Номер провадження: 22-ц/785/1996/18
Номер справи місцевого суду: 522/8515/16-ц
Головуючий у першій інстанції Загороднюк В. І.
Доповідач Кононенко Н. А.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21.06.2018 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Одеської області у складі:

Головуючого: Кононенко Н.А.

суддів: Сегеди С.М., Гірняк Л.А.

за участю секретаря: Бєляєвої А.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі цивільну справу за позовом Квартирно-експлуатаційного відділу м.Одеси до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про усунення перешкод в користуванні приміщенням, за апеляційною скаргою ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , та ОСОБА_4 який діє також в інтересах ОСОБА_5 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 01 грудня 2016 року,-

встановила:

16 травня 2016 року Квартирно-експлуатаційний відділ м.Одеси звернувся до суду із позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про усунення перешкод в користуванні приміщенням.
Посилаючись на те, що будівлі військового містечка № НОМЕР_1 , розташовані на АДРЕСА_1 є військовим майном, яке знаходилось в експлуатації військової частини НОМЕР_2 , а на теперішній час згідно вимог чинного законодавства України за актом прийому-передачі передано на баланс та в експлуатацію до КЕВ м. Одеси.
Будівля АДРЕСА_2 є військовим майном не має статусу житлового будинку, а має статус - адміністративна будівля - «штаб».
З метою підтримання бойової готовності, за умови відсутності вільного житлового фонду, на період проходження військової служби військовослужбовцям, які потребують поліпшення житлових умов, було дозволено тимчасово розміститись в даній будівлі.
Відповідач ОСОБА_1 під час проходження військової служби в штабі Південного ОК був розміщений разом із членами сім`ї: дружиною ОСОБА_2 та синами ОСОБА_3 , ОСОБА_4 для тимчасового проживання в к. АДРЕСА_3 . При проведенні інвентаризації фондів в/м 186, комісією виявлено, що ОСОБА_1 було звільнено з військової служби.
Відповідачі ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ні є ані військовослужбовцями, ані працівниками ЗСУ, не знаходяться на обліку військовослужбовців та членів їх сімей Одеського гарнізону, потребуючих поліпшення житлових умов. Відповідно відсутні будь-які правові підстави для подальшого зайняття відповідачами приміщення - АДРЕСА_4 .
Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 01 грудня 2016 року позов задоволено.
Зобов`язано ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 усунути перешкоди у здійсненні Квартирно-експлуатаційного відділу м. Одеси права користування та розпорядження к. № 1 - площею 56,75 кв.м. в буд. 10 військового містечка 186 за адресою: АДРЕСА_1 шляхом їх виселення з вказаного приміщення.
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь Квартирно-експлуатаційного відділу м. Одеси судові витрати у розмірі 459,33 гривень.
Стягнуто з ОСОБА_3 на користь Квартирно-експлуатаційного відділу м. Одеси судові витрати у розмірі 459,33 гривень.
Стягнуто з ОСОБА_4 на користь Квартирно-експлуатаційного відділу м. Одеси судові витрати у розмірі 459,33 гривень.
Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , та ОСОБА_4 який діє також в інтересах ОСОБА_5 подали апеляційну скаргу, у якій просять рішення суду скасувати, ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі, а також стягнути судові витрати посилаючись на порушення судом норм права.

Заслухавши доповідача, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно гуртуватися на засадах верховенства права, бути законним та обґрунтованим.
Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства відповідно до статті 3 ЦПК України, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин відповідно до ст. 10 ЦПК, а також правильно витлумачив ці норми.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Зазначеним вимогам закону оскаржуване рішення не відповідає.
У відповідності до вимог частини другої ст.367 ЦПК України апеляційний суд переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Згідно зі ст. 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Статтею 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Задовольняючи позовні вимоги, районний суд виходив з того, що у відповідачів відсутні будь-які правові підстави для подальшого зайняття - к. 1 (площею 56,75 кв.м.) буд. 10 військового містечка 186 за адресою: АДРЕСА_1 .
Однак, з таким висновком суду, колегія суддів не погоджується, виходячи з наступного.
Відповідно до ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Положення цього конституційного принципу закріплені у ч. 4 ст.9 ЖК Української РСР, згідно якої ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Частиною 1 ст.15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно ч.4 ст.10 ЦПК України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до п.1 ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Згідно ст. 1 першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенції) кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики Європейського суду з прав людини під майном також розуміються майнові права.

Відповідно до ст. 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України», в контексті вказаної Конвенції поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому проживає на законних підставах, або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у право на житло.

Згідно з Конвенцією поняття «житло» не обмежується приміщеннями, в яких законно мешкають або законно створені. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (рішення у справі «Прокопович проти Росії», заява № 58255/00, пункт 36). Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення від 13 травня 2008 року у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства», заява № 19009/04, пункт 50).

У п.36 рішення від 18 листопада 2004 року у справі «Прокопович проти Росії» Європейський суд з прав людини визначив, що концепція «житла» за змістом ст. 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку. «Житло»-це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. То чи є місце конкретного проживання «житлом», що б спричинило захист на підставі п. 1 ст. 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме - від наявності достатніх триваючих зв`язків з конкретним місцем проживання (рішення Європейського суду з прав людини по справі «Баклі проти Сполученого Королівства» від 11 січня 1995 року, п. 63).

Таким чином, тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні ст.8 Конвенції, а тому наступне виселення її з відповідного житла є невиправданим втручанням в приватну сферу особи, порушенням прав на повагу до житла.

У п. 44 рішення від 02 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» Європейський суд з прав людини визначив, що втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві».

Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співмірним із переслідуваною законною метою. Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві.

Так, апеляційним судом встановлено, підтверджено матеріалами справи та не спростовується сторонами, що відповідачі з 1997 року були вселені у спірне приміщення, були там зареєстровані і постійно там проживали, а отже мали місце достатні та триваючі зв`язки з даним місцем.
Рішенням від 2 грудня 2010 року п. 44 ЄСПЛ визначив, що втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й необхідним у демократичному суспільстві.
Інакше кажучи, воно має відповідати нагальній суспільній необхідності, зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою.
Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві.

Враховуючи, що виселення є серйозним втручанням у праві особи на повагу до її житла суд повинен надавати особливої ваги процесуальним гарантіям, наданим особі впроцесі прийняття рішення.
Зокрема, навіть якщо законне право на зайняття приміщення припинено, особа вправі мати можливість, щоб співрозмірність захистубула визначена незалежним судомусвітлі відповідних принципів ст. 8 Конвенції.
Відсутність обґрунтування у судовому рішенні підстав застосування законодавства, навіть якщо формальні вимоги було дотримано, може серед інших факторів братисядо уваги при вирішенні питання, чивстановлено справедливий баланс заходом, що оскаржується.
Судова колегія зазначає, що районному суду необхідно було встановити баланс між інтересами родини заявників, до складу якої входить неповнолітня дитина, які тривалий час були наймачами спірного приміщення та інтересами держави в особі КЕВ м. Одеси.
У ході судового розгляду справи відповідачі надали низку доводів, стверджуючи, що їхнє виселення становитиме для них надмірний тягар.
Зокрема, вони стверджували, що добросовісно уклали договір найму та вважались законними наймачами протягом тривалого часу, сплачуючи витрати на утримання та ремонт майна та інші обов`язкові платежі.
Встановленим обставинам районний суд оцінки не дава лише обмежився вирішенням питання чи було проживання заявників у спірному приміщенні сумісним з положеннями законодавства.
Звертаючись до суду з даним позовом, КЕВ м.Одеси виходив з того, що будівля № 3 військового містечка № НОМЕР_1 АДРЕСА_1 обліковується та використовується як штаб.

При цьому, саме позивач надав суду витяг зі звіту ТОВ «Бюро консалт сервис» про технічний стан основних несучих і огороджувальних будівельних конструкцій одноповерхової будівлі гуртожитку № 3 на території військового містечка № НОМЕР_1 , розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , згідно висновків якого об`єктом дослідження була будівля гуртожитку № 3, середньозважений фізичний знос якого склав 81 %, що відповідає «аварійному» стану будівлі.

З індивідуальної картки обліку будівлі вбачається, що будівля під №3 побудована у 1952 році, найменування будівлі «казарма», фактичне використання будівлі «штаб», яка станом на 01 січня 2013 року мала загальну площу 672 кв.м., в тому числі житлову-467 кв.м, штабну-42 кв.м., кількість кімнат-18 шт. (а.с.10)

В індивідуальній картці обліку будівлі будівля під №3 за зазначеною адресою рахується як казарма, а фактичне використання «штаб» (а.с.10).

В генплані військового містечка № НОМЕР_1 будівля під №3 значиться як гуртожиток, має загальну площу 672 кв.м., в тому числі житлову-467 кв.м (а.с.69). На території військового містечка № НОМЕР_1 з числа житлових приміщень, розташовані два гуртожитки (будівлі під номерами 3 та 10) та чотири житлових будинків під номерами 48,50,52 та 53.

Відповідно до ч.2 ст. 127 ЖК Української РСР статус гуртожитку будівля набуває після реєстрації її виконавчим комітетом місцевої ради.

Особливий правовий режим гуртожитків обумовлений їх функціональним призначенням, яке полягає у забезпеченні тимчасовим житлом фізичних осіб.

У сфері житлового права гуртожитком визначається спеціально споруджений або переобладнаний для цієї мети жилий будинок (частина будинку), який зареєстрований як гуртожиток у виконавчому органі відповідно ради або державній адміністрації і призначений для тимчасового проживання громадян у період роботи (служби), навчання.

Інструкцією про організацію забезпечення військовослужбовців Збройних Сил України та членів їх сімей жилими приміщеннями, затвердженою наказом Міністерства оборони України від 30 листопада 2011 року №737, передбачено, що під гуртожитки надаються спеціально споруджені або переобладнані для цієї мети житлові будинки, казарми та інші будівлі, які мають бути зареєстровані у виконавчому органі сільських, селищних, міських, районних у містах рад або районній державній адміністрації (п.5.1); казарми це будівлі, розташовані на територіях військових містечок, які переобладнані для тимчасового проживання військовослужбовців та не зареєстровані в органах місцевого самоврядування як об`єкти житлового фонду (п.6.1); за рішенням Міністра оборони України може бути порушено клопотання перед місцевою радою (відповідною державною адміністрацією) про реєстрацію казарми як гуртожитку чи житлового будинку.

Згідно з ч.1 ст.3 ЦПК України сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду.

Відповідно до ч.1 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Як вбачається із змісту рішення виконавчого комітету Одеської міської ради від 26 вересня 2013 року за № 363 змінено статус гуртожитку, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , та присвоєно статус житлового будинку.

На підставі наданих сторонами доказів колегія суддів вважає, що відповідачі з з грудня 1997 року, тобто більше ніж 19 років, на законних підставах проживали в гуртожитку, статус якого змінено на житловий будинок ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Відповідно до ч.5 ст.132 ЖК Української РСР осіб, які проживають у гуртожитках, виселяють також у разі знесення будинку або переобладнання будинку (жилого приміщення) в нежилий, а також якщо будинок ( жиле приміщення) загрожує обвалом. При цьому виселюваним надається інша жила площа в гуртожитку або інше жиле приміщення.

Згідно ст.110 ЖК Української РСР громадяни виселяються з жилих будинків державного і громадського житлового фонду з наданням іншого благоустроєного жилого приміщення, якщо:

?будинок, у якому знаходиться жиле приміщення, підлягає знесенню;

?будинок (жиле приміщення) загрожує обвалом;

?будинок (жиле приміщення) підлягає переобладнанню в нежилий.

Офіцерів, прапорщиків і мічманів, військовослужбовців надстрокової служби Збройних Сил СРСР і прирівняних до них осіб, звільнених з дійсної військової служби у відставку або в запас, а також осіб, які проживають разом з ними, може бути виселено із займаних ними жилих приміщень у військових містечках з наданням іншого благоустроєного жилого приміщення. У такому ж порядку підлягають виселенню з військових містечок інші особи, які втратили зв`язок із Збройними Силами СРСР.

Районний суд також повинен був прийняти до уваги, що ОСОБА_1 був офіцеромУкраїнської армії. Спірне приміщеня було надано йому та членам його сім`ї у зв`зку з перебуванням його на військовій службі.

Згідно до послужного списку 28 вересня 1999 року був звільнений із лав Української армії за власним бажанням, а у подальшому 23 травня 2017 року МСЕК йому була встановлена інвалідність другої групи, отриманої під час проходження військової служби.

ОСОБА_1 прослужив у збройних силах майже 20 років і іншим житлом не забезпечувався.

Як зазначалось вище позов заявлено КЕВ м.Одеси на підставі ст.ст.387,391,396 ЦК України.

Апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції не звернув увагу на те, що позивачем:

- заявлено вимоги про усунення перешкод в користуванні приміщенням шляхом звільнення приміщення на підставі норм ЦК України, які на спірні правовідносини не поширюються;

- не доведено, що приміщення, яке з 1997 року займає ОСОБА_1 , та члени його сім`ї не є житлом у контексті Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практики Європейського суду з прав людини.

Тому апеляційна скарга підлягає задоволенню, рішення суду першої інстанції скасуванню із ухваленням нового рішення про відмову КЕВ м.Одеси у позові.

У зв`язку з викладеним, апеляційну скаргу ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , та ОСОБА_4 який діє також в інтересах ОСОБА_5 слід задовольнити, оскаржуване рішення суду скасувати і винести у справі постанову, якою у задоволенні позовних вимог Квартирно-експлуатаційного відділу м.Одеси до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про усунення перешкод в користуванні приміщенням - відмовити.

Керуючись: ст.ст. 368, ст. 374, ст.376, 381 384, 390 ЦПК України, колегія суддів ,-

постановила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , та ОСОБА_4 який діє також в інтересах ОСОБА_5 задовольнити.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 01 грудня 2016 року скасувати і прийняти у справі постанову, якою у задоволенні позовних вимог Квартирно-експлуатаційного відділу м.Одеси до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про усунення перешкод в користуванні приміщенням відмовити.
Стягнути з Квартирно-експлуатаційного відділу м.Одеси на користь ОСОБА_4 судовий збір у розмірі 1200 грн.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.
Повне судове рішення складено 27 червня 2018 року.

Судді апеляційного суду Одеської області:

Н.А. Кононенко

Л.А. Гірняк

С.М. Сегеда