Постанова

Іменем України

13 червня 2018 року

м. Київ

справа № 344/17046/14-ц

провадження № 61-11718св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Висоцької В. С.,

суддів: Лесько А. О., Пророка В. В., Фаловської І. М. (суддя-доповідач), Штелик С. П.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_2,

відповідач - ОСОБА_3,

третя особа - ОСОБА_4,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_3 на рішення апеляційного суду

Івано-Франківської області від 08 вересня 2016 року у складі колегії суддів: Малєєва А. Ю., Васильковського В. М., Девляшевського В. А.,

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У листопаді 2014 року ОСОБА_5 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_6, третя особа - ОСОБА_4, про визнання недійсним договору купівлі-продажу 1/2 частини квартири, визнання права власності на 1/2 частину квартири, вселення та зобов'язання не чинити перешкод у користуванні квартирою.

Позовна заява мотивована тим, що ОСОБА_5 разом із своєю матір'ю ОСОБА_6, дідом та бабою проживали у квартирі АДРЕСА_1, в якій згідно зі свідоцтвом про право власності вони мали рівні частки, зокрема, кожен по 1/4 частки. У 1996 році всі члени сім'ї вирішили продати квартиру і за спільні кошти купити дві квартири. 14 травня 1996 року продано вказану квартиру і в цей же день придбано іншу квартиру АДРЕСА_1, куди він з матір'ю вселився і прожив там 18 років. Вказані правочини від імені позивача, який був малолітнім, вчинено (підписано) його матір'ю - відповідачем. Проте у вересні 2014 року між сторонами виник конфлікт, в результаті якого відповідач забрала у позивача ключі від квартири та почала чинити перешкоди в користуванні житлом. У подальшому ОСОБА_5 дізнався, що квартира належить на праві власності тільки матері, а він немає на неї жодних прав. Купівля спірної квартири була здійснена за кошти від продажу майна, яке належало сторонам у рівних частках, тому позивач має право на відповідну частку у паві власності на спірну квартиру. На час вчинення вищевказаних правочинів ОСОБА_5 було шість років і він не міг захисти своє порушене право, а про те, що власником квартири є тільки його матір, йому стало відомо лише у 2014 році.

На підставі викладеного, з урахуванням уточнених позовних вимог, ОСОБА_5 просив визнати недійсним договір купівлі-продажу

на 1/2 частини квартири АДРЕСА_1 від 14 травня 1996 року; визнати за ним право власності на 1/2 частини цієї квартири та вселити його у квартиру; зобов'язати ОСОБА_3 не чинити йому перешкод у користуванні квартирою, надавши ключі від вхідних дверей.

Справа розглядалась судами неодноразово.

Рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 26 травня 2015 року (в складі судді Бойчук О. В.) позов задоволено. Визнано недійсним договір купівлі-продажу від 14 травня 1996 року в частині купівлі 1/2 частини квартири АДРЕСА_1. Визнано за ОСОБА_2 право власності

на 1/2 частину цієї квартири. Вселено ОСОБА_2 в квартиру АДРЕСА_1. Зобов'язано ОСОБА_3 не чинити перешкоди ОСОБА_2 у користуванні вказаною квартирою та надати ОСОБА_2 ключі від усіх дверей цієї квартири. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Ухвалою апеляційного суду Івано-Франківської області від 02 вересня 2015 року рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 26 травня 2015 року залишено без змін. Виключено з мотивувальної частини рішення висновок суду про поновлення строку позовної давності.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 23 грудня 2015 року рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 26 травня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Івано-Франківської області від 02 вересня 2015 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ мотивована тим, що дитиною визнається особа до досягнення нею повноліття. Повноліття згідно з законом особа набуває з вісімнадцяти років. Отже, до досягнення 18 років фізична особа має правовий статус дитини. Посилаючись на те, що відповідач не виконала свого обов'язку щодо забезпечення дитини житлом, суди не звернули уваги на те, що відповідач забезпечила неповнолітнього сина ОСОБА_2 належним житлом до набуття сином 18 років, тобто повноліття.

Рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 27 травня 2016 року (в складі судді: Бабій О. М.) позов ОСОБА_2 задоволено частково. Вселено ОСОБА_2 до квартири АДРЕСА_1. Зобов'язано ОСОБА_3 не чинити ОСОБА_2 перешкоди у користуванні квартирою АДРЕСА_1 та передано ОСОБА_2 ключі від цієї квартири. Встановлено такий порядок користування квартирою № АДРЕСА_1: виділено ОСОБА_2 у користування кімнату площею 13,5 кв. м, виділено ОСОБА_3 кімнату площею 16,2 кв. м, місця загального користування залишено у спільному користуванні ОСОБА_2 та ОСОБА_3 Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що відповідач виконала свій обов'язок щодо забезпечення сина ОСОБА_2 належним житлом до набуття ним 18 років, тобто повноліття. Позивачем не наведено жодних обґрунтованих підстав для визнання за ним права власності на 1/2 частину спірної квартири.

Рішенням апеляційного суду Івано-Франківської області від 08 вересня 2016 року рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 27 травня 2016 року в частині відмови у визнанні права власності ОСОБА_2 на 1/2 частину квартири № АДРЕСА_1 скасовано та ухвалено в цій частині нове рішення.

Визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину квартири № АДРЕСА_1. У решті рішення суду залишено без змін.

Рішення апеляційного суду мотивоване тим, що ОСОБА_3 тільки частково виконала свій обов'язок матері, надавши сину можливість жити до повноліття у придбаній (за рахунок продажу спільної власності) квартирі. Виконання зобов'язання відповідачки щодо забезпечення належним житлом неповнолітнього сина не повинно було погіршувати його майновий статус власника, який він вже мав. Укладення батьками договору щодо майна, право на яке має дитина, повинно бути спрямоване на захист майнових прав дітей. У цьому випадку майнові права дитини (позивача), які набуті відповідно до закону, були порушені, тому він вправі вимагати визнання свого права. Зміст обов'язку «забезпечення житлом» у зобов`язанні відповідача полягав у відтворенні права неповнолітнього сина як повноцінного власника з усіма правомочностями. Фактично мати позбавила сина власності способом, який не передбачений законом, всупереч взятим на себе зобов'язанням.

У касаційній скарзі, поданій у березні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_3, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що при ухваленні оскаржуваного рішення апеляційний суд, не звернув уваги, що матір позивача, яка при укладенні договору купівлі-продажу представляла його інтереси, отримала дозвіл Івано-Франківської міської ради народних депутатів на відчуження квартири, отже, дотримала вказану вимогу чинного на той момент законодавства під час укладення договору купівлі-продажу квартири. Відповідач забезпечила позивача житлом до його повноліття.

03 березня 2018 року справу передано до Верховного Суду.

Частина третя статті 3 ЦПК України передбачає, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Частиною першою статті 402 ЦПК України визначено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Відповідно до частини першої статті 413 ЦПК України суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.

Касаційна скарга задоволенню не підлягає з огляду на наступне.

Судом першої інстанції встановлено, що квартира АДРЕСА_1 в порядку приватизації належала на праві спільної сумісної власності ОСОБА_9, ОСОБА_4, ОСОБА_3, ОСОБА_2

14 травня 1996 року між ОСОБА_9, ОСОБА_4, ОСОБА_3, яка діяла в своїх інтересах та в інтересах малолітнього сина

ОСОБА_2, та ОСОБА_10 було укладено договір купівлі-продажу, відповідно до умов якого ОСОБА_9, ОСОБА_4, ОСОБА_3, яка діяла в своїх інтересах та в інтересах малолітнього сина ОСОБА_2, продали, а ОСОБА_10 купила квартиру АДРЕСА_1

Того ж дня, 14 травня 1996 року, між ОСОБА_3 та ОСОБА_11 укладено договір купівлі-продажу, відповідно до умов якого відповідач набула у власність квартиру № АДРЕСА_1.

За змістом витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно власником квартири АДРЕСА_1 є ОСОБА_3, в якій зареєстрованими є: ОСОБА_3 та

ОСОБА_2

Установлено, що на час укладення даних правочинів позивач був малолітнім, згідно з договором купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 ОСОБА_3 діяла від свого імені та від імені малолітнього сина.

Відповідно до витягу з розпорядження Івано-Франківської міської ради народних депутатів від 22 березня 1995 року № 76-р на підставі заяви відповідача, відповідно до статті 145 КпШС України ОСОБА_3 було надано дозвіл від імені малолітнього сина ОСОБА_2 на відчуження належної йому частки квартири № 22. Також було зобов'язано ОСОБА_3 забезпечити малолітнього сина ОСОБА_2 належним житлом за місцем переїзду сім'ї.

Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

У пунктом 21 рішення Європейського суду з прав людини від 30 червня 2006 року у справі «Федоренко проти України» зазначено, що відповідно до прецедентного права органів, що діють на підставі Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, право власності може бути «існуючим майном» або коштами, включаючи позови, для задоволення яких позивач може обґрунтовувати їх принаймні «виправданими очікуваннями» щодо отримання можливості ефективного використання права власності.

У статті 41 Конституції України вказано, що ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Між сторонами існує спір щодо власності на квартиру АДРЕСА_1.

Законний представник неповнолітньої або малолітньої особи, укладаючи правочини, які впливають на її права, повинен діяти добросовісно та в інтересах дитини.

Відповідно до частини першої статті 14 ЦК Української РСР в редакції, чинній на час укладення спірного правочину, за неповнолітніх, які не досягли п'ятнадцяти років, угоди укладають від їх імені батьки (усиновителі) або опікун.

Встановлено, що ОСОБА_2 на час укладення спірних правочинів було шість років, а ОСОБА_3 була його законним представником в силу вимог статті 14 ЦК Української РСР в редакції, чинній на час укладення спірного правочину.

Встановлено, що ОСОБА_3 придбала спірне житло за кошти, які були виручені від продажу спільної власності сторін, зокрема і позивача, який на час вчинення правочину був малолітнім, а відповідач діяла в його інтересах.

Відповідно до статті 145 КпШС України (у редакції на момент укладення спірного договору) опікун не вправі без дозволу органів опіки і піклування укладати угоди, а піклувальник - давати згоду на їх укладення, якщо вони виходять за межі побутових. Такими угодами, зокрема, є договори, що потребують нотаріального посвідчення і спеціальної реєстрації, відмова від належних підопічному майнових прав, поділ майна, поділ або обмін жилої площі, видача письмових зобов'язань тощо.

Судами установлено, що мати позивача, яка при укладенні договору купівлі-продажу представляла його інтереси, отримала дозвіл Івано-Франківської міської ради народних депутатів на відчуження квартири.

Згідно із пунктом 1 частини 2 статті 16 ЦК України одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є визнання права.

Встановлено, що ОСОБА_3 вчинила правочин і в інтересах позивача, оскільки діяла як від свого імені, так і від імені сина, проте вона не оформила на нього 1/2 частину квартири та не визнає його право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1

Згідно зі статтею 392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Апеляційним судом встановлено, що ОСОБА_3 тільки частково виконала свій обов'язок матері, надавши сину можливість жити до повноліття у придбаній (за рахунок продажу спільної власності) квартирі. Виконання зобов'язання відповідача щодо забезпечення належним житлом неповнолітнього сина не повинно було погіршувати його майновий статус власника, який він вже мав. Фактично мати позбавила сина власності способом, який не передбачений законом, всупереч взятим на себе зобов'язанням.

Укладення батьками договору щодо майна, право на яке має дитина, спрямоване на захист майнових прав дітей. У цьому випадку майнові права дитини (позивача), які набуті відповідно до закону, були порушені, а тому він вправі вимагати визнання свого права.

На підставі викладеного, апеляційний суд дійшов правильного висновку, що розпорядившись власністю свого малолітнього сина, відповідач набула право на квартиру № АДРЕСА_1. Частка позивача у відчуженій квартирі АДРЕСА_1

у м. Івано-Франківську складала 1/4 - рівну з іншими співвласниками. Після продажу квартири придбано дві квартири: двокімнатну для відповідача з сином та однокімнатну для родини ОСОБА_4. Обов'язок відновити майнові права позивача лежить на відповідачі, яка їх порушила. Оскільки спірну квартиру придбано за спільні кошти сторін, отримані від продажу іншої квартири, то їхні частки у цій власності є рівними.

При вирішенні питання визначення частки апеляційний суд вірно виходив з рівності часток співвласників (матері та сина), які придбали спірну квартиру.

В абзаці 10 пункту 9 рішення Конституційного Суду України від 30 січня

2003 року № 3-рп/2003 вказано, що правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах.

Висновки суду апеляційної інстанції відповідають принципу справедливості.

Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскаржуване рішення ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права, а тому це судове рішення відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України необхідно залишити без змін, а касаційну скаргу - без задоволення, оскільки доводи касаційної скарги висновків апеляційного суду не спростовують.

Керуючись статтями 400, 402, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення апеляційного суду Івано-Франківської області від 08 вересня 2016 року залишити без змін

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий В. С. Висоцька

Судді А. О. Лесько

В. В. Пророк

І. М. Фаловська

С. П. Штелик