Справа № 369/7634/17
Провадження № 2/369/429/18
РІШЕННЯ

Іменем України

21.05.2018 року Києво-Святошинський районний суд Київської області у складі:

Головуючої судді Дубас Т.В.,

при секретарі Ковриженко М.ІВ.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом

ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа приватний нотаріус Києво-Святошинського районного нотаріального округу ОСОБА_3 про визнання договорів дарування недійсними, -

в с т а н о в и в :

У серпні 2016 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду в порядку цивільного судочинства з позовом до третя особа приватний нотаріус Києво-Святошинського районного нотаріального округу ОСОБА_3 про визнання договорів дарування недійсними. Свої вимоги обґрунтував тим, що з 2010 року перебував у зареєстрованому шлюбі з відповідачкою. Під час перебування у шлюбі за рахунок спільних коштів був набутий у спільну сумісну власність гараж та ? частина квартири. Так, 27 грудня 2011 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 був укладений договір купівлі-продажу гаражу, за яким остання придбала гараж №5 в с. Петропавлівська Борщагівка по вул. Шкільній, 22-а, Києво-Святошинського району Київської області. 26 вересня 2012 року він уклав з відповідачкою договір дарування гаражу одним з подружжя на користь другого з подружжя своєї частки у праві спільної сумісної власності подружжя без виділу цієї частки, відповідно до якого він передав, а ОСОБА_2 прийняла в дар ? частку в праві власності на гараж. Окрім того, 13 липня 2010 року між ОСОБА_5 та відповідачкою ОСОБА_2 було укладено договір купівлі-продажу ? частини квартири, відповідно до якого остання придбала у власність ? частину квартири АДРЕСА_1. Згодом, на підставі договору дарування ? частини квартири одним із подружжя на користь другого з подружжя своєї частки у праві спільної сумісної власності подружжя без виділу цієї частки ОСОБА_2 прийняла в дар від ОСОБА_1 належному йому на праві спільної сумісної власності частину квартири.

Разом з тим, підписуючи вказані договори він був введений в оману відповідачкою, так як за її словами дарування ? частини квартири та ? частини гаражу необхідне для захисту їх сімейних інтересів. ОСОБА_2 тиснула на нього, наголошуючи на тому , що у разі нещасного випадку чи інших непередбачуваних обставин ( він в силу специфіки своєї роботи має справу з джерелом підвищеної небезпеки електричним струмом), вона не зможе розпоряджатись спільно набутим майном у повному обсязі, що шкодитиме як інтересам вцілому та і їх малолітній дитині. Окрім того, відповідачка постійно наголошувала, що за передачу квартири та гаражу у її власність зобовязується доглядати за ним. Тому він не мав наміру укладати договори дарування, а мав всі підстави вважати, що укладає договори довічного утримання.

Вважає, що укладені між ним та ОСОБА_2 договори дарування вчинено ним під впливом помилки, а саме відбулось неправильне сприйняття особою фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, за відсутності якого можна було б вважати, що правочин не був вчинений. Оскільки в цьому випадку його волевиявлення не відповідає справжньому наміру, такий правочин варто визнати недійсним.

Тому просив суд визнати недійсним договір дарування гаражу одним з подружжя на користь другого з подружжя своєї частки у праві спільної сумісної власності подружжя без виділу цієї частки від 26 вересня 2012 року; визнати недійсним договір дарування ? частини квартири одним із подружжя на користь другого з подружжя своєї частки у праві спільної сумісної власності подружжя без виділу цієї частки; судові витрати та витрати на правову допомогу у розмірі 10 000 , 00 грн стягнути з відповідача.

15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України від 03.10.2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів».

Згідно з п.п. 9 п. 1Розділу ХІІ «Перехідні положення» ЦПК України, справи у судах першої та апеляційної інстанції, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

01 лютого 2018 року ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області, в зв'язку із набранням законної сили змін до Цивільного процесуального Кодексу України призначено справу до підготовчого засідання за правилами загального позовного провадження.

Положеннями ст.174 ЦПК України закріплено, що при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом. Заявами по суті справи є: позовна заява; відзив на позовну заяву (відзив); відповідь на відзив; заперечення; пояснення третьої особи щодо позову або відзиву. Подання заяв по суті справи є правом учасників справи.

У відзиві на позов від 16 березня 2018 року представник відповідача ОСОБА_2 - ОСОБА_6 зазначає, що обставини, на які посилається позивач, є необґрунтованими та не підтверджені належними, допустимими та достатніми доказами. Свої заперечення обґрунтувала тим ,що ОСОБА_1 є молодою людиною з освітою, на момент підписання оспорюваних договорів йому було 33 роки. Він ніколи не мав потреби у сторонньому догляді та сторонній допомозі. Спірне житло не є у позивача єдиним, що підтверджується інформаційною довідкою, та вищезазначене майно за оспорюваним договором дарування було фактично передано дарувальником обдаровуваному та проживання в спірній квартирі позивачем було припинено. Тобто, із цього слідує, що позивач розумів значення своїх дій та умови підписаних ним договорів та їх правові наслідки. Окрім того, волевиявлення ОСОБА_1 засвідченого його підписом не лише в самих правочинах, а й в журналі реєстрації вчинення нотаріальних дій. Звернула увагу суду, що позивачем пропущено строк позовної давності, що є підставою для відмови у позові. Тому просила суд відмовити у задоволення позову у повному обсязі.

У судовому засіданні представник позивача вимоги позову підтримав у повному обсязі. Просив суд позовні вимоги задовольнити, доводи відповідача вважати необґрунтованими.

У судовому засіданні представник відповідача заперечував проти позову, свої доводи виклав у відзиві на позовну заяву. Просив суд відмовити у задоволенні позову у повному обсязі.

У судове засідання третя особа приватний нотаріус Києво-Святошинського районного нотаріального округу ОСОБА_3 не з`явилася. Про час, день та місце розгляду справи повідомлена належним чином.

Суд, виконавши всі вимоги цивільного процесуального законодавства й всебічно перевіривши обставини справи, розглянувши справу у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, дійшов до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, виходячи із наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ч. 1, 2, 3 ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. (ст. 81 ЦПК України).

В силу вимог ст.ст. 2, 4, 12, 76-81 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести належними та допустимими доказами ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Виходячи з п.5 постанови Пленуму Верховного Суду України, від 06.11.2009, № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», відповідно до статей 215 та 216 ЦК України, вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину.

При розгляді справи судом встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі з 12 лютого 2010 року по 02 жовтня 2017 року.

Сторони по справі мають неповнолітню дитину ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1.

З матеріалів справи вбачається, що 27 грудня 2011 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 був укладений договір купівлі-продажу гаражу, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_3 та зареєстрований в реєстрі за № 2514. Згідно п. 1 вказаного договору ОСОБА_2 придбала гараж №5 в с. Петропавлівська Борщагівка по вул. Шкільній, 22-а, Києво-Святошинського району Київської області.

26 вересня 2012 року ОСОБА_1 уклав з ОСОБА_2 договір дарування гаражу одним з подружжя на користь другого з подружжя своєї частки у праві спільної сумісної власності подружжя без виділу цієї частки, відповідно до якого він передав, а ОСОБА_2 прийняла в дар ? частку в праві власності на гараж.

У відповідності до статті 64 Сімейного Кодексу України дружина та чоловік мають право на укладення між собою усіх договорів, які не заборонені законом, як щодо майна, що є їхньою особистою приватною власністю, так і щодо майна, яке є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Договір про відчуження одним із подружжя на користь другого з подружжя своєї частки у праві спільної сумісної власності подружжя може бути укладений без виділу цієї частки.

13 липня 2010 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_2 було укладено договір купівлі-продажу ? частини квартири, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_3 та зареєстрований в реєстрі за №752. Пунктом 1 договору визначено, що ОСОБА_2 купила ? частину квартири АДРЕСА_1.

26 вересня 2012 року на підставі договору дарування ? частини квартири одним із подружжя на користь другого з подружжя своєї частки у праві спільної сумісної власності подружжя без виділу цієї частки ОСОБА_2 прийняла в дар від ОСОБА_1 належному йому на праві спільної сумісної власності частину квартири. Пунктом 1.5 договору визначено, що ОСОБА_1 передає безоплатно, а ОСОБА_2 приймає в дар ? частку в праві власності на ? частку квартири, що знаходиться в селі Петропавлівська Борщагівка Києво-Святошинського району Київської області по вул. Шкільній за №22-а, квартира №37.

Відповідно до постанови Пленуму Верховного Суду України N 9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» цивільні відносини щодо недійсності правочинів регулюються Цивільним кодексом України та іншими актами законодавства. При розгляді справ про визнання правочинів недійсними суди залежно від предмета і підстав позову застосовують норми матеріального права, якими регулюються відповідні відносини, та на підставі цих норм вирішують справи . Згідно зі статтями 4, 10 та 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити ЦК, іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України та ЦК, міжнародним договорам, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, актам Президента України, постановам Кабінету Міністрів України, актам інших органів державної влади України, органів влади Автономної Республіки Крим у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом, а також моральним засадам суспільства. Зміст правочину не повинен суперечити положенням також інших, крім актів цивільного законодавства, нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до Конституції України (статті 1, 8 Конституції України). Відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину.

Згідно із ст.717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Виходячи зі змісту статей 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повну уяву не лише про предмет договору, а й досягли згоди про всі його істотні умови. Договори дарування належать до безоплатних правочинів та за їх умовами обдаровані не мають перед дарувальниками будь-яких зобов'язань матеріального характеру.

Договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь яку дію майнового чи немайнового характеру, не є договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди.

За змістом ч. 1 ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Згідно ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, пятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Волевиявлення учасника правочину, яке має бути вільним і відповідати його волі (ч.3 ст.203 ЦК України), є однією з вимог, необхідних для чинності правочину. Таким чином відсутність вільного вираження внутрішньої волі особи є підставою для визнання недійсним правочину.

Волевиявлення особи включає в себе вільне (без будь якого тиску) вираження її волі щодо укладення конкретного правочину (прояв ініціативи); висловлення змісту (умов) зазначеного правочину; вираження бажання щодо особливостей складання правочину; бажання настання наслідків, що обумовлені правочином; можливість ознайомитися зі змістом складено правочину; підписання правочину. Всі ці складові становлять повноцінний вияв волевиявлення особи.

Звертаючись до суду з вказаним позовом, позивач наголошував, що перед укладенням оспорюваного правочину, відповідач обіцяла йому утримання та догляд, а тому він вважав, що укладає саме з нею договір довічного утримання, а не договір дарування.

Згідно з ч.1 ст.229 ЦК України якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.

Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п. 19 Постанови «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» за №9 від 06 листопада 2009 р., обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

Таким чином, підставою для визнання недійсним правочину, який укладається під впливом помилки, є саме помилка в природі правочину, а не помилка в розрахунку одержання користі від правочину.

Крім цього, сторона, яка посилається на ст.229 ЦК України, як на підставу для визнання договору дарування недійсним, повинна довести, що фактично укладено інший правочин і досягнуто згоди щодо всіх його істотних умов, і що вона помилково вважала один правочин за інший, тобто допустила істотну помилку - помилку в природі правочину. Тобто, саме сторона договору повинна довести, що вона помилялася щодо правової природи правочину, що мала намір укласти інший договір.

Наявність чи відсутність помилки - неправильного сприйняття позивачем фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення під час укладення договору дарування замість договору довічного утримання, суд визначає не тільки за фактом прочитання сторонами тексту оспорюваного договору дарування та роз'яснення нотаріусом суті договору, а й за такими обставинами, як: вік позивача, її стан здоров'я та потреба у зв'язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарування дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування.

Згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна встановлено, що за ОСОБА_1 зареєстровано право власності на двокімнатну квартиру, що розташована в АДРЕСА_2.

Таким чином, квартира, що є предметом оспорюваного договору дарування, не є єдиним житлом позивача.

Позивачем не доведено, а також з пояснень сторін не вбачається, що він мав на меті укласти саме договір довічного утримання, а не договір дарування. Так, при розгляді справи ОСОБА_1 не вказав, які істотні умови договору довічного утримання були узгоджені сторонами.

Судом встановлено, що за станом здоров'я, в період укладення договору дарування, позивач не потребував догляду та сторонньої допомоги.

Згідно ст. 44 ЗУ «Про нотаріат», нотаріус зобов'язаний встановити дійсні наміри кожної із сторін до вчинення правочину, який він посвідчує, а також відсутність у сторін заперечень щодо кожної з умов правочину.

Встановлення дійсних намірів кожного з учасників правочину здійснюється шляхом встановлення нотаріусом однакового розуміння сторонами значення, умов правочину та його правових наслідків для кожної із сторін. Правочин посвідчується нотаріусом, якщо кожна із сторін однаково розуміє значення, умови правочину та його правові наслідки, про що свідчать особисті підписи сторін на правочині.

Згідно оспорюваних договорів дарування від 26 вересня 2012 року вбачається, що вони посвідчені приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу. Договори підписано сторонами у присутності нотаріуса. Особи сторін встановлено, їх дієздатність, перевірено.

Зі спірних договорів дарування від 26 вересня 2012 року вбачається, що нотаріусом було розяснено сторонам зміст ст.ст. 57, 64 СК України, ст. 717 ЦК України.

Пунктом 3.2 спірних правочинів визначено, що сторони під час укладення договорів однаково розуміють значення і умови цих договорів та їх правові наслідки, договори спрямовані на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним, їх волевиявлення є вільним і відповідає внутрішній волі, договори не мають характеру фіктивного чи удаваного правочину, вони необмежені в праві укладати правочини.

З огляду на викладене, суд вважає, що позивач розуміючи значення, умови та правові наслідки укладання договорів дарування підписав їх, тим самим підтвердив свою волю та намір на вчинення правочину, тобто саме укладення договору дарування ? частини квартири одним із подружжя на користь другого з подружжя своєї частки у праві спільної сумісної власності подружжя без виділу цієї частки та договору дарування гаражу одним з подружжя на користь другого з подружжя своєї частки у праві спільної сумісної власності подружжя без виділу цієї частки.

Інших підстав для задоволення позову про визнання спірних договорів недійсним позивачем суду не надано.

Відповідно до ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд і має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 346 ЦК України право власності припиняється у разі відчуження власником свого майна.

Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 р. відповідно до закону № 475/97-ВР від 17.07.1997 р. «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплений принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею незалежно від волі інших осіб.

Частиною 3 статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частиною 1 статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Статтею 78 ЦПК України передбачено, що суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Частиною 6 статті 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Як вбачається з положень ч. 1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Відповідно до рішення Конституційного Суду України від 01.12.2004р. під поняттям «охоронювані законом інтереси», що вживається в законах України, слід розуміти як прагнення до користування матеріальним та/або нематеріальним благом, так і зумовлений загальним змістом, об'єктивний і прямо не опосередкований у суб'єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об'єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і Законом України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності.

Тому, дослідивши всі матеріали справи, надавши належну оцінку наданим доказам та врахувавши пояснення сторін, а також виходячи із принципів справедливості, добросовісності і розумності, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 є необґрунтованими та такими, що не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи.

Керуючись ст.ст. 10, 11, 57-61, 169, 213-215 ЦПК України, ст. ст. 12, 14, 203, 215, 216, 229, 638, 717 ЦК України, ст. 64 СК України, суд, -

в и р і ш и в :

В позові ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа: приватний нотаріус Києво-Святошинського районного нотаріального округу ОСОБА_3, про визнання договорів дарування недійсними відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення, до Апеляційного суду Київської області через Києво-Святошинський районний суд Київської області.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя: Дубас Т.В.