Відповідач позичених коштів не повернув ні повністю, ні частково.

Таким чином, Відповідач, маючи прострочене зобовязання по поверненню Позивачу коштів, не виконує його. Досудове врегулювання спору не дало результатів у звязку із відсутністю у ОСОБА_2 коштів.

Тому позивач просив стягнути з ОСОБА_2 (ідентифікаційний номер: НОМЕР_1) на користь ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер: НОМЕР_2) суму боргу в розмірі 620 315 гривень, яка складеться з основної заборгованості за договором позики в розмірі 135 000,00 грн. та відсотків у розмірі 485 315, 00 грн.

Позивач направив до суду письмову заяву згідно якої просив розгляд справи провести у його відсутності, вимоги позову просив задовольнити.

У судовому засіданні відповідач ОСОБА_2 позовні вимоги не визнала. Суду пояснила, що суму боргу сплатила позивачу у повному обсязі, що підтверджується власноруч написаними ОСОБА_1 розписками.

Суд, перевіривши матеріали справи та зібрані в ній письмові докази, приходить до висновку що позовні вимоги не підлягають до задоволення виходячи з наступного.

Згідно ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Стаття 1047 ЦК України визначає що договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Як вбачається з матеріалів справи, 01.11.2015 року відповідач ОСОБА_2 отримала у борг від ОСОБА_1 суму в розмірі 135 000,00 грн, за умови її повернення до 01.11.2016 року зі сплатою 10% щомісячно за користування грішми, що підтверджується відповідною письмовою розпискою позичальника від 01.11.2015 року.

Таким чином, за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

За правилами ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Статтею 536 ЦК України встановлено, що за користування чужими грошовими коштами боржник зобов'язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.

Як вбачається з підписаної відповідачем розписки від 01.11.2015 року, сторони обумовили сплату ОСОБА_2 процентів за користування позиковими коштами у розмірі 10% щомісячно з кінцевим терміном повернення основної суми боргу 01.11.2016 року.

Таким чином, сторони фактично домовились, що ОСОБА_2 взяла на себе зобовязання у строк до 01.11.2016 року повернути ОСОБА_1 основну суму боргу у розмірі 135 000 грн та відсотки за користування грошовими коштами у розмірі 16 200 грн ( 135 000,00 грн х 10% х 12 міс), що складає 151 200,00 грн.

У відповідності до частин першої та третьої статті 1049 ЦК України позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Позика вважається повернутою в момент зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок або реального повернення коштів позикодавцеві.

Згідно із статтею 599 ЦК України зобовязання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

З матеріалів справи встановлено, що 23 грудня 2016 року ОСОБА_1 отримав від ОСОБА_2 в рахунок погашення боргу 100 000,00 грн, 01 лютого 2017 року 1 000,00 дол. США, , 04 березня 2017 року 14 000, 00 грн, 23 березня 2017 року 15 000,00 грн, 09 квітня 2017 року 11 526,00 грн, 18 квітня 2018 року 6 000,00 грн, що підтверджується власноруч написаними ОСОБА_1 розписками. Так, за інформацією Національного Банку України офіційний курс гривні щодо іноземних валют станом на 01 лютого 2017 року, тобто станом на день сплати суми боргу в іноземній валюті, становив 2707,95 грн. за 100 доларів США. Таким чином, відповідачем ОСОБА_2 в рахунок поагешння боргу за розпискою від 01.11 2015 року фактично сплачено ОСОБА_1 173 605,00 грн, що значно перевищує суму основного боргу з урахуванням процентів за користування коштами.

Відповідно до ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Стаття 81 ЦП України визначає що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У разі посилання учасника справи на невчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події суд може зобовязати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину невчинення відповідних дій або відсутності події встановленою.

Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги є необґрунтованими та не підлягають до задоволення.

Відповідно до ст.ст. 15, 16, 526, 599, 1046, 1049 ЦК України, та керуючись ст.ст. 4, 12, 13, 76-81, 141, 263-265 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В :

В позові ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення коштів відмовити.

Повне рішення суду складено 26 червня 2018 року.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення, до Апеляційного суду Київської області через Києво-Святошинський районний суд Київської області.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя: Дубас Т.В.