Постанова

Іменем України

20 червня 2018 року

м. Київ

справа № 760/3445/15-ц

провадження № 61-802св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої палати Касаційного цивільного суду у складі:

головуючого - Стрільчука В. А.,

суддів: Карпенко С. О., Кузнєцова В. О., Олійник А. С. (суддя - доповідач), Усика Г.І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_2,

відповідач - Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» на рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 23 листопада 2015 року у складі судді Коробенка С. В. та рішення Апеляційного суду м. Києва від 23 листопада 2016 року у складі колегії суддів: Українець Л. Д., Немировської О. В., Оніщука М. І.,

ВСТАНОВИВ:

У лютому 2015 року ОСОБА_2 звернулася до суду із позовом до Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») про стягнення коштів за договором банківського вкладу.

Позов обґрунтовано тим, що 22 червня 2010 року між нею та ПАТ КБ «ПриватБанк» у VIP - відділенні Севастопольської філії було укладено договір банківського вкладу, за яким позивач передала відповідачу грошові кошти у розмірі 80 000 грн на строк до 22 червня 2011 року з наступною пролонгацією. Надалі термін дії договору за погодженням сторін неодноразово пролонгований з 2011 року по 2013 рік. 22 червня 2013 року термін дії договору продовжено на 12 місяців до 22 червня 2014 року та відповідно до пунктів 3, 4, 5 і 7 договору валюта внеску сконвертована в долари США в сумі 9 612,69 доларів США і перенесена на рахунок НОМЕР_1 із процентною ставкою 9,75% річних.Станом на 04 серпня 2014 року на депозитному рахунку знаходилося 9 612,69 доларів США. 26 червня 2013 року між нею та ПАТ КБ «ПриватБанк» у VIP-відділенні Севастопольській філії укладено договір №SAMDN2142 «Стандарт» строкового банківського вкладу на суму 5 000 доларів США строком на 12 місяців із процентною ставкою 9,25% річних, за умовами якого вона передала відповідачу грошові кошти в сумі 5 000 доларів США.Станом на 26 березня 2014 року на депозитному рахунку знаходилося 5 356,66 доларів США.13 березня 2014 року вона залишила територію Криму. З квітня 2014 року неодноразово зверталася до відповідача з вимогою повернути суму внесків та нараховані проценти за користування грошовими коштами, але їй було відмовлено.

Оскільки відповідач продовжує користуватися грошовими коштами, з останнього підлягають стягненню відсотки за користування вкладом «гривневий» з урахуванням індексу інфляції та трьох процентів річних у розмірі 9 290,10 грн, сума депозиту, невиплачені відсотки та три проценти річних (вклад «доларовий») у розмірі 10 810,59 доларів США, а також сума депозитного внеску з невиплаченими відсотками та три проценти річних у розмірі 5 870,65 доларів США. Позивач просила стягнути з ПАТ КБ «ПриватБанк» на її користь суму вкладу за договором №SAMDN1915 від 22 червня 2010 року у розмірі 9 612,69 доларів США; невиплачені відсотки річних за фактичну кількість днів користування вкладом протягом дії договору №SAMDN1915 у розмірі 1 014,47 доларів США; суму втрат від знецінення вкладу за договором №SAMDN1915 відповідно до положень статті 625 ЦК України у розмірі трьох процентів річних, що на 19 січня 2015 року складає 183,43 доларів США; невиплачені відсотки річних у розмірі 9 290,10 грн за фактичну кількість днів користування вкладом протягом дії договору №SAMDN1915 за період з 27 червня 2013 року по 20 січня 2014 року («гривневий» вклад) з урахуванням індексу інфляції за зазначений період та суми втрат від знецінення вкладу відповідно до положень статті 625 ЦК України у розмірі трьох процентів річних; суму вкладу за договором №SAMDN2142 від 22 червня 2013 року у розмірі 5 000 доларів США; невиплачені відсотки річних за фактичну кількість днів користування вкладом протягом дії договору №SAMDN2142 у розмірі 772,91 доларів США; суму втрат від знецінення вкладу за договором №SAMDN2142 відповідно до положень статті 625 ЦК України у розмірі трьох процентів річних, що станом на 19 січня 2015 року складає 97,74 доларів США; 15 000 грн на відшкодування витрат на правову допомогу.

Рішенням Солом'янського районного суду м. Києва від 23 листопада 2015 року позов ОСОБА_2 до ПАТ КБ «ПриватБанк» про стягнення коштів задоволено частково. Стягнуто з ПАТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_2 заборгованість та штрафні санкції за договором №SAMDN1915 «Мультивалютний» від 22 червня 2010 року у сумі 10 810,59 доларів США та 10 368,03 гривень, з яких: 9 612,69 доларів США - сума вкладу; 1 014,47 доларів США - сума нарахованих процентів за періоди з 22 червня 2013 року по 27 червня 2013 року та з 20 січня 2014 року по 19 січня 2015 року; 9 290,10 грн - сума нарахованих процентів за період з 27 червня 2013 року по 20 січня 2014 року; 141,74 грн - три проценти річних за час прострочення повернення нарахованих процентів на вклад у національній валюті у розмірі 936,19 грн - інфляційні втрати за час прострочення повернення нарахованих процентів на вклад у національній валюті; 183,43 долари США - три проценти річних за час прострочення повернення вкладу та нарахованих процентів в іноземній валюті. Стягнуто з ПАТ КБ «Приватбанк» на користь ОСОБА_2 заборгованість та штрафні санкції за договором №SAMDN2142 «Стандарт» від 26 червня 2013 року у розмірі 5 819,00 доларів США, з яких: 5 000 доларів США - сума вкладу; 726,06 доларів США - сума нарахованих процентів за період з 26 червня 2013 року по 19 січня 2015 року; 92,94 долари США - три проценти річних за час прострочення повернення вкладу. У іншій частині позову відмовлено. Стягнуто з ПАТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_2 судові витрати на правову допомогу у сумі 1 286,13 грн. Стягнуто з ПАТ КБ «Приватбанк» у дохід держави судовий збір у розмірі 4 092,22 грн.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що у добровільному порядку ПАТ КБ «Приватбанк» не виконує зобов'язання з повернення коштів, тому вимоги про захист порушеного права шляхом примусового їх стягнення є обґрунтованими. Відповідач продовжує користуватись коштами позивача і після закінчення строку дії договорів. Вимога позивача про стягнення з відповідача процентів за користування вкладами за останній рік дії договорів та після закінчення їх дії є обґрунтованою. Тому стягненню підлягають проценти за договором №1, нараховані на гривневий вклад за період з 27 червня 2013 року по 20 січня 2014 року, у сумі 9 290,10 грн, а також проценти нараховані на доларовий вклад за періоди з 22 червня 2013 року по 27 червня 2013 року та з 20 січня 2014 року по 19 січня 2015 року у розмірі 1 014,47 доларів США .

Суд першої інстанції виходив з того, що відсутні підстави для застосування процентної ставки 11% річних до вкладу після закінчення строку дії договору, оскільки договором передбачена ставка на рівні 9,25% річних, тому підстав для її збільшення немає.

Суд першої інстанції також зазначив, що правовідносини за договором банківського вкладу виникли саме між ОСОБА_2 та ПАТ КБ «ПриватБанк», головний офіс якого знаходиться у м. Дніпропетровськ, що дозволяє банку виконати грошові зобов'язання перед позивачем.

Справа судами розглядалася неодноразово.

Остаточним рішенням Апеляційного суду м. Києва від 23 листопада 2016 року апеляційну скаргу ПАТ КБ «ПриватБанк» відхилено. Рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 23 листопада 2015 року в частині стягнення з ПАТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_2 183,43 долари США - три проценти річних за час прострочення повернення вкладу та нарахованих процентів в іноземній валюті та в частині стягнення з ПАТ КБ «Приватбанк» на користь ОСОБА_2 92,94 долари США - три проценти річних за час прострочення повернення вкладу скасовано та ухвалено в цій частині нове рішення. Стягнуто з ПАТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_2 три проценти річних за час прострочення повернення вкладу та нарахованих процентів у іноземній валюті за договором №SAMDN1915 від 22 червня 2010 року у розмірі 4 706,62 грн. Стягнуто з ПАТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_2 три проценти річних за час прострочення повернення вкладу за договором №SAMDN2142 від 26 червня 2013 року у розмірі 2 384,74 грн. Рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 23 листопада 2015 року в частині визначення загального розміру заборгованості та штрафних санкцій за договором №SAMDN1915 «Мультивалютний» від 22 червня 2010 року змінено, зменшено суму з 10 810,59 доларів США до 10 627,16 доларів США та збільшено суму з 10 368,03 грн до 15 074,65 грн. Рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 23 листопада 2015 року в частині визначення загального розміру заборгованості за договором №SAMDN2142 «Стандарт» від 26 червня 2013 року змінено. Зменшено суму з 5 819,00 доларів США до 5 726,06 доларів США. В іншій частині рішення суду залишено без змін.

Рішення суду апеляційної інстанції мотивовано тим, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що надані ОСОБА_2 оригінали договорів, квитанції та платіжне доручення, які оформлені відповідно до Інструкції про касові операції в банках України та Інструкції про ведення касових операцій банками України, є належним підтвердженням укладення з відповідачем договорів банківського вкладу.

Апеляційний суд виходив з того, що ПАТ КБ «ПриватБанк» на виконання вимог законів України «Про банки і банківську діяльність», «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», Положення про організацію бухгалтерського обліку та звітності в банках України, затвердженого постановою Національного банку України від 30 грудня 1998 року №566, Інструкції про ведення касових операцій банками в Україні, затвердженої постановою Національного банку України від 01 червня 2011 року №174, вимог частини другої статті 27, статей 58, 59, 64 ЦПК України 2004 року не спростувало факт укладення між позивачем та відповідачем договорів банківського вкладу, відкриття рахунків за цими договорами, надходження грошових коштів до банку та не надало доказів на підтвердження припинення відповідних зобов'язань у зв'язку з їх виконанням.

Суд апеляційної інстанції погодився з висновками суду першої інстанції про стягнення з банку на користь позивача за договором від 22 червня 2010 року трьох процентів річних та індексу інфляції за прострочення виконання зобов'язань з виплати процентів, нарахованих на гривневий вклад, у сумі 141,74 грн та 936,19 грн.

Разом з тим, апеляційний суд виходив із того, що визначаючи три проценти річних за час прострочення повернення вкладу та нарахованих процентів за договором банківського вкладу від 22 червня 2010 року та договором банківського вкладу від 26 червня 2013 року у валюті долара США в сумі 183,43 доларів США та 92,94 доларів США, суд першої інстанції не звернув уваги на те, що суд може стягнути в іноземній валюті лише суму банківського вкладу та відсотки, тоді як три проценти річних за прострочення виконання грошового зобов'язання стягуються в іноземній валюті з переведенням в українську за курсом, встановленим Національним банком України, на день ухвалення рішення.

Суд апеляційної інстанції також погодився з висновками суду першої інстанції про стягнення з банку витрат на правову допомогу у розмірі 1 286, 13 грн, оскільки матеріалами справи підтверджено надання правової допомоги відповідно до договору від 10 січня 2015 року.

У грудні 2016 року ПАТ КБ «ПриватБанк» подало касаційну скаргу на вказані судові рішення.

13 лютого 2017 року ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ відкрито касаційне провадження у справі за вказаною касаційною скаргою.

10 січня 2018 року вказану справу передано до Верховного Суду.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України, у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

18 травня 2018 року ухвалою Верховного Суду справу за позовом ОСОБА_2 до ПАТ КБ «ПриватБанк» про стягнення коштів за договором банківського вкладу призначено до судового розгляду.

У касаційній скарзі ПАТ КБ «ПриватБанк» просить скасувати оскаржені судові рішення та ухвалити нове рішення про відмову в позові, посилаючись на порушення судами норм матеріального та процесуального права.

Касаційну скаргу мотивовано тим, що у ПАТ КБ «ПриватБанк» на цей час немає доступу до інформації стосовно клієнтів, які укладали договори з філією «Кримське РУ ПАТ КБ «ПриватБанк», банк не має можливості підтвердити існування правовідносин із позивачем. Надані позивачем документи не містять відбитків печатки банку. Загальновідомим фактом є те, що на окупованій території Автономної Республіки Крим орган країни-окупанта - АНО «Фонд захисту вкладників», за рахунок майна відповідача, здійснює виплати вкладникам ПАТ КБ «ПриватБанк», за договорами, які були укладені з філією Кримське ГРУ ПАТ КБ «ПриватБанк». Виплати здійснюються на підставі оригіналів документів, у тому числі договору банківського вкладу та платіжного документа про внесення змін за ним коштів. Тому відсутність оригіналів документів у вкладника може свідчити про звернення останнього за виплатами до АНО «Фонд захисту вкладників», за рахунок майна банку. Відповідач ПАТ КБ «ПриватБанк» не має можливості надати ці докази (банківські екземпляри договору та платіжного документу про внесення коштів), оскільки банк позбавлений доступу до своїх документів на окупованій території. У грудні 2014 року документи банки було конфісковано окупаційною владою. Суди не взяли до уваги правові висновки Верховного Суду України, висловлених у постановах від 29 жовтня 2014 року у справі №6-118цс14, від 26 березня 2014 року у справі № 6-4813цс14, від 26 березня 2014 року у справі №6-7667цс14, від 25 березня 2016 року у справі №6-613цс16, від 21 вересня 2016 року у справі №6-997цс16.

Позивачем не надано належних доказів укладення спірних договорів банківського вкладу та не доведено знаходження коштів на спірних рахунках. ОСОБА_2 не надано доказів її звернення у належній формі до відповідача з вимогою про дострокове розірвання депозитних договорів. Судами не враховано умови нарахування відсотків у разі дострокового розірвання договору.

Є необгрунтованими висновки суду щодо стягнення з банку витрат на правову допомогу, оскільки позов є безпідставним, а особа, яка надає правову допомогу, до участі у справі в порядку статті 56 ЦПК України 2004 року не залучалася. Рішенням Центрального банку Російської Федерації №РН-33/1 від 21 квітня 2014 року припинено діяльність відокремлених структурних підрозділів на території Республіки Крим ПАТ КБ «ПриватБанк». Таким чином, відокремлений підрозділ ПАТ КБ «ПриватБанк» на території Автономної Республіки Крим та міста Севастополя не мав правових підстав та можливості здійснювати банківську діяльність після окупації Автономної Республіки Крим та міста Севастополя.

Згідно із частиною шостою статті 5 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої внаслідок тимчасової окупації державі Україна, юридичним особам, громадським об'єднанням, громадянам України, іноземцям та особам без громадянства, у повному обсязі покладається на Російську Федерацію як на державу, що здійснює окупацію.

Законодавством Російської Федерації визначено, що Автономна некомерційна організація «Фонд захисту вкладників» взяла на себе зобов'язання здійснювати компенсаційні виплати, у тому числі вкладникам філії «Кримське РУ ПАТ КБ «ПриватБанк».

Частинами першою та другою статті 400 ЦПК України визначено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Вивчивши матеріали справи, зміст оскаржуваних судових рішень, обговоривши доводи касаційної скарги, колегія суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду дійшла висновку про часткове задоволення касаційної скарги з огляду на таке.

Судом першої інстанції встановлено, що 22 червня 2010 року між ПАТ «КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_2 укладено договір строкового банківського вкладу (депозиту) №SAMDN1915 «Мультивалютний», відповідно до якого клієнт передає, а банк приймає грошові кошти на строк 12 місяців до 22 червня 2011 року включно у розмірі 80 000 грн з виплатою 19,5% річних. Договір оформлений у Севастопольському відділені ПАТ КБ «ПриватБанк».

Згідно квитанції №231704512 від 22 червня 2010 року позивач внесла на рахунок банку 80 000 грн. Квитанція містить підписи працівників банку та печатку банку.

26 червня 2013 року між ПАТ «КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_2укладено договір № SAMDN2142 «Стандарт на 12 міс.», на підставі якого позивач передала банку 5 000 доларів США строком на 366 днів зі сплатою процентів за ставкою 9,25% річних. Договір укладений у Севастопольському відділені ПАТ КБ «ПриватБанк»з використанням факсимільного відтворення підпису голови правління банку, а також відтворенням відтиску печатки банку технічними печатними засобами.

Згідно платіжного доручення № від 26 червня 2013 року, яке містить підписи працівників банку та печатку Севастопольської філії ПАТ «КБ «ПриватБанк», на рахунок позивача зараховано 5 000 доларів США.

Судами встановлено, що згідно довідки ПАТ КБ «ПриватБанк» від 22 липня 2014 року №35866209, за період з 22 червня 2013 року по 26 червня 2013 року та з 20 січня 2014 року банківський вклад ОСОБА_2 переконвертовано в долари США. Станом на 04 серпня 2014 року сума коштів на депозитному рахунку складала 9 612, 69 доларів США.

З огляду на зазначене суди першої та апеляційної інстанцій дійшли правильного висновку, що надані позивачем оригінали договорів, квитанції та платіжного доручення, які оформлені відповідно до Інструкцій про касові операції в банках України та Інструкції про ведення касових операцій банками України, є належним підтвердженням укладення з відповідачем договорів банківського вкладу.

Такий правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду України від 29 жовтня 2014 року у справі №6-118цс14.

Відповідно до пункту 2.1 Положення про порядок здійснення банками України вкладних (депозитних) операцій з юридичними і фізичними особами, затвердженого постановою Національного банку України від 03 грудня 2003 року № 516 (далі - Положення №516), грошові кошти в національній та іноземній валюті або банківські метали, залучені від юридичних і фізичних осіб, обліковуються банками на відповідних рахунках, відкриття яких здійснюється банком на підставі укладеного в письмовій формі договору банківського вкладу (депозиту) або договору банківського рахунку та інших документів відповідно до законодавства України, у тому числі нормативно-правових актів Національного банку України з питань відкриття банками рахунків у національній та іноземній валюті.

Пунктом 2.9 Положення №516 передбачено, що укладення договору банківського рахунку та договору банківського вкладу (депозиту) може здійснюватися відокремленим підрозділом банку - юридичної особи за наявності належним чином оформленої уповноваженим особам довіреності на підписання документів.

Відповідно до пункту 2.1 Положення про організацію бухгалтерського обліку та звітності в банках України, затвердженого постановою Національного банку України від 30 грудня 1998 року №566, будь-яка система обліку повинна забезпечити хронологічне та систематичне відображення всіх операцій банку в регістрах бухгалтерського обліку на підставі первинних документів.

Таким чином, відкриття банківських рахунків та обліковування на них грошових коштів, залучених від юридичних і фізичних осіб на підставі укладеного в письмовій формі договору банківського вкладу (депозиту), є обов'язком банку.

Пунктом 3.3 глави 3 Положення №516 передбачено, що за договором банківського вкладу (депозиту) незалежно від його виду банк зобов'язаний видати вклад або його частину на першу вимогу вкладника, крім вкладів, розміщених юридичними особами на інших умовах повернення, які встановлені договором.

У разі невиконання (неналежного виконання) банком вимоги фізичної особи про повернення вкладу (депозиту) або його частини (документ на переказ/заява про повернення коштів тощо) (далі - вимога) банк зобов'язаний: прийняти вимогу шляхом проставлення на ній: дати отримання, підпису уповноваженої особи, відбитка штампа банку та видачі фізичній особі письмового повідомлення про невиконання (неналежне виконання) цієї вимоги із зазначенням причини, дати взяття вимоги на облік, дати видачі повідомлення, прізвища, ім'я та по батькові уповноважених осіб і відбитка печатки банку; взяти вимогу на облік за відповідним позабалансовим рахунком.

Банк зобов'язаний виконати вимогу відповідно до умов договору банківського вкладу (депозиту). Після виконання вимоги банк списує вимогу з відповідного позабалансового рахунку.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що ПАТ КБ «ПриватБанк» на виконання вимог законів України «Про банки і банківську діяльність», «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», Положення про організацію бухгалтерського обліку та звітності в банках України, затвердженого постановою Національного банку України від 30 грудня 1998 року №566, Інструкції про ведення касових операцій банками в Україні, затвердженої постановою Національного банку України від 01 червня 2011 року №174, а також вимог частини другої статті 27, статей 58, 59, 64 ЦПК України 2004 року не надало суду доказів, які б свідчили про те, що між позивачем та відповідачем не укладались зазначені договори банківського вкладу, не відкривалися рахунки за цими договорами, не надходили грошові кошти до банку, доказів на підтвердження припинення відповідних зобов'язань у зв'язку з їх виконанням тощо.

Також судами встановлено та матеріалами справи підтверджено, що на звернення ОСОБА_2 до ПАТ КБ «ПриватБанк» про повернення коштів за договором банківського вкладу, їй було повідомлено, що в своїй діяльності банк керується вимогами чинного законодавства України та вживає заходи для врегулювання ситуації і вирішення юридичних питань з виплати вкладів та з карток, у тому числі у міжнародних судах.

Відповідно до пункту 1 статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно з частиною першою статті 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до статті 1058 ЦК Україниза договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов'язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором.

Статтею 1060 ЦК Українипередбачено, що договір банківського вкладу укладається на умовах видачі вкладу на першу вимогу (вклад на вимогу) або на умовах повернення вкладу зі спливом встановленого договором строку (строковий вклад). За договором банківського вкладу незалежно від його виду банк зобов'язаний видати вклад або його частину на першу вимогу вкладника, крім вкладів, зроблених юридичними особами на інших умовах повернення, які встановлені договором.

Відповідно до частини першої статті 1074 ЦК України обмеження прав клієнта щодо розпорядження грошовими коштами, що знаходяться на його рахунку, не допускається, крім випадків обмеження права розпоряджання рахунком за рішенням суду або в інших випадках, встановлених законом, а також у разі зупинення фінансових операцій, які можуть бути пов'язані з легалізацією (відмиванням) доходів, одержаних злочинним шляхом, або фінансуванням тероризму, передбачених законом.

Діяльність відокремленого підрозділу відповідача на території Автономної Республіки Крим та міста Севастополя було припинено постановою Правління Національного банку України «Про відкликання та анулювання банківських ліцензій та генеральних ліцензій на здійснення валютних операцій окремих банків і закриття банками відокремлених підрозділів, що розташовані на території Автономної Республіки Крим і міста Севастополя» від 06 травня 2014 року №260, оскільки згідно з пунктом 5 цієї постанови банкам, серед яких зазначено й ПАТ КБ «ПриватБанк», визначено припинити діяльність відокремлених підрозділів, що розташовані на території Автономної Республіки Крим і міста Севастополя, та протягом місяця з дня набрання чинності цією постановою забезпечити закриття таких відокремлених підрозділів, про що повідомити Національний банк України.

Судами також встановлено та матеріалами справи підтверджено, що на звернення ОСОБА_2 до ПАТ КБ «ПриватБанк» про повернення коштів, відповідач зобов'язання щодо повернення коштів не виконав (а.с. 133-136).

За таких обставин, суди дійшли обґрунтованого висновку про те, що за договором банківського вкладу, укладеним між сторонами, виникло зобов'язання щодо повернення коштів.

Апеляційний суд погодився з висновками суду першої інстанції про стягнення з ПАТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_2 процентів за користування коштами, нарахованих на гривневий вклад за період з 27 червня 2013 року по 20 січня 2014 року у сумі 9 290,10 грн, процентів нарахованих на доларовий вклад за договором банківського вкладу від 22 червня 2010 року за періоди з 22 червня 2013 року по 27 червня 2013 року, з 20 січня 2014 року по 19 січня 2015 року у розмірі 1 014,47 доларів США, а також процентів нарахованих на доларовий вклад за договором банківського вкладу від 26 червня 2013 року за період з 26 червня 2013 року по 19 січня 2015 року у розмірі 726, 06 доларів США, що ґрунтується на вимогах закону та відповідають умовам договорів.

З урахуванням наведеного, суди першої та апеляційної інстанцій дійшли висновку, що за договором банківського вкладу від 22 червня 2010 року підлягають стягненню три проценти річних та індекс інфляції за прострочення виконання зобов'язань з виплати процентів нарахованих на гривневий вклад у розмірі 141,74 грн та 936,19 грн.

Апеляційний суд встановив, що при визначенні трьох процентів річних за час прострочення повернення вкладу та нарахованих за ним процентів від 26 червня 2013 року у доларах США, суд має стягнути в іноземній валюті лише суму банківського вкладу та проценти, оскільки три проценти річних за прострочення виконання грошового зобов'язання стягуються в іноземній валюті з переведенням в грошову одиницю України - гривню, за курсом, встановленим Національним банком України на день ухвалення судового рішення. Тому суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку про скасування рішення суду першої інстанції в частині стягнення трьох процентів річних за договором банківського вкладу від 22 червня 2013 року у розмірі 183, 43 дол. США та 92,94 доларів США та ухваленням в цій частині нового рішення про стягнення вказаних сум з переведенням в українську валюту за курсом встановленим Національним банком України, а саме за договором банківського вкладу від 22 червня 2010 року три проценти річних в гривневому еквіваленті у розмірі 4 706,62 грн, та за договором банківського кладу від 26 червня 2013 року у гривневому еквіваленті у розмірі 2 384, 74 грн.

Відповідно до частини третьої статті 95 ЦК України філії та представництва не є юридичними особами. Вони наділяються майном юридичної особи, що їх створила, і діють на підставі затвердженого нею положення.

Припинення діяльності філії не впливає на обсяг зобов'язань банку відповідно до чинного цивільного законодавства.

Відповідно до статей 525, 526 ЦК України зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору, одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно із статтею 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність» банк - це юридична особа, яка на підставі банківської ліцензії має виключне право надавати банківські послуги, відомості про яку внесені до Державного реєстру банків.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території» тимчасово окупована територія України є невід'ємною частиною території України, на яку поширюється дія Конституції та законів України.

Посилання в касаційній скарзі на те, що ПАТ КБ «ПриватБанк» на території Автономної Республіки Крим та м. Севастополя не мав правових підстав та можливості для здійснення банківської діяльності, у зв'язку з чим банк фактично не мав доступу до свого майна на окупованій території та договорів на цій території, що унеможливило виконання договору, не може бути взято до уваги, оскільки договір банківського вкладу був укладений не з філією Кримське РУ ПАТ КБ «ПриватБанк», а з ПАТ КБ «ПриватБанк», яка є юридичною особа і повинна відповідати за своїми зобов'язаннями відповідно до чинного законодавства України.

Оскільки стороною укладеного договору банківського вкладу є ПАТ КБ «ПриватБанк», то згідно зі статтями 526, 631, 651, 653, 1058, 1075 ЦК України зобов'язання за договором має виконувати саме ПАТ КБ «ПриватБанк» як юридична особа. Ліквідація філій або припинення у будь-який спосіб їх діяльності не звільняє відповідача від виконання обов'язків за укладеними і дійсними договорами.

Відповідно до частини першої статті 3 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» територія Автономної Республіки Крим визначена як тимчасово окупована територія України.

Встановивши, що відповідач в установлений строк не повернув позивачу суму банківського вкладу, суди першої та апеляційної інстанції дійшли обгрунтованого висновку про невідповідність дій банку вимогам закону та умовам укладеного з ним договору. Разом з тим, суд правильно не взяв до уваги Закон України &q?ий;Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України&qun ;, оскільки цей закон не звільняє відповідача від відповідальності за невиконання ним умов договорів банківського вкладу та повернення депозитів за ними.

Посилання в касаційній скарзі на те, що позивач повинна звернутися до «Автономної некомерційної організації Фонду захисту вкладників» в Кримському федеральному окрузі Російської Федерації для отримання вкладу, а також рішення Центрального банку Російської Федерації №РН-33/1 від 21 квітня 2014 року, є безпідставними та не спростовують висновків судів першої та апеляційної інстанцій, оскільки банк не надав судам докази про отримання ОСОБА_2 коштів за договором банківського вкладу відповідно до вказаного ним заочного рішення.

Доводи касаційної скарги про те, що відповідачем жодним чином не порушено права позивача, оскільки невиплата грошових коштів була спричинена конфіскацією окупаційною владою Автономної Республіки Крим майнового комплексу ПАТ КБ «Приватбанк», що використовувався у банківській діяльності на території Автономної Республіки Крим, колегія суддів вважає необгрутованими, з огляду на таке.

Згідно зі статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

У справі ZOLOTAS ПРОТИ ГРЕЦІЇ (No 2) Європейський суд з прав людини зазначив, що на підставі статті 830 Цивільного кодексу, якщо особа, яка кладе суму грошей у банк, передає йому право користування нею, то банк має її зберігати і, якщо він використовує її на власну користь, повернути вкладнику еквівалентну суму за умовами угоди. Отже, власник рахунку може добросовісно очікувати, аби вклад до банку перебував у безпеці, особливо якщо він помічає, що на його рахунок нараховуються відсотки. Закономірно, він очікуватиме, що йому повідомлять про ситуацію, яка загрожуватиме стабільності угоди, яку він уклав з банком, і його фінансовим інтересам, аби він міг заздалегідь вжити заходів з метою дотримання законів і збереження свого права власності. Подібні довірчі стосунки невід'ємні для банківських операцій і пов'язаним з ними правом.

Суд водночас нагадує, що принцип правової певності притаманний усій сукупності статей Конвенції і є одним з основоположних елементів правової держави (Nejdet Sahin і Perihan Sahin проти Туреччини)».

З огляду на викладене, Верховний Суд дійшов висновку, що відмовляючи повернути кошти, які належать на праві власності позивачу, відповідач порушує положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та статті 1 Першого Протоколу, підписаного та ратифікованого Україною, яка відповідно до статті 5 цього ж протоколу, є додатковою статтею Конвенції.

У статті 1 Першого Протоколу зазначено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Цей же принцип закріплено і в статті 41 Конституції України.

Однак, в порушення цих норм, позивач позбавлений права користуватися своїм майном. У конкретному випадку майном є грошові кошти позивача, які банк на виконання умов договору відмовляється їй повернути.

Отже, висновки судів першої інстанції та апеляційної інстанцій ґрунтуються на встановлених обставинах, належним чином оцінених судами доказах.

Посилання ПАТ КБ «ПиватБанк» про порушення судами першої та апеляційної інстанцій процедури розгляду справи, оскільки представник позивача до участі у справі в порядку статті 56 ЦПК України 2004 року не залучалась, не заслуговують з огляду на таке.

Відповідно до частини першої статті 84 ЦПК України 2004 року витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права , несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги.

Участь у судових засіданнях представника ОСОБА_2 - Матяш Т. В., з яким укладено договір про надання правової допомоги від 10 січня 2015 року №1/15, установлена судами та підтверджується матеріалами справи та, відповідно, правильно визначено розрахунок обсягу наданої правової допомоги, тому ці доводи касаційної скарги є безпідставними (а.с 120, 157).

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (справа «Серявін та інші проти України» (Seryavin and Others v. Ukraine) від 10 лютого 2010 року).

Таким чином, висновки судів першої та апеляційної інстанцій щодо застосування вищевказаних норм є такими, що зроблені з урахуванням правових висновків Верховного Суду України, викладених у постановах від 21 вересня 2016 року у справі за № 6-997цс16 та від 16 листопада 2016 року у справі за № 6-1286цс16.

Разом з тим, доводи касаційної скарги про безпідставне незастосування до спірних правовідносин статті 1070 ЦК України та правового висновку Верховного Суду України від 11 листопада 2015 року у справі №6-1891цс15 є обґрунтованими з огляду на таке.

Суд першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, зазначив, що відповідач продовжує користуватися коштами позивача і після закінчення строку дії договорів, тому вимога позивача про стягнення з відповідача процентів за користування вкладами за останній рік дії договорів та після закінчення їх діє є обґрунтованою і стягненню підлягають проценти за договором №1, нараховані на гривневий вклад за період з 27 червня 2013 року по 20 січня 2014 року у розмірі 9 290,10 грн, а також проценти нараховані на доларовий вклад за періоди з 22 червня 2013 року по 27 червня 2013 року та з 20 січня 2014 року по 19 січня 2015 року у розмірі 1 014,47 доларів США.

Щодо розрахунку заборгованості за договором №2 суд першої інстанції вказав, що не вбачає підстав для застосування процентної ставки 11% до вкладу після закінчення строку дії договору, оскільки договором передбачена ставка у розмірі 9,25% річних, тому дійшов висновку про стягнення з відповідача процентів за період з 26 червня 2013 року по 19 січня 2015 року у розмірі 726,06 доларів США.

Згідно із частиною другою статті 1070 ЦК України проценти за користування грошовими коштами, що знаходяться на рахунку клієнта, сплачуються банком у розмірі, встановленому договором, а якщо відповідні умови не встановлені договором - у розмірі, що звичайно сплачується банком за вкладом на вимогу.

Договори банківських вкладів не містять визначеного розміру процентної ставки за користування грошовим вкладом у разі неналежного виконання зобов'язань за договором після закінчення терміну його дії.

Проте суди першої та апеляційної інстанцій, частково задовольнивши позов, положення частини першої статті 1058 та статті 1061 ЦК України у спірних правовідносинах застосували неправильнота дійшли помилкового висновку про те, що після закінчення терміну дії договорів й у разі неналежного виконання його умов з банку на користь вкладника підлягають стягненню проценти за користування грошовим вкладом за процентною ставкою, передбаченою цими договорами, не врахували, що договорами не визначено розміру ставки процентів за користування вкладом у разі закінчення терміну його дії. Суди безпідставно не застосували норму статті 1070 ЦК України і не з'ясували, який розмір процентів звичайно сплачується банком за вкладом на вимогу.

У порушення вимог статей 57-60, 137, 177, 179, 185, 212-215, 303 ЦПК України 2004 року суди у вказаній вище частині позовних вимог не дослідили належним чином доводи відповідача, не встановили фактичні обставини справи, не вказали на підставі яких конкретно пунктів договорів банківських вкладів здійснили розрахунок та на підставі чого дійшли висновку про застосування відповідного розміру процентів за користування грошовими коштами після закінчення строку дії спірних договорів.

Відповідно до пункту 1 частини третьої статті 411 ЦПК Українипідставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, коли суд не дослідив зібрані у справі докази.

З урахуванням викладеного, Верховний Суд дійшов висновку, що рішення судів першої та апеляційної інстанцій підлягають скасуванню в частині стягнення процентів після закінчення строку дії спірних договорів із передачею справи в цій частині на новий розгляд до суду першої інстанції відповідно до частини третьої статті 411 ЦПК України.

Керуючись статтями 400, 402, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» задовольнити частково.

Рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 23 листопада 2015 року та рішення Апеляційного суду міста Києва від 23 листопада 2016 року в частині стягнення з Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» на користь ОСОБА_2: за договором «Мультивалютний» від 22 червня 2010 року суми нарахованих процентів за період з 22 червня 2013 року по 27 червня 2013 року, з 20 січня 2014 року по 19 січня 2015 року у розмірі 1 014,47 доларів США та процентів за період з 27 червня 2013 року по 20 січня 2014 року у розмірі 9 290,10 грн; за договором «Стандарт» від 26 червня 2013 року нарахованих процентів за період з 26 червня 2013 року по 19 січня 2015 року у розмірі 726,06 доларів США скасувати, справу в цій частині передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

В іншій частині рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 23 листопада 2015 року та рішення Апеляційного суду міста Києва від 23 листопада 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийВ. А. Стрільчук
СуддіС. О. Карпенко
В. О. Кузнєцов
А. С. Олійник
Г. І. Усик