Постанова

Іменем України

20 червня 2018 року

м. Київ

справа № 683/1739/16-ц

провадження № 61-18554св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є.,

суддів: Антоненко Н. О., Журавель В. І., Коротуна В. М., Курило В. П. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач (відповідач за зустрічним позовом) - ОСОБА_1,

відповідач (позивач за зустрічним позовом) - ОСОБА_2,

розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення сторін касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення апеляційного суду Хмельницької області від 23 березня 2017 року у складі колегії суддів: Костенка А. М., Грох Л. М., Гринчука Р. С.,

ВСТАНОВИВ:

У липні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про відібрання дитини.

Позовна заява мотивована тим, що під час перебування у шлюбі із ОСОБА_3 у них ІНФОРМАЦІЯ_2 року народилась донька ОСОБА_4. ІНФОРМАЦІЯ_3 року дружина померла. З того часу дитина проживає в квартирі АДРЕСА_1 з матір'ю покійної дружини ОСОБА_2

Він постійно приїжджав до доньки та забезпечував її усім необхідним, а коли знайшов постійне місце роботи, запропонував відповідачці віддати йому дитину, на що остання категорично заперечила й звернулась до органу опіки і піклування з приводу позбавлення його батьківських прав. Оскільки він є рідним батьком ОСОБА_5, вважає, що відповідачка безпідставно утримує у себе дитину, й просить її відібрати та передати йому на виховання малолітню доньку ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1.

У листопаді 2016 року ОСОБА_2 подала зустрічний позов до ОСОБА_1 про позбавлення батьківських прав, призначення опікунства та стягнення аліментів.

Зустрічна позовна заява мотивована тим, що ОСОБА_1 через 7 днів після народження ОСОБА_4 покинув сім'ю та виїхав проживати в інше місце. З того часу жодних контактів ні з дружиною, ні з донькою відповідач не підтримував, матеріальної допомоги на утримання доньки не надавав, участі у її вихованні не брав.

Усі витрати на утримання та виховання дитини несе вона, а тому вважає, що відповідач свідомо ухиляється від виконання своїх батьківських обов'язків, що є підставою для позбавлення його батьківських прав та стягнення аліментів.

З урахуванням викладеного просить позбавити відповідача батьківських прав відносно її онуки ОСОБА_4, призначити її опікуном малолітньої та передати дитину їй на виховання. Крім того, просить стягнути з ОСОБА_1 на свою користь аліменти на ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, у розмірі 1/4 частини зі всіх видів його заробітку щомісячно, але не менше 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Рішенням Старокостянтинівського районного суду Хмельницької області від 26 січня 2017 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 задоволено.

Суд постановив: відібрати малолітню ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, у ОСОБА_2 та передати батькові ОСОБА_1

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 551,20 грн судового збору.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про позбавлення батьківських прав, призначення опікунства та стягнення аліментів відмовити.

Рішення районного суду мотивоване тим, що оскільки на час розгляду справи мати малолітньої ОСОБА_4 померла, а правові підстави перебування малолітньої ОСОБА_4 у баби ОСОБА_2 відсутні, тому ОСОБА_1 як батько дитини має право вимагати відібрання дитини у відповідача.

Рішенням апеляційного суду Хмельницької області від 23 березня 2017 року рішення Старокостянтинівського районного суду Хмельницької області від 26 січня 2017 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким у позові ОСОБА_1 відмовлено.

Зустрічний позов ОСОБА_2 задоволено частково. Судом постановлено: відібрати малолітню дитину ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, у батька ОСОБА_1 без позбавлення батьківських прав; передати малолітню дитину ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, її бабусі ОСОБА_2

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання малолітньої ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, у розмірі ? частини заробітку, доходу), але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 08 листопада 2016 року і на період відібрання дитини.

У решті позову відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір у розмірі 551,20 грн.

Рішення апеляційного суду мотивоване тим, що ОСОБА_1 з народження дитини ухилявся від виконання своїх батьківських обов'язків, належним чином не брав участь у вихованні дитини. За відсутності перешкод зі сторони ОСОБА_2, свідомо допустив постійне проживання дитини після смерті матері з бабусею ОСОБА_2, тривалий час не ставив питання про відібрання дитини, а тому є підстави для відібрання дитини у нього та передання її на виховання ОСОБА_2 без позбавлення ОСОБА_1 батьківських прав.

У квітні 2017 року ОСОБА_1 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій просить скасувати рішення апеляційного суду Хмельницької області від 23 березня 2017 року та залишити в силі рішення Стакостянтинівського районного суду Хмельницької області від 26 січня 2017 року.

Касаційна скарга мотивована тим, що апеляційний суд дійшов помилкового висновку про те, що відібрання дитини у ОСОБА_2 буде суперечити інтересам дитини та може спричинити психологічну травму. Він як батько дитини може забезпечити належні умови для проживання та гармонійного розвитку дитини. Рішення апеляційного суду ґрунтується на припущеннях.

У червні 2017 року ОСОБА_2 подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ заперечення на касаційну скаргу, в якому просила касаційну скаргу залишити без задоволення, а рішення апеляційного суду - без змін. Зазначає, що рішення суду апеляційної інстанції відповідає закону та встановленим у справі обставинам, підстави для його скасування відсутні.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Верховний Суд дійшов висновку про те, що касаційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Положеннями частини другої статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Статтею 263 ЦПК України визначено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним нормам процесуального права рішення апеляційного суду не відповідає.

Судом установлено, що 20 серпня 2014 року ОСОБА_1 та ОСОБА_3. зареєстрували шлюб.

ІНФОРМАЦІЯ_2 року під час перебування у шлюбі у них народилась донька ОСОБА_4.

Після народження доньки ОСОБА_1 не проживав з дружиною ОСОБА_3

Заочним рішенням Старокостянтинівського районного суду Хмельницької області від 23 квітня 2015 року ОСОБА_1 зобов'язано сплачувати аліменти на користь ОСОБА_3 на доньку ОСОБА_4 в розмірі 1/4 частини з усіх видів заробітку щомісячно, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 23 березня 2015 року. Станом на ІНФОРМАЦІЯ_3 року заборгованість за аліментами аліментах становить 1 559,82 грн.

ІНФОРМАЦІЯ_3 року ОСОБА_3 померла.

Після смерті матері малолітня ОСОБА_4 проживає у сім'ї своєї баби ОСОБА_2 у квартирі АДРЕСА_1.

Батько дитини ОСОБА_1 зареєстрований та проживає в квартирі АДРЕСА_2 За місцем проживання зарекомендував себе з позитивної сторони.

Судом установлено, що ОСОБА_1 приїжджав до своєї доньки ОСОБА_4, купував їй іграшки, цікавився здоров'ям. Пояснив суду, що не міг раніше забрати дитину до себе через те, що дитина була дуже малою та потребувала відповідного догляду.

Відповідно до статті 151 СК України батьки мають переважне право перед іншими особами на особисте виховання дитини.

Статтею 163 цього Кодексу передбачено, що батьки мають переважне право перед іншими особами на те, щоб малолітня дитина проживала з ними. Батьки мають право вимагати відібрання малолітньої дитини від будь-якої особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду. Суд може відмовити у відібранні малолітньої дитини і переданні її батькам або одному з них, якщо буде встановлено, що це суперечить її інтересам.

Частиною 4 статті 29 Цивільного кодексу України визначено, що місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я, в якому вона проживає.

Здійснення батьківських прав та виконання батьківських обов'язків, а також вирішення батьками питань щодо виховання дитини регламентовано статтями 155 та 157 Сімейного Кодексу України.

Статтею 11 Закону України від 26 квітня 2001 року №2402-ІІІ «Про охорону дитинства» встановлено, що сім'я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім'ї разом з батьками або в сім'ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов'язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.

Згідно зі статтею 9 Конвенції про права дитини, прийнятої 44-ю сесією Генеральної Асамблеї ООН 20 листопада 1989 року, яка ратифікована 27 лютого 1991 року і набула чинності для України 27 вересня 1991 року (далі - Конвенція), держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

ОСОБА_2 є бабою ОСОБА_4 та піклується про неї з часу смерті матері дитини та її доньки - ОСОБА_3, однак батько малолітньої дитини відповідно до статті 151 СК України та статті 11 Закону України від 26 квітня 2001 року № 2402-ІІІ «Про охорону дитинства» має переважне право на виховання дитини. Судом не встановлено обставин, які б свідчили про те, що проживання дитини з батьком створюватиме реальну небезпеку для її життя та здоров'я. Натомість, судом встановлено, що ОСОБА_1 спроможний забезпечити належні умови для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку та матеріального забезпечення малолітньої ОСОБА_4. Враховуючи вік дитини, її інтереси та давши належну правову оцінку обставинам у справі, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відібрання малолітньої ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, у ОСОБА_2 та передання батькові ОСОБА_1

Апеляційний суд у порушення вимог статей 212-214, 303, 316 ЦПК України (у редакції, чинній на час розгляду справи) вийшов за межі позовних вимог ОСОБА_2 та ухвалив рішення про відібрання дитини у ОСОБА_1 Разом з тим, ОСОБА_2 таких вимог не заявляла. При цьому апеляційним судом не враховано, що відібрання дитини у батька, тобто повна втрата її зв'язків із сім'єю, не буде відповідати якнайкращим інтересам дитини.

Отже, рішення суду першої інстанції ухвалене відповідно до вимог закону та помилково було скасоване рішенням апеляційного суду.

Частиною першою статті 413 ЦПК України передбачено, що суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.

Оскільки апеляційним судом скасовано законне і обґрунтоване рішення суду першої інстанції, рішення апеляційного суду відповідно до положень статті 413 ЦПК України підлягає скасуванню із залишенням в силі рішення районного суду.

Керуючись статтями 413, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення апеляційного суду Хмельницької області від 23 березня 2017 рокускасувати.

Рішенням Старокостянтинівського районного суду Хмельницької області від 26 січня 2017 року залишити в силі.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття.

З моменту прийняття постанови судом касаційної інстанції рішення апеляційного суду втрачає законну силу та подальшому виконанню не підлягає.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийМ. Є. Червинська
Судді: Н. О. Антоненко
В. І. Журавель
В. М. Коротун
В. П. Курило