Постанова

Іменем України

20 червня 2018 року

м. Київ

справа № 520/11161/15-ц

провадження № 61-14154св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Висоцької В. С.,

суддів: Лесько А. О. (суддя-доповідач), Мартєва С. Ю., Пророка В. В., Штелик С. П.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - ОСОБА_5,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Київського районного суду м. Одеси від 09 лютого 2016 року у складі судді Реви С. В. та ухвалу Апеляційного суду Одеської області від 04 квітня 2016 року у складі суддів: Станкевича В. А., Варикаші О. Д., Бабія А. П.,

ВСТАНОВИВ :

У серпні 2015 року ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_5 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди.

Позовна заява мотивована тим, що вона є власницею ? частини квартири за адресою: АДРЕСА_1. На підставі договору дарування від 17 липня 2004 року співвласником іншої ? частини квартири став ОСОБА_5

З моменту, коли відповідач став співвласником квартири, ним чинилися психологічний тиск, залякування фізичною розправою, псуванням майна перешкоджання нормальному користуванню її частиною квартири. Його неправомірні дії змушували неодноразово викликати наряд міліції з метою вирішення конфлікту.

У 2004-2007 роках судами розглядались позовні вимоги ОСОБА_5 щодо вселення в однокімнатну квартиру. 20 серпня 2008 року Апеляційний суд Харківської області, який діяв як суд касаційної інстанції, ухвалив рішення, яким відмовив ОСОБА_5 у вселенні в однокімнатну квартиру. Не маючи можливості проживати в квартирі, ОСОБА_6 передарував свою частину квартири ОСОБА_7, але після цього фактично продовжує реалізувати свій намір набути право володіння та користування квартирою.

Позивач стверджувала, що на ґрунті особистої неприязні, ОСОБА_6 постійно її ображає, створює дискомфорт у перебуванні та користуванні квартирою, яка йому не належить, вона часто була змушена покидати приміщення, коли відповідач проходив в гості до її сусідки - ОСОБА_7

ЇЇ спроби мирним шляхом врегулювати конфлікт не принесли результату та квартирне питання так і не вдалось вирішити.

Своїми діями ОСОБА_6 спричинив їй матеріальну шкоду, яка виражається у численних витратах на придбання ліків, у зв'язку зі значним погіршенням здоров'я. Загальна сума затрачених коштів становить 2 567,93 грн.

Крім того, відповідачем завдано ОСОБА_4 моральну шкоду, яка полягає у значних душевних стражданнях. Страждання викликані безпідставними звинуваченнями на її адресу, погрозами фізичною розправою, пошкодженням її майна та погіршенням стану квартири. Факт протиправної поведінки ОСОБА_6 підтверджується її заявами у міліцію для захисту порушених прав.

Відповідач створив у квартирі таку атмосферу, що вона була змушена змінити місце проживання. На даний час вона проживає у своїх знайомих, іншого житла не має. Крім того, ОСОБА_6 без відома та її згоди заселив у квартиру за адресою: АДРЕСА_1 наймача ОСОБА_8

Моральну шкоду ОСОБА_4 оцінює в розмірі 12 839,65 грн.

У зв'язку з наведеним ОСОБА_4 просила суд стягнути на її користь з відповідача 2 567,93 грн майнової шкоди та 12 839,65 грн моральної шкоди.

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 09 лютого 2016 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 04 квітня 2016 року, у задоволенні позову відмовлено.

Судові рішення мотивовано тим, що ОСОБА_4 не довела суду ті обставини, на які вона посилається як на підставу позовних вимог, а тому в задоволені її позовних вимог слід відмовити.

У касаційній скарзі, поданій у травні 2016 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_4 просить скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що судами першої та апеляційної інстанцій безпідставно не взято до уваги надані нею докази, які свідчать, що відповідач своїми незаконними діями заподіяв їй душевні страждання, які викликані погрозами фізичної розправи, виселення з її ? частини квартири, пошкодженням майна. Крім того, у зв'язку з наведеним у неї погіршився стан здоров'я та вона змушена була робити численні затрати на придбання ліків.

У запереченні на касаційну скаргу ОСОБА_5 зазначав, що ОСОБА_4 має на меті затягнути судовий розгляд зазначеної справи, отримати від нього незаконну матеріальну вигоду. Позовна заява ОСОБА_4 базується на голослівних обвинуваченнях, частина з яких взагалі надумані та не існують в реальності та не підтверджені жодними належними доказами.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» (далі - ЦПК України) касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

16 березня 2018 року справу передано до Верховного Суду.

Частиною третьою статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга задоволенню не підлягає.

Судами встановлено, що ОСОБА_4 є власницею ? частини квартири за адресою: АДРЕСА_1.

Згідно з договором дарування ? частини квартири ОСОБА_6 подарував ОСОБА_7 ? частину квартири АДРЕСА_1.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України, частини першої статті 3 ЦПК України 2004 року кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно з положеннями статті 57 ЦПК України 2004 року доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Відповідно до статті 60 ЦПК України 2004 року кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Як убачається з матеріалів справи з приводу користування квартирою за адресою: АДРЕСА_1 між сторонами неодноразово виникали спори, які були предметом судового розгляду (справи № 520/14993/14-ц, № 520/3210/14-ц; а. с. 128-140, 224).

Також у матеріалах справи є заяви, скарги та інші звернення позивача до правоохоронних органів щодо усунення перешкод у користуванні квартирою ОСОБА_5 та ОСОБА_7 (а. с. 151-165, 170-175, 178-180) та відповідні відповіді, в яких зазначалось, що противоправних дій в діях, зокрема відповідача немає, з ним було проведено профілактичну бесіду та попереджено про відповідальність у разі порушення норм чинного законодавства, та що вирішувати спір щодо зазначеної квартири необхідно мирним шляхом через взаємні домовленості співвласників або у судовому порядку (а. с. 26-34, 38-40, 181-188).

Відповідно до частин першої-третьої статті 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Збитками є, зокрема втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки). Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі.

Суди, урахувавши наведені норми матеріального права та обставини справи, дійшли обґрунтованого висновку, що позивач не надала суду переконливих доказів того, що відповідач порушив її права та спричинив їй матеріальну шкоду.

У статті 23 ЦК України зазначено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її права.

Згідно з статтею 1167 ЦК Україниморальна шкода, завдана фізичній або юридичній особи неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю відшкодовується особою, яка її завдала при наявності її вини.

Цивільно-правова відповідальність за завдану моральну шкоду настає при наявності протиправної поведінки заподіювача шкоди, встановлення причинного зв'язку між шкодою та протиправною поведінкою, вини заподіювача.

Оскільки позивач не надала доказів порушення її прав, наявності протиправної поведінки відповідача, відповідно правильним є висновок судів про відсутність підстав для стягнення на її користь моральної шкоди.

Рішення судів відповідають вимогам статей 213-215, 316 ЦПК України 2004 року щодо законності й обґрунтованості. Суди правильно визначилися із характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідили наявні у справі докази і надали їм належну оцінку згідно зі статтями 57-60, 212, 303, 304 ЦПК України 2004 року.

Доводи касаційної скарги ОСОБА_4 висновків судів першої та апеляційної інстанцій не спростовують, про незаконність судових рішень не свідчать, а стосуються переоцінки доказів, що перебуває поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

Європейський суд з прав людини зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи («Проніна проти України», № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржені судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.

З урахуванням наведеного Верховний Суд дійшов висновку, що судові рішення ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Частиною першою статті 410 ЦПК України визначено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись статтями 400, 402, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргуОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Київського районного суду м. Одеси від 09 лютого 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Одеської області від 04 квітня 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Судді:В. С. Висоцька А. О. Лесько С. Ю. Мартєв В. В. Пророк С. П. Штелик