Постанова

Іменем України

10 травня 2018 року

м. Київ

справа № 701/543/16-ц

провадження № 61-1294св17

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Черняк Ю. В. (суддя-доповідач), Гулька Б. І., Луспеника Д. Д.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6,

відповідач - ОСОБА_5, ОСОБА_4,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Маньківського районного суду Черкаської області від 02 жовтня 2017 року у складі судді Калієвського І. Д. та ухвалу Апеляційного суду Черкаської області від 21 листопада 2017 року у складі колегії суддів: Ювшина В. І., Гончар Н. І., Сіренка Ю. В.,

ВСТАНОВИВ:

У травні 2016 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_5 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням.

Позов мотивовано тим, що він є власником житлового будинку АДРЕСА_1. У будинку зареєстровані, крім нього, колишня дружина - ОСОБА_5, та син - ОСОБА_4

12 травня 1994 року шлюб між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 розірвано. Рішенням Апеляційного суду Черкаської області від 23 лютого 2016 року встановлено факт проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу ОСОБА_5 та ОСОБА_4 з 01 січня 2004 року по 19 червня 2010 року.

Позивач з колишньою дружиною - ОСОБА_5 не проживає, спірним будинком ОСОБА_5 не цікавиться, витрат на оплату житлово-комунальних послуг вона не несе.

Ураховуючи викладене, позивач просив визнати ОСОБА_5 такою, що втратила право користування житловим приміщенням та зняти її з реєстраційного обліку.

У вересні 2016 року ОСОБА_5 в своїх інтересах та в інтересах ОСОБА_4 звернулася до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_4 про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням та вселення у житлове приміщення.

Посилаючись на те, що колишній чоловік чинить їй з сином перешкоди у користуванні житлом, просила зобов'язати ОСОБА_4 усунути перешкоди їй та ОСОБА_6 у користуванні житловим приміщенням та вселити ОСОБА_5 у житловий будинок АДРЕСА_1.

Ухвалою Маньківського районного суду Черкаської області від 06 жовтня 2016 року у складі судді Калієвського І. Д. справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, об'єднано в одне провадження із зустрічним позовом ОСОБА_5, ОСОБА_4 до ОСОБА_4 про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням та вселення у житлове приміщення.

Рішенням Маньківського районного суду Черкаської області від 02 жовтня 2017 року у задоволенні позову ОСОБА_4 відмовлено.

Зустрічний позов ОСОБА_5, ОСОБА_6 задоволено частково. Вселено ОСОБА_5 у житловий будинок АДРЕСА_1. Зобов'язано ОСОБА_4 не чинити перешкоди ОСОБА_5, та ОСОБА_6 у користуванні садибою.

Суд першої інстанції, ухвалюючи на підставі ст. 405 ЦК Україні рішення про відмову в позові ОСОБА_4 та про задоволення частково зустрічного позову ОСОБА_5, ОСОБА_4 про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням та вселення у житлове приміщення, виходив із того, що ОСОБА_4 постійно чинить перешкоди у користуванні житловим будинком колишній дружині ОСОБА_5 та синові ОСОБА_6, а тому їх права повинні бути захищені на підставі положень частини 3 статті 47 Конституції України, частини 1 статті 405 ЦК України, статей 71, 156 ЖК УРСР.

Ухвалою Апеляційного суду Черкаської області від 21 листопада 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 залишено без задоволення, рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Ухвала апеляційного суду мотивована тим, що позивачем за первісним позовом ОСОБА_4 не підтверджено належними та допустимими доказами факт відсутності відповідача ОСОБА_5 без поважних причин у будинку АДРЕСА_1 понад один рік. А тому немає підстав для визнання ОСОБА_5 такою, що втратила право на користування житлом на підставі частини другої статті 405 ЦК України. Сам по собі факт припинення сімейних відносин з власником будинку не позбавляє колишніх членів його сім'ї права користування займаним приміщенням.

У грудні 2017 року ОСОБА_4 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати ухвалу апеляційної інстанції, рішення суду першої інстанції змінити позов ОСОБА_4 задовольнити, у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_5 відмовити.

Касаційна скарга мотивована тим, що суди попередніх інстанцій неповно з'ясували обставини справи, не надали належної оцінки тому, що ОСОБА_5 з січня 2011 року не проживала у спірному будинку. ОСОБА_5 постійно проживає у своєї матері у будинку АДРЕСА_2, спірним будинком вона не цікавиться, витрат на оплату житлово-комунальних послуг не несе.

У березні 2018 року до Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду надійшов відзив на касаційну скаргу від ОСОБА_5, в якому вона просила залишити оскаржувані судові рішення без змін, оскільки вони прийняті при всебічному та повному з'ясуванні обставин справи, ґрунтуються на правильному застосуванні норм чинного законодавства України.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду вважає, що касаційна скарга не підлягає задоволенню.

Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Судами попередніх інстанцій установлено, що ОСОБА_4 є власником житлового будинку АДРЕСА_1, що підтверджується договором дарування від 22 червня 1998 року. ОСОБА_4 та ОСОБА_5 перебували у зареєстрованому шлюбі, який між сторонами розірвано 12 травня 1994 року.

Рішенням Апеляційного суду Черкаської області від 23 лютого 2016 року встановлено факт проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу ОСОБА_5 та ОСОБА_4 з 01 січня 2004 року по 19 червня 2010 року.

З 2011 року в даному будинку за згодою власника будинку зареєстровані колишня дружина ОСОБА_5 з сином ОСОБА_4

Також встановлено, що ОСОБА_4 постійно чинить перешкоди у користуванні жилим приміщенням колишній дружині - ОСОБА_5 та синові - ОСОБА_6, який є інвалідом дитинства третьої групи довічно.

Рішенням Апеляційного суду Черкаської області від 12 травня 2015 року позов ОСОБА_6 до ОСОБА_4 про усунення перешкод у користуванні житлом та вселення задоволено. Вселено ОСОБА_6 у житловий будинок АДРЕСА_1. Зобов'язано ОСОБА_4 не чинити ОСОБА_6 перешкоди у користуванні садибою за вказаною адресою.

Відповідачка ОСОБА_5 після розірвання шлюбу з позивачем продовжувала тривалий час проживати з ним в фактичних шлюбних відносинах без реєстрації шлюб, іншого житла не має, а періодична відсутність її в спірному житловому будинку обумовлена тим, що ОСОБА_4 перешкоджає її проживанню в даному будинку.

Згідно із частиною третьою статті 319 ЦК України усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав.

Статтею 321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до статті 383 ЦК України, власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб.

За приписами статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Відповідно до статті 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Положеннями статті 64 ЖК УРСР 1983 року передбачено, що члени сім'ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов'язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім'ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов'язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім'ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов'язки, як наймач та члени його сім'ї.

Згідно із частиною четвертою статті 156 ЖК УРСР 1983 року припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім'ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу.

Відповідно до статті 12 і частини першої статті 81 ЦПК України 2004 року цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Як роз'яснено у пунктах 10, 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» у справах про визнання наймача або члена його сім'ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (стаття 71 ЖК Української РСР), необхідно з'ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. Наймачеві або членові його сім'ї, який був відсутнім понад встановлений законом строк без поважних причин, суд вправі з цих мотивів відмовити в позові про захист порушеного права (вселення, обмін, поділ жилого приміщення тощо). Наймач або член його сім'ї, який вибув на інше постійне місце проживання, втрачає право користування жилим приміщенням з дня вибуття, незалежно від пред'явлення позову про це. На ствердження вибуття суд може брати до уваги будь-які фактичні дані, які свідчать про обрання стороною іншого постійного місця проживання (повідомлення про це в листах, розписка, переадресовка кореспонденції, утворення сім'ї в іншому місці, перевезення майна в інше жиле приміщення, виїзд в інший населений пункт, укладення трудового договору на невизначений строк тощо).

У справі, яка переглядається, суди попередніх інстанцій встановили, що ОСОБА_5 не втрачала інтересу до спірного будинку, а її періодична відсутність викликана поважними причинами, пов'язаними з конфліктною ситуацією, що виникла між сторонами.

Доводи касаційної скарги про те, що факт не проживання ОСОБА_5 в спірному будинку без поважних причин підтверджується актом обстеження матеріально-побутових умов від 13 жовтня 2014 року № 969, не заслуговують на увагу, оскільки зазначений акт не спростовує встановлених судами обставин, що ОСОБА_5 не проживає у будинку з поважних причин.

Таким чином, врахувавши обставини справи та надавши належну правову оцінку поданим сторонами доказам, вірно застосувавши норми матеріального права, з дотриманням норм процесуального права, суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позовуОСОБА_4та часткове задоволення зустрічного позову ОСОБА_5

Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

За наслідками розгляду касаційної скарги суд касаційної інстанції приймає постанову відповідно до правил, встановлених статтею 35 та главою 9 розділу III цього Кодексу, з особливостями, зазначеними у статті 416 цього Кодексу (частина перша статті 415 ЦПК України).

Згідно зі статтею 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Маньківського районного суду Черкаської області від 02 жовтня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Черкаської області від 21 листопада 2017 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді: Ю. В. Черняк

Б. І. Гулько

Д. Д. Луспеник