Постанова

Іменем України

20 червня 2018 року

м. Київ

справа № 592/8101/15-ц

провадження № 61-4444 св 18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Висоцької В. С., Лесько А. О., Мартєва С. Ю., Пророка В. В. (суддя-доповідач), Фаловської І. М.,

учасники справи:

позивач-ОСОБА_6,
відповідач-Товариство з обмеженою відповідальністю «Виробничо-технічне підприємство «Преобразователь+»,
третя особа-Публічне акціонерне товариство «Банк «Демарк»,

розглянув у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_6 на рішення Апеляційного суду Сумської області у складі суддів: Ільченко О. Ю., Гагіна М. В., Рибалки В. Г., від 23 березня 2016 року.

Встановив:

У серпні 2015 року ОСОБА_6 звернулася до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Виробничо-технічне підприємство «Преобразователь+» (далі - ТОВ «ВТП «Преобразователь+»), третя особа - Публічне акціонерне товариство «Банк «Демарк» (далі - Банк «Демарк»), про стягнення грошових коштів.

Позовні вимоги ОСОБА_6 обґрунтувала тим, що 14 червня 2013 року між Банк «Демарк» та ТОВ «ВТП «Преобразователь+» було укладено кредитний договір № 754, за умовами якого ТОВ «ВТП «Преобразователь+» було надано кредит в розмірі 1 000 000 грн, з кінцевим терміном погашення по 12 червня 2014 року згідно графіку погашення суми основної заборгованості.

За договором строкового банківського вкладу (депозиту) з правом повернення «Зимова казка» № 394474 (з наступними договорами), укладеним між вкладником ОСОБА_7 та Банком «Демарк» 11 січня 2011 року, вкладник вніс на депозитний рахунок 1 150 000 грн.

14 червня 2013 року між Банком «Демарк» (заставодержатель) та ОСОБА_7 (заставодавець) було укладено договір № 754/1 застави майнових прав на грошовий депозит. Цим договором забезпечено вимоги Банк «Демарк», що випливають з вказаного вище кредитного договору, укладеного 14 червня 2013 року між Банк «Демарк» та ТОВ «ВТП «Преобразователь+». Зокрема, ОСОБА_7 передав Банку «Демарк» у заставу право вимоги на одержання банківського вкладу (депозиту) з правом повернення «Зимова казка» № 394474 у сумі 1 150 000 грн.

ОСОБА_7 помер ІНФОРМАЦІЯ_1

Спадкоємцем ОСОБА_7 який прийняв спадщину є його дружина ОСОБА_6

Банк «Демарк» здійснив списання коштів з вказаного депозитного рахунку спадкодавця ОСОБА_7 у сумі 1 036 555 грн 56 коп. у зв'язку з прострочкою виконання зобов'язань ТОВ «ВТП «Преобразователь+» за кредитним договором від 14 червня 2013 року та на виконання вимог пункту 3.2.1 договору застави.

ОСОБА_6 вважає, що до неї як спадкоємця ОСОБА_7 перейшло право кредитора по відношенню до боржника ТОВ «ВТП «Преобразователь+» у зобов'язанні, визначеному договором № 754/1 застави майнових прав на грошовий депозит.

На підставі наведеного, уточнивши позовні вимоги, ОСОБА_6 просила суд стягнути з відповідача ТОВ «ВТП «Преобразователь+» на її користь непогашену суму боргу в розмірі 1 036 555 грн 56 коп., інфляційні нарахування у розмірі 533 826 грн 12 коп. та 3 % річних у розмірі 44 011 грн 13 коп., вирішити питання щодо розподілу судових витрат.

Рішенням Ковпаківського районного суду м. Суми від 15 січня 2016 року позов задоволено частково. Стягнуто з ТОВ «ВТП «Преобразователь+» на користь ОСОБА_6 суму боргу в розмірі 1 036 555 грн 56 коп., а також суму інфляційних збитків у розмірі 11 857 грн 47 коп. та суму 3 % річних у розмірі 13 035 грн. В іншій частині позовних вимог ОСОБА_6 відмовлено за необґрунтованістю. Стягнуто з ТОВ «ВТП «Преобразователь+» на користь ОСОБА_6 судовий збір в сумі 3 654 грн.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що у зв'язку з невиконанням зобов'язання щодо повернення кредитних коштів ТОВ «ВТП «Преобразователь+» перед Банк «Демарк», банк здійснив списання коштів з депозитного рахунку, на який існувало обтяження згідно договору застави, а тому суд дійшов висновків, що позивач як спадкоємець майнового поручителя має право вимоги щодо повернення списаних сум з боржника на підставі частини другої статті 556 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), в загальному розмірі 1 036 555 грн 56 коп.

Що ж стосується решти заявлених вимог ОСОБА_6, а саме стягнення з відповідача суми інфляційних нарахувань у розмірі 533 826 грн 12 коп. та 3 % річних у розмірі 44 011 грн 13 коп., то суд першої інстанції дійшов висновків, що позов у цій частині підлягає частковому задоволенню. Зокрема суд встановив, що індекс інфляції слід розраховувати за період часу з 01 липня 2015 року по 30 листопада 2015 року таким чином: липень - 99,0 %; серпень - 99,2 %; вересень - 102,3 %; жовтень - 98,7 %; листопад - 102,0 %. Зокрема, 1 036 555 грн 56 коп. х 99,0 % х 99,2 % х 102,3 % х 98,7 % х 102,0 % = 1 048 413 грн 03 коп. - 1 036 555 грн 56 коп. = 11 857 грн 47 коп., які підлягають стягненню з відповідача на користь позивачки як сума інфляційних збитків. Також суд встановив, що сума 3 % річних від простроченої суми за період часу з 01 липня 2015 року по 30 листопада 2015 року складає 12 999 грн 43 коп., а саме 1 036 555 грн 56 коп. х 153 дні х 3 % річних: 365 дні = 13 035 грн.

При вирішенні питання щодо розподілу судових витрат суд керувався статтею 88 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) 2004 року.

Рішенням Апеляційного суду Сумської області від 23 березня 2016 року рішення Ковпаківського районного суду м. Суми від 15 січня 2016 року скасовано і ухвалено у справі нове рішення суду про відмову в позові. Стягнуто з позивача на користь відповідача 4 019 грн 40 коп. судового збору за розгляд справи в суді апеляційної інстанції.

Рішення суду апеляційної інстанції мотивоване тим, що суд першої інстанції дійшов передчасних та помилкових висновків про часткову доведеність підстав позову.

Так, апеляційний суд встановив, що Банк «Демарк» здійснив списання коштів з депозитного рахунку померлого вкладника без письмового розпорядження на це позивача ОСОБА_6, яка набула права власності на ? частину вкладу згідно свідоцтва про право на спадщину за законом від 27 травня 2014 року (а. с. 111). Ці обставини, на переконання апеляційного суду, свідчать про те, що обраний Банком «Демарк» спосіб захисту свого права кредитора шляхом списання в односторонньому порядку коштів на погашення кредитної заборгованості, не ґрунтується на вимогах закону (стаття 27 Закону України «Про заставу» (далі - ЗУ «Про заставу»), стаття 1071 ЦК України, стаття 24 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень»).

Позовні вимоги ОСОБА_6 до боржника за кредитним договором у цій справі апеляційний суд визнав похідними та такими, що не ґрунтуються на законі.

У касаційній скарзі, поданій у квітні 2016 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_6 просить скасувати рішення Апеляційного суду Сумської області від 23 березня 2016 року і залишити в силі рішення Ковпаківського районного суду м. Суми від 15 січня 2016 року, а також покласти судові витрати на відповідача у повному обсязі.

Касаційна скарга ОСОБА_6 обґрунтована тим, що апеляційний суд при вирішенні спору та ухваленні у справі рішення не дотримався вимог статей 512, 553, 554, 556 ЦК України, як наслідок, безпідставно скасував законне і обґрунтоване рішення суду першої інстанції який дійшов правильних по суті та законних висновків, що поручитель, який виконав зобов'язання боржника згідно норм цивільного законодавства набуває усіх прав кредитора по цьому зобов'язанню.

Правом на подання відзиву (заперечення) на касаційну скаргу сторони у справ не скористалися.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 листопада 2016 року справу призначено до судового розгляду.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» Цивільного процесуального кодексу України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Положеннями статті 388 ЦПК України передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

30 січня 2018 року справу передано на розгляд Верховного Суду.

У частині третій статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частина друга статті 129 Конституції України визначає основні засади судочинства, однією з яких згідно з пунктом 3 вказаної частини є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Частиною першою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Касаційна скарга ОСОБА_6 підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що позивачем пред'явлено до відповідача ТОВ «ВТП «Преобразователь+» позовні вимоги у цій справі про стягнення грошових коштів на підставі вказаного вище договору № 754/1 застави майнових прав на грошовий депозит, укладеного 14 червня 2013 року між Банк «Демарк» (заставодержатель) та ОСОБА_7 (заставодавець), копія якого міститься в матеріалах справи (а. с. 169).

Відповідно до вимог статті 2 ЗУ «Про заставу» цим Законом визначаються основні положення про заставу. Відносини застави, не передбачені цим Законом, регулюються іншими актами законодавства України.

Частиною першою статті 12 ЗУ «Про заставу» передбачено, що у договорі застави визначаються суть, розмір та строк виконання зобов'язання, забезпеченого заставою, опис предмета застави, а також інші умови, відносно яких за заявою однієї із сторін повинна бути досягнута угода.

Зазначений Договір № 754/1 від 14 червня 2013 року є саме договором застави, оскільки його зміст відповідає вимогам статті 12 ЗУ «При заставу» (Зміст договору застави), а тому до правовідносин між сторонами у справі підлягають застосуванню насамперед положення цього Закону. До інших актів законодавства України, якими врегульовано правовідносини, що випливають з договору застави, відносяться норми статей 572-593 ЦК України (Параграф 6 Застава).

На відміну від договору застави, договір поруки є іншим видом забезпечення виконання зобов'язання (стаття 546 ЦК України) і правовідносини, пов'язані з порукою, регулюються статтями 553-559 ЦК України (Параграф 3 Порука).

Суд першої інстанції при розгляді справи не визначився належним чином з характером правовідносин між сторонами у справі, не звернув увагу, що до спірних правовідносин не підлягає застосуванню стаття 556 ЦК України, якою суд керувався при вирішенні спору, оскільки ця норма права регулює правовідносини, що випливають з договору поруки.

З цих же підстав не заслуговують на увагу і посилання касаційної скарги на неправильне застосування апеляційним судом положень статей 553, 554, 556 ЦК України при розгляді справи, оскільки ці норми права до спірних правовідносин не застосовуються.

Апеляційний суд при вирішенні спору між сторонами у справі послався на статтю 27 Закону України «Про заставу», встановивши, що позивач є спадкоємцем заставодавця і вона набула майнових прав на предмет застави. У той же час, апеляційний суд, встановлюючи неправомірність дій Банк «Демарк» по списанню депозитних коштів померлого заставодавця, помилково послався на положення частини першої статті 1071 ЦК України, і не звернув уваги на частину другу цієї статті, якою передбачено можливість списання грошових коштів з рахунку клієнта у випадку, встановленому законом чи договором між банком і клієнтом.

У цьому випадку суд мав перевірити законність відповідних дій банку по списанню грошових коштів (предмет застави) з рахунку заставодавця у контексті положень Закону України «Про заставу», статями 19 та 20 якого врегульовано питання щодо звернення стягнення на заставлене майно, визначено вимоги заставодержателя, що задовольняються за рахунок заставленого майна, а також статтями 49-52 якого врегульовано правовідносини по заставі майнових прав.

Апеляційний суд не застосував до спірних правовідносин закон, який підлягав застосуванню, і тому вважати оспорюване в касаційному порядку рішення апеляційного суду законним і обґрунтованим не можна.

За правилами частин першої та третьої статті 412 ЦПК України (тут і далі ЦПК України в чинній редакції) підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Враховуючи наведені вище обставини та положення статті 412 ЦПК України, судові рішення у цій справі підлягають скасуванню з ухваленням нового рішення суду по суті вимог позову.

Відповідно до вимог частини першої статті 27 ЗУ «Про заставу» застава зберігає силу, якщо за однією з підстав, зазначених в законі, майно або майнові права, що складають предмет застави, переходять у власність іншої особи.

У зв'язку зі смертю 12 листопада 2013 року заставодавця ОСОБА_7 вказаний вище предмет застави перейшов у одноосібну власність спадкоємця померлого - ОСОБА_6 (? частина в порядку спадкування, ? частина як об'єкт права спільної сумісної власності подружжя) і відповідна застава зберегла силу. Факт належності в порядку спадкування ОСОБА_6 на вказаний вище предмет застави встановлено судами попередніх інстанцій і вони не заперечуються доводами касаційної скарги.

За правилами статті 19 ЗУ «Про заставу» за рахунок заставленого майна заставодержатель має право задовольнити свої вимоги в повному обсязі, що визначається на момент фактичного задоволення, включаючи проценти, відшкодування збитків, завданих прострочкою виконання (а у випадках, передбачених законом чи договором, - неустойку), необхідні витрати на утримання заставленого майна, а також витрати на здійснення забезпеченої заставою вимоги, якщо інше не передбачено договором застави.

Статтею 51 ЗУ «Про заставу» конкретизовано права заставодержателя при заставі майнових прав. У частині першій цієї статті визначено, що при заставі прав, якщо інше не передбачено договором, заставодержатель має право незалежно від настання терміну виконання забезпеченого заставою зобов'язання вимагати в судовому порядку переводу на себе заставленого права, якщо заставодавець порушив обов'язки, передбачені статтею 50 цього Закону.

У розділі 3 договору від 14 червня 2013 року № 754/1 застави майнових прав на грошовий депозит сторони такого договору передбачили право заставодержателя на списання грошових коштів заставодавця з його депозитного рахунку у разі прострочення виконання кредитного зобов'язання. При цьому сторони погодили, що додаткового погодження сторін договору при реалізації заставодержателем його права на звернення стягнення на предмет застави, не потребується.

За таких обставин Банк «Демарк» здійснив списання коштів з депозитного рахунку спадкодавця ОСОБА_7 у сумі 1 036 555 грн 56 коп. у зв'язку з прострочкою виконання зобов'язань ТОВ «ВТП «Преобразователь+» за кредитним договором від 14 червня 2013 року, керуючись договірними правовідносинами, які не суперечать вимогам Закону. Ці обставини та правомірність відповідних дій ПАТ «Банк «Демарк» не заперечуються ні ОСОБА_6 ні банком.

Внаслідок виконання обов'язку боржника заставодавцем (майновим поручителем) відбувається перехід прав кредитора до третьої особи в результаті виконання нею зобов'язання боржника на користь кредитора в рамках існуючих зобов'язальних правовідносин, тобто відбувається заміна кредитора в існуючому зобов'язанні (пункт 3 частини першої статті 512 ЦК України).

Статтею 514 ЦК України визначено обсяг прав, що переходять до нового кредитора у зобов'язанні. Зокрема, до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

За таких обставин, до ОСОБА_6 як нового кредитора у зобов'язанні по кредитному договору від 14 червня 2013 року перейшли права первісного кредитора ПАТ «Банк «Демарк» по відношенню до позичальника за кредитом ТОВ «ВТП «Преобразователь+».

Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. У силу статті 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

ОСОБА_6 скористалася правами первісного кредитора у кредитному зобов'язанні та пред'явила вимогу до боржника ТОВ «ВТП «Преобразователь+» і вимога нового кредитора була виконана боржником частково, а саме протягом 2014 року ТОВ «ВТП «Преобразователь+» сплатило ОСОБА_6 90 000 грн. Ці обставини зазначені у позовній заяві та не спростовуються наявними у матеріалах справи документами, посиланнями відповідача та доводами касаційної скарги.

Судом першої інстанції при розгляді справи встановлено, що з ТОВ «ВТП «Преобразователь+» на користь позивача в межах вимог і підстав цього позову слід стягнути 1 036 555 грн 56 коп. Що ж стосується решти заявлених вимог позивача, а саме стягнення з відповідача суми інфляційних нарахувань у розмірі 533 826 грн 12 коп. та 3 % річних у розмірі 44 011 грн 13 коп., то суд першої інстанції встановив, що вони підлягають частковому задоволенню. Так, індекс інфляції слід розраховувати за період часу з 01 липня 2015 року по 30 листопада 2015 року таким чином: липень - 99,0 %; серпень - 99,2 %; вересень - 102,3 %; жовтень - 98,7 %; листопад - 102,0 %. Зокрема, 1 036 555 грн 56 коп. х 99,0 % х 99,2 % х 102,3 % х 98,7 % х 102,0 % = 1 048 413 грн 03 коп.- 1036 555 грн 56 коп. = 11 857 грн 47 коп., яка підлягає стягненню з відповідача на користь позивачки як сума інфляційних збитків. Також, сума 3 % річних від простроченої суми за період часу з 01 липня 2015 року по 30 листопада 2015 року складає 12 999 грн 43 коп., а саме 1 036 555 грн 56 коп. х 153 дні х 3 % річних : 365 дні = 13 035 грн.

Ні рішення суду апеляційної інстанції ні доводи касаційної скарги не містять жодних спростувань щодо таких обставин справи, встановлених судом першої інстанції.

Матеріали справи також не містять спростувань відповідача щодо наявності у ТОВ «ВТП «Преобразователь+» невиконаного кредитного зобов'язання перед ПАТ «Банк «Демарк» за кредитним договором від 14 червня 2013 року та щодо неправильності розрахунків суду першої інстанції на предмет суми стягнення і її складових.

Повноваження суду касаційної інстанції щодо встановлення обставин справи, оцінки доказів, тощо обмежені статтею 400 ЦПК України, а тому відсутні підстави вважати, що районний суд при розгляді справи помилково встановив відповідну суму стягнення і її складові.

Враховуючи, що ОСОБА_6 обґрунтовано та правомірно пред'явила вимогу до ТОВ «ВТП «Преобразователь+» про стягнення грошових коштів у межах цього позову, то суд касаційної інстанції вважає за необхідне частково задовольнити позовні вимоги у межах встановлених судами попередніх інстанцій і не спростованих сторонами обставин справи.

Керуючись статтями 2, 12,19, 20, 27, 51 Закону України «Про заставу», статтями 512, 514, 526, 629, 1054 Цивільного кодексу України, статтями 141, 400, 409, 412, 416, 419, підпунктом 4 пункту 1 розділу ХIII «Перехідні положення» ЦПК України,

Постановив:

Касаційну скаргу ОСОБА_6 задовольнити частково.

Рішення Ковпаківського районного суду м. Суми від 15 січня 2016 року та рішення Апеляційного суду Сумської області від 23 березня 2016 року скасувати.

Позов ОСОБА_6 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Виробничо-технічне підприємство « Преобразователь+» , третя особа - Публічне акціонерне товариство «Банк»Демарк», про стягнення заборгованості задовольнити частково.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Виробничо-технічне підприємство «Преобразователь+» на користь ОСОБА_6 суму боргу в розмірі 1 036 555 грн 56 коп., а також суму інфляційних збитків у розмірі 11 857 грн 47 коп. та суму 3 % річних у розмірі 13 035 грн.

В іншій частині позовних вимог ОСОБА_6 відмовити за необґрунтованістю.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Виробничо-технічне підприємство «Преобразователь+» на користь ОСОБА_6 3 654 грн судового збору за розгляд справи судом першої інстанції, 4 384 грн 80 коп. судового збору за розгляд справи судом касаційної інстанції.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді: В. С. Висоцька

А.О. Лесько

С.Ю. Мартєв

В.В. Пророк

І.М. Фаловська