Постанова
Іменем України

06 червня 2018 року

м. Київ

справа № 522/4122/15-ц
провадження № 61-3483св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого Луспеника Д. Д.,

суддів: Білоконь О. В., Гулька Б. І., Синельникова Є. В., Черняк Ю. В. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач Державне підприємство «Адміністрація морських портів України» в особі Южненської філії державного підприємства «Адміністрація морських портів України»,

відповідач ОСОБА_1 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» в особі Южненської філії Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 04 листопада 2015 року у складі судді Івченка В. Б. та рішення Апеляційного суду Одеської області від 12 квітня 2016 року у складі колегії суддів: Сєвєрової Є. С., Процик М. В., Дрішлюка А. І.,

ВСТАНОВИВ:

У березні 2015 року Державне підприємство «Адміністрація морських портів України» в особі Южненської філії державного підприємства «Адміністрація морських портів України» (далі ДП «Адміністрація морських портів України») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за надані послуги з розміщення в санаторії-профілакторії «Портовик» (далі СП «Портовик») у розмірі 3 255 грн.

Позовну заяву мотивовано тим, що у період з 07 квітня по 18 жовтня 2014 року старший матрос Військової частини НОМЕР_1 , внаслідок переселення із тимчасово окупованої території України м. Севастополя, проживав у СП « ОСОБА_3 ».

Поселення відповідача у санаторії відбулось на підставі листа комісії з питань техногенно-екологічної безпеки та надзвичайних ситуацій Одеської обласної державної адміністрації від 04 квітня 2014 року № 06-2/48/485.

Відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України від 01 жовтня 2014 року № 505 «Про надання щомісячної адресної допомоги внутрішньо переміщеним особам для покриття витрат на проживання, в тому числі на оплату житлово-комунальних послуг» з 07 жовтня 2014 року особам, які переміщуються з тимчасово окупованої території та районів проведення антитерористичної операції, призначається адресна допомога для покриття витрат на проживання.

Починаючи з 07 жовтня 2014 року ОСОБА_1 перестав виконувати свої обов`язки перед ДП «Адміністрація морських портів України» щодо оплати за проживання у СП « ОСОБА_3 », у зв`язку із чим утворилась заборгованість у розмірі 3 255 грн.

Приморським районним судом м. Одеси від 04 листопада 2015 року у позові ДП «Адміністрація морських портів України» відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що держава Україна відповідно до вимог чинного законодавства забезпечує можливість безоплатного тимчасового проживання внутрішньо переміщених осіб. Позивач не довів отримання відповідачем адресної допомоги для покриття проживання та оплату житлово-комунальних послуг у порядку, визначеному Постановою Кабінету Міністрів України від 01 жовтня 2014 року № 505, а тому відсутні підстави для стягнення заборгованості за проживання.

Рішенням Апеляційного суду Одеської області від 12 квітня 2016 року рішення Приморського районного суду м. Одеси від 04 листопада 2015 року змінено в частині обґрунтування мотивів відмови у позові ДП «Адміністрація морських портів України».

Рішення суду апеляційної інстанції мотивоване тим, що відповідача було розміщено для проживання у СП « ОСОБА_3 » як старшого матроса Військової частини НОМЕР_1 , що переселився із тимчасово окупованої території м. Севастополя. Його поселення у санаторії відбулось на підставі листа комісії з питань техногенно-екологічної безпеки та надзвичайних ситуацій Одеської обласної державної адміністрації від 04 квітня 2014 року № 06?2/48/485, яким було гарантовано оплату послуг з розміщення у санаторії військовослужбовців у кількості 95 чоловік. Зобов`язання з оплати послуг за проживання та харчування виникли між Одеською обласною державною адміністрацією як гарантом зобов`язань держави та ДП «Адміністрація морських портів України». Вимоги позивача щодо невиконання боржником грошового зобов`язання є обґрунтованими, проте на час вселення ОСОБА_1 самостійно у зобов`язання із позивачем не вступав. З 07 жовтня 2014 року обов`язок по відшкодуванню витрат на проживання покладено на осіб, які були переміщені з тимчасово окупованої території, проте при зміні обставин особа має право бути обізнаною про такі обставини для того, щоб висловити свою волю, щоб стати стороною у зобов`язанні. Позивач не надав доказів належного повідомлення відповідача про зміну умов проживання у СП « ОСОБА_3 » та, дізнавшись про такі зміни і не погодившись з ними, відповідач виселився із санаторію.

У касаційній скарзі, поданій у травні 2016 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ДП «Адміністрація морських портів України», посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити у повному обсязі.

Касаційну скаргу мотивовано тим, що судами першої та апеляційної інстанцій не встановлено всіх фактичних обставин справи та неправильно застосовано норми матеріального права, у зв`язку із чим постановлено незаконні судові рішення.

Відзив на касаційну скаргу не подано.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У січні 2018 року справу передано до Верховного Суду.

Згідно із частиною третьою статті 3 ЦПК України, провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час виникнення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду вважає, що касаційна скарга не підлягає задоволенню.

Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК України, підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частини першої статті 400 ЦПК України, під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що у період з 07 квітня по 18 жовтня 2014 року ОСОБА_1 як старший матрос Військової частини НОМЕР_1 , внаслідок переселення із тимчасово окупованої території м. Севастополя, проживав у СП « ОСОБА_3 ».

Поселення відповідача у санаторії відбулось на підставі листа комісії з питань техногенно-екологічної безпеки та надзвичайних ситуацій Одеської обласної державної адміністрації від 04 квітня 2014 року № 06-2/48/485, у якому вказано про те, що на виконання вимог Протоколу засідання робочої групи щодо розгляду питань, пов`язаних із забезпеченням розміщення, транспортування, надання медичної допомоги та харчування сімей військовослужбовців, які перебувають на території Автономної Республіки Крим, від 27 березня 2014 року № 4 у зв`язку з затримкою на рівні Уряду України, профільних міністерств (відомств) прийняття рішення стосовно визначення джерел державного бюджету по відшкодуванню витрат, пов`язаних із забезпеченням їх розміщення, проживання та харчування в санаторно-курортних та інших закладах на території Одеської області, Одеська обласна державна адміністрація гарантує оплату послуг з розміщення у СП «Портовик» сімей військовослужбовців у кількості 95 осіб.

Згідно з актом приймання-передачі послуг, складеним позивачем за жовтень 2014 року, СП «Портовик» надано відповідачу послуги з проживання у двомісному номері (1 місце) та харчування на суму 3 255 грн.

Частиною першою статті 1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» передбачено, що внутрішньо переміщеною особою є громадянин України, іноземець або особа без громадянства, яка перебуває на території України на законних підставах та має право на постійне проживання в Україні, яку змусили залишити або покинути своє місце проживання у результаті або з метою уникнення негативних наслідків збройного конфлікту, тимчасової окупації, повсюдних проявів насильства, порушень прав людини та надзвичайних ситуацій природного чи техногенного характеру.

Відповідно до статті 2 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» Україна вживає всіх можливих заходів, передбачених Конституцією та законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, щодо запобігання виникненню передумов вимушеного внутрішнього переміщення осіб, захисту та дотримання прав і свобод внутрішньо переміщених осіб, створення умов для добровільного повернення таких осіб до покинутого місця проживання або інтеграції за новим місцем проживання в Україні.

Пунктом четвертим частини першої статті 9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, внутрішньо переміщена особа має право на забезпечення органами державної виконавчої влади, органами місцевого самоврядування та суб`єктами приватного права можливості безоплатного тимчасового проживання (за умови оплати особою вартості комунальних послуг) протягом шести місяців з моменту взяття на облік внутрішньо переміщеної особи; для багатодітних сімей, інвалідів, осіб похилого віку цей термін може бути продовжено.

Відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України від 01 жовтня 2014 року № 505 «Про надання щомісячної адресної допомоги внутрішньо переміщеним особам для покриття витрат на проживання, в тому числі на оплату житлово-комунальних послуг» з 07 жовтня 2014 року особам, які переміщуються з тимчасово окупованої території та районів проведення антитерористичної операції, призначається адресна допомога для покриття витрат на проживання.

Апеляційний суд, перевіряючи законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, правильно погодився із висновком суду про те, що відповідача було поселено у СП «Портовик» як особу, переміщену з окупованої території України, а тому правовідносини, які склались між сторонами, регулюються спеціальними нормативно-правовими актами, а не нормами законодавства щодо розміщення і проживання осіб у готелях, пансіонатах та санаторіях, яким такі послуги надаються на загальних підставах.

Отже, змінюючи підстави відмови у позові, апеляційний суд правомірно виходив із того, що з 07 квітня по 07 жовтня 2014 року (тобто 6 місяців) обов`язок з відшкодування витрат на проживання у СП « ОСОБА_3 » відповідача як особи, переміщеної з тимчасово окупованої території, було покладено на Одеську обласну державну адміністрацією. Оскільки договір про надання послуг з готельного проживання між ОСОБА_1 та ДП «Адміністрація морських портів України» не укладався, то підстави для відшкодування витрат за проживання у СП « ОСОБА_3 » відсутні. Про зміну умов проживання з 07 жовтня 2014 року ОСОБА_1 не був повідомлений належним чином, рахунок на оплату наданих йому СП «Портовик» послуг він отримав 17 жовтня 2014 року та, дізнавшись про зміни умов проживання, 18 жовтня 2014 року виїхав з санаторію.

Змінюючи рішення суду першої інстанції в частині мотивів відмови у позові, апеляційний суд правильно визначив характер спірних правовідносин та норми права, які підлягали застосуванню до цих правовідносин, а тому ухвалив законне та обґрунтоване рішення у справі.

Згідно із статтею 410 ЦПК України, суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Доводи касаційної скарги про порушення апеляційним судом норм матеріального та процесуального права є безпідставними, не спростовують висновків суду апеляційної інстанції та не дають підстав для скасування оскаржуваного судового рішення.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» в особі Южненської філії державного підприємства «Адміністрація морських портів України» залишити без задоволення.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 04 листопада 2015 року у незміненій частині та рішення Апеляційного суду Одеської області від 12 квітня 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: О. В. Білоконь

Б. І. Гулько

Є. В. Синельников

Ю. В. Черняк