АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

права №755/11303/17

провадження № 22-ц/796/4954/2018

26 червня 2018 року м. Київ

Апеляційний суд міста Києва в складі колегії суддів :

судді-доповідача Кирилюк Г.М.,

суддів: Рейнарт І.М., Болотова Є.В.

розглянувши у порядку письмового провадження справу за позовом ОСОБА_2 до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, треті особи: ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, Публічне акціонерне товариство «Банк «Фінанси та Кредит», про відшкодування майнової та моральної шкоди, за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 02 квітня 2018 року у складі судді Галагана В.І.,

встановив:

У липні 2017 року ОСОБА_2 звернувся до суду з вказаним позовом, в якому просив стягнути з Фонду гарантування вкладів фізичних осіб () на його користь 60 484 грн. на відшкодування майнової шкоди, 10 000 грн. - моральної шкоди та 2000 грн. за проведення оцінки завданих матеріальних збитків.

Свої вимоги обґрунтовував тим, що відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 14.11.2000 р. власниками квартири АДРЕСА_5 є: ОСОБА_2, ОСОБА_6, ОСОБА_5, ОСОБА_4 в рівних долях.

09 лютого 2017 року відбулось залиття вказаної квартири з квартири №46 цього будинку, яка з 26.01.2015 року перебуває у власності ПАТ &q?є ;Банк &q?ос;Фінанси та Кредит&ququ;.

Відповідно до акту комісії від 23.02.2017 року залиття відбулось внаслідок залишення відкритими дверей на балкон, що спричинило розмороження радіатора центрального опалення.

Згідно зі звітом № 49/17 від 29.06.2017 року розмір матеріальних збитків, завданих внаслідок залиття квартири, становить 60 484 грн. Вартість проведеного дослідження становить 2000 грн.

Відповідно до постанови Правління НБУ від 17.09.2015 року № 612 виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення від 17.09.2015 року № 171 &qu17;Про запровадження тимчасової адміністрації в ПАТ «Банк Фінанси та Кредит» та делегування повноважень тимчасового адміністратора банку&q?о ;.

Відповідно до постанови Правління НБУ від 17.12.2015 року № 898 виконавчою дирекцією Фонду прийнято рішення від 18.12.2015 року № 230 «Про початок процедури ліквідації АТ «Банк «Фінанси та Кредит» та делегування повноважень ліквідатора банку».

Оскільки Фонд гарантування вкладів фізичних осіб після початку процедури ліквідації ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» прийняв в управління квартиру АДРЕСА_5, є зберігачем вказаного майна та зобов'язаний вживати всіх заходів для забезпечення його збереження, у відповідності до ст.22, 319, 322, 1166 ЦК України, ст. 48 Закону України &q?т.;Про систему гарантування вкладів фізичних осіб&q?кл; останній має нести відповідальність за завдання шкоди внаслідок залиття квартири позивачів.

Зазначив, що внаслідок залиття йому було завдано також значної моральної шкоди, яку він оцінює у розмірі 10 000 грн.

За домовленістю із співвласниками квартири її відновленням він займається особисто, а тому завдана шкода підлягає відшкодуванню саме на його користь.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 02 квітня 2018 року у задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_8 просить скасувати рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 02 квітня 2018 року та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Свої доводи мотивує тим, що з дня запровадження процедури ліквідації банк фактично припиняє свою діяльність, керівники банку звільняються, а управління банком здійснює Фонд гарантування вкладів фізичних осіб через уповноважену особу. Імперативна норма п.2 ч.1 ст.48 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» вказує, що з дня запровадження процедури ліквідації Фонд визначає обсяг майна банку, приймає його в управління та зобов'язаний вжити заходів щодо забезпечення його збереження. Таким чином, закон встановлює обмеження у здійсненні банком права власності.

Відповідно до ч.3 ст.16 Закону України &q?.1;Про систему гарантування вкладів фізичних осіб&quвк; шкода, заподіяна внаслідок рішень, дій та/або бездіяльності Фонду (його працівників), у тому числі заподіяна внаслідок професійної помилки членів виконавчої дирекції Фонду та/або уповноважених осіб Фонду, відшкодовується Фондом згідно із законодавством та страховими компаніями відповідно до умов договорів страхування (у разі їх укладення).

Оскільки Фонд не забезпечив належного збереження квартири, внаслідок якого сталося залиття, відповідальність за завдання шкоди має нести Фонд. Сам лише факт реєстрації за банком права власності на квартиру не може бути підставою для звільнення особи від відповідальності, оскільки на неї законом покладався обов'язок збереження цієї квартири.

У відзиві на апеляційну скаргу представник відповідача Фонду гарантування вкладів фізичних осіб посилався на те, що запровадження процедури ліквідації в ПАТ &q?ур;Банк &q?ац;Фінанси та Кредит&quuo; не тягне за собою жодних обмежень у здійсненні ним права власності. Фонд гарантування вкладів здійснює владні управлінські функції в сфері гарантування вкладів фізичних осіб. У визначеному законом порядку не було визнано протиправними дії (бездіяльність) Фонду гарантування вкладів фізичних осіб. Крім цього, Законом України &q?ьо;Про систему гарантування вкладів фізичних осіб&quвк; встановлено мораторій на стягнення коштів Фонду гарантування, а виплата таких коштів можлива лише відповідно до цього Закону.

У відзиві на апеляційну скаргу представник третьої особи ПАТ &q?ни;Банк &quос;Фінанси та Кредит&ququ; зазначив, що статтею 322 ЦК України встановлено презумпцію обов'язку власника нести всі витрати, пов'язані з утриманням належного йому майна.

Разом з тим, відповідно до ч.1 ст.3 Закону України &qu с;Про систему гарантування вкладів фізичних осіб&q?кл; Фонд гарантування вкладів фізичних осіб є установою, що виконує спеціальні функції у сфері гарантування вкладів фізичних осіб та виведення неплатоспроможних банків з ринку і ліквідації банків у випадках, встановлених цим Законом. Проведення процедури ліквідації банку не припиняє його правосуб'єктності та не зобов'язує Фонд гарантування вкладів фізичних осіб нести відповідальність за шкоду, завдану внаслідок невиконання банком обов'язку щодо збереження належного йому на праві власності майна.

Також зазначив, що звіт суб'єкта оціночної діяльності є неналежним та недопустимим доказом розміру спричиненої шкоди, оскільки складений особою, яка не є експертом, а його висновки містять лише загальний характер.

Відповідно до п. 8 розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону № 2147-VІІ від 03 жовтня 2017 року, до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

Відповідно до ч.6 ст.147 Закону України від 02 червня 2016 року №1402- VІІІ &qu01;Про судоустрій і статус суддів&q?ус; у разі ліквідації суду, що здійснює правосуддя на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці (відповідних адміністративно-територіальних одиниць) , та утворення нового суду, який забезпечує здійснення правосуддя на цій території, суд, що ліквідується, припиняє здійснення правосуддя з дня опублікування в газеті «Голос України» повідомлення голови новоутвореного суду про початок роботи новоутвореного суду.

Відповідно до п. 3 розділу ХІІ Прикінцевих та перехідних положень цього Закону, апеляційні суди, утворені до набрання чинності цим Законом, продовжують здійснювати свої повноваження до утворення апеляційних судів у відповідних апеляційних округах.

Відповідно до ч.1 ст.369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно з ч.2 ст.1166 ЦК України особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Відповідно до ч.4 ст. 319 ЦК України власність зобов'язує.

Відповідно до ч.1 ст.322 ЦК України власник зобов'язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, квартира АДРЕСА_3 на праві спільної власності в рівних частках належить ОСОБА_2, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 (а.с. 6, 7 т.1).

Відповідно до акта комісії від 23.02.2017 р., затвердженого начальником ЖЕД-403, затікання квартири АДРЕСА_3 сталося з квартири №46 за вищевказаною адресою, так як було залишено відкритими двері на балкон та розбите вікно балкону, що призвело до розмороження радіатора центрального опалення (а.с. 11т.1).

Відповідно до Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 09.02.2017 року, квартира АДРЕСА_4 належить на праві власності ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя від 26.01.2015 року; рішення про державну реєстрацію прав від 26.10.2015 року (а.с. 8-10 т.1).

Відповідно до Звіту № 49/17 від 29.06.2017 року, складеного оцінювачем ФОП ОСОБА_9, розмір матеріальних збитків, який завдано власникам в результаті залиття квартири АДРЕСА_5 станом на момент складання даного звіту становить 60 484 грн. (а.с. 12-24 т.1).

Відповідно до ч.1 ст.1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим майновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Частиною 1 ст.1167 ЦК України визначено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Як вбачається з матеріалів справи, постановою Правління НБУ від 17.09.2015 року № 612 відповідно до ст. 76 Закону України &qu 7;Про банки і банківську діяльність&q? б; ПАТ &q? д;Банк Фінанси та Кредит&q?ан; визнано неплатоспроможним.

На підставі рішення виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення від 17.09.2015 року № 171 в ПАТ &qu15;Банк &qu1 ;Фінанси та Кредит&ququ; запроваджено тимчасову адміністрацію.

Постановою правління НБУ від 17.12.2015 року № 898, відповідно до ст. 77 Закону України &q?. ;Про банки і банківську діяльність&q? б;, банківську ліцензію ПАТ &q?вс;Банк &q?нз;Фінанси та Кредит&ququ; відкликано та прийнято рішення про ліквідацію банку.

Відповідно до постанови виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 18.12.2015 року № 230 «Про початок процедури ліквідації АТ «Банк «Фінанси та Кредит» та делегування повноважень ліквідатора банку» розпочато процедуру ліквідації банку з 18.12.2015 р. по 17.12.2017 р., яку в подальшому було продовжено до 17.12.2019 року.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того, що причиною залиття слугувало аварійне пошкодження системи центрального опалення в квартирі, що належить на праві власності ПАТ &q?а ;Банк &q?но;Фінанси та Кредит&ququ;, який і повинен нести тягар відповідальності за утримання належного йому майна. При цьому проведення процедури ліквідації юридичної особи не припиняє правосуб'єктності вказаної особи та не зобов'язує Фонд гарантування вкладів фізичних осіб нести деліктну відповідальність за шкоду, завдану внаслідок невиконання банком обов'язку щодо збереження належного йому на праві власності майна. За відсутності доведеності факту протиправного та винного заподіяння шкоди відповідачем майну позивача, обов'язок відповідача на відшкодування такої шкоди відсутній.

Висновок суду першої інстанції є правильним.

Так, за змістом статті 2 Закону України № 2121-ІІІ &q? ;Про банки і банківську діяльність&q? б; банком є юридична особа, яка на підставі банківської ліцензії має виключне право надавати банківські послуги, відомості про яку внесені до Державного реєстру банків.

Законом України &qu0p;Про систему гарантування вкладів фізичних осіб&quвк; установлюються правові, фінансові та організаційні засади функціонування системи гарантування вкладів фізичних осіб, повноваження, порядок виплати Фондом відшкодування за вкладами, а також відносини між Фондом, банками, Національним банком України, визначаються повноваження та функції Фонду щодо виведення неплатоспроможних банків з ринку і ліквідації банків.

Згідно із частиною першою статті 3 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» Фонд є установою, що виконує спеціальні функції у сфері гарантування вкладів фізичних осіб та виведення неплатоспроможних банків з ринку і ліквідації банків у випадках, установлених цим Законом.

На виконання свого основного завдання Фонд у порядку, передбаченому цим Законом, зокрема, здійснює процедуру виведення неплатоспроможних банків з ринку, у тому числі шляхом здійснення тимчасової адміністрації та ліквідації банків, організовує відчуження всіх або частини активів і зобов'язань неплатоспроможного банку, продаж неплатоспроможного банку або створення та продаж перехідного банку (пункт 8 частини другої статті 4 цього Закону).

Водночас у розумінні Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» неплатоспроможним є банк, щодо якого Національний банк України прийняв рішення про віднесення його до категорії неплатоспроможних у порядку, передбаченому Законом № 2121-III. Ліквідацією банку є процедура припинення функціонування банку як юридичної особи відповідно до законодавства (пункти 6 і 8 частини першої статті 2 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб»).

За змістом частин першої, третьої, п'ятої статті 34 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» Фонд розпочинає процедуру виведення неплатоспроможного банку з ринку не пізніше наступного робочого дня після офіційного отримання рішення Національного банку України про віднесення банку до категорії неплатоспроможних, а виконавча дирекція Фонду у цей же строк призначає з числа працівників Фонду уповноважену особу Фонду (кілька уповноважених осіб Фонду), якій Фонд делегує всі або частину своїх повноважень тимчасового адміністратора. Під час тимчасової адміністрації Фонд має повне і виняткове право управляти банком відповідно до цього Закону, нормативно-правових актів Фонду та вживати дії, передбачені планом врегулювання.

Відповідно до частин першої, другої статті 36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» з дня початку процедури виведення Фондом банку з ринку призупиняються всі повноваження органів управління банку (загальних зборів, спостережної ради і правління (ради директорів) та органів контролю (ревізійної комісії та внутрішнього аудиту). Фонд набуває всі повноваження органів управління банку та органів контролю з дня початку тимчасової адміністрації і до її припинення. Протягом 15 днів, але не пізніше строків, установлених Фондом, керівники банку забезпечують передачу уповноваженій особі Фонду печаток і штампів, матеріальних та інших цінностей банку, а також протягом трьох днів - передачу печаток і штампів бухгалтерської та іншої документації банку. На період тимчасової адміністрації усі структурні підрозділи, органи та посадові особи банку підпорядковуються у своїй діяльності Фонду та уповноваженій особі Фонду в межах повноважень, установлених цим Законом та делегованих Фондом, і діють у визначених Фондом/уповноваженою особою Фонду межах та порядку.

Таким чином, із моменту запровадження у банку тимчасової адміністрації Фонд набуває повноважень органів управління та контролю банку з метою реалізації покладених на нього чинним законодавством функцій. При цьому банк зберігає свою правосуб'єктність юридичної особи та відповідного самостійного суб'єкта господарювання до завершення процедури його ліквідації та внесення запису про це до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань.

Визначений статтею 3 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» правовий статус Фонду, відповідно до якої він є, зокрема, юридичною особою публічного права, має відокремлене майно, яке є об'єктом права державної власності і перебуває у його господарському віданні, не впливає на правовий статус банку, в якому запроваджено тимчасову адміністрацію або щодо якого розпочато процедуру ліквідації, оскільки Фонд розпоряджається майном такого банку від імені останнього й у межах виконання покладених на нього законодавством функцій щодо виведення неплатоспроможного банку з ринку.

Таким чином, виходячи із суті позовних вимог, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про їх необґрунтованість.

Частиною 3 статті 16 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб&qupa; передбачено, що шкода, заподіяна внаслідок рішень, дій та/або бездіяльності Фонду (його працівників), у тому числі шкода, заподіяна внаслідок професійної помилки членів виконавчої дирекції Фонду та/або уповноважених осіб Фонду, відшкодовується Фондом згідно із законодавством та страховими компаніями відповідно до умов договорів страхування (у разі їх укладення).

Звертаючись до суду з даним позовом, позивач не посилався на вказану норму матеріального права, не зазначав, які саме рішення, дії та/або бездіяльність Фонду ( його працівників) призвели до заподіяння йому шкоди, а також в чому вини полягають, а тому апеляційний суд не має правових підстав для їх розгляду.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, у результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Керуючись ст. 370, 372, 374, 375, 381, 382 ЦПК України суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 02 квітня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повний текст постанови складено 26 червня 2018 року.

Суддя-доповідач

Судді: