Постанова

Іменем України

20 червня 2018 року

м. Київ

справа № 752/14914/14-ц

провадження № 61-14369св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у складі:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Білоконь О. В., Гулька Б. І., Синельникова Є. В. (суддя-доповідач), Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_2,

відповідач - фізична особа-підприємець ОСОБА_3,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 на рішення Голосіївського районного суду міста Києва, у складі судді Колдіної О. О., від 03 липня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду міста Києва, у складі колегії суддів: Желепи О. В., Іванченка М. М., Рубан С. М., від 10 жовтня 2017 року,

В С Т А Н О В И В :

У вересні 2014 року ОСОБА_2 звернулась до суду із позовом до фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 (далі - ФОП ОСОБА_3) про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільнені, відшкодування моральної шкоди.

Позовну заяву ОСОБА_2 мотивувала тим, що вона працювала у ФОП ОСОБА_3 на посаді зубного гігієніста з 07 лютого 2012 року по 28 вересня 2012 року на підставі трудового договору з оплатою праці 1 150 гривень на місяць до 02 липня 2012 року та 575 гривень за липень-серпень 2012 року. ОСОБА_2 зазначила, що між сторонами існували дружні стосунки, відповідач обіцяв їй організувати спільний бізнес, однак відповідач не сплачував їй заробітну плату, хоча вона від неї не відмовлялась. Після її звільнення розрахунку по заробітній платі за лютий-серпень 2012 року відповідачем так і не було здійснено.

Посилаючись на викладені обставини, ОСОБА_2 просила суд стягнути з відповідача на її користь середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у сумі 37 453, 51 грн та моральну шкоду у такому ж розмірі.

Рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 03 липня 2017 року частково задоволено позовні вимоги ОСОБА_2 Стягнуто з фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 31 106, 60 грн. У задоволенні позовних вимог про відшкодування моральної шкоди відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивоване наявністю правових підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_2 про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, оскільки на час звернення позивача до суду та до завершення розгляду справи розрахунок по заробітній платі з позивачем відповідач не провів.

Ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 10 жовтня 2017 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Ухвала апеляційного суду мотивована тим, що задовольняючи позовні вимоги про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні місцевий суд вірно вказав про те, що непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у строки, передбачені статтею 116 КЗпП України, є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

У грудні 2017 року ФОП ОСОБА_3 подано касаційну скаргу на рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 03 липня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 10 жовтня 2017 року.

У касаційній скарзі ФОП ОСОБА_3 просить рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 03 липня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 10 жовтня 2017 року скасувати і ухвалити нове рішення, яким відмовити ОСОБА_2 у задоволенні заявлених позовних вимог, посилаючись на неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Доводи касаційної скарги обґрунтовано тим, що суди попередніх інстанцій повно і всебічно не з'ясували обставини справи, при вирішенні спору по суті не врахували відсутність вини заявника у неотриманні позивачем заробітної плати. Заявник вважає, що він вимоги трудового законодавства не порушував. При цьому також стверджує, що позивач пропустила строк звернення до суду із даним позовом.

11 грудня 2017 року ухвалою судді Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ відкрито касаційне провадження у справі за поданою касаційною скаргою.

15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів». Відповідно до пункту 4 розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

22 січня 2018 року справу передано до Верховного Суду.

19 березня 2018 року справу розподілено судді-доповідачу.

28 травня 2018 року ухвалою Верховного Суду справу за позовом ОСОБА_2 до ФОП ОСОБА_3 про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільнені, відшкодування моральної шкоди призначено до судового розгляду у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами.

Частинами першою та другою статті 400 ЦПК України визначено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Відповідно до частин першої, другої та п'ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судами встановлено, що 07 лютого 2012 року між ФОП ОСОБА_3 та ОСОБА_2 був укладений трудовий договір строком на шість місяців, відповідно до умов якого позивач зобов'язалась виконувати обов'язки зубного гігієніста, із встановленням робочого часу з 09.00 год. до 18.00 год., а ФОП ОСОБА_3 - оплачувати працю ОСОБА_2 у розмірі 1 150, 00 грн на місяць. Договір був зареєстрований у Голосіївському районному центрі зайнятості міста Києва за № 6.

02 липня 2012 року між сторонами був укладений додаток до трудового договору від 07 лютого 2012 року, відповідно до якого сторони домовились про переведення ОСОБА_2 з посади зубного гігієніста з оплатою 1 150, 00 грн на посаду зубного гігієніста з окладом 1 150, 00 грн на 0,5 ставки (575, 00 гривень) з 02 липня 2012 року.

28 вересня 2012 року ОСОБА_2 була звільнена із займаної посади на підставі статті 38 КЗпП України, за власним бажанням працівника, а договір був знятий з реєстрації у центрі зайнятості.

Звертаючись до суду позивач посилалася на те, що відповідач протягом її роботи не виплачував їй заробітну плату і вона не була виплачена на момент звільнення.

За захистом своїх прав позивач звернулась у 2014 році.

Згідно із відомостями про застраховану особу (ОСОБА_2.), наданими органами Пенсійного фонду України, підтверджено нарахування ФОП ОСОБА_3 заробітної плати позивачу за період липень-вересень 2012 року у розмірі 575 гривень та сплату обов'язкових платежів до Пенсійного фонду.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України, частини першої статті 3 ЦПК України, 2004 року, кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Стаття 43 Конституції України гарантує, що кожен має право на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Згідно із частиною першою статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.

Відповідно до частини першої статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Передбачений частиною першою статті 117 КЗпП України обов'язок роботодавця по виплаті середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні (проведення з ним остаточного розрахунку).

Під час розгляду справи судами встановлено, що на час звернення позивача до суду та до завершення розгляду даної справи розрахунок по заробітній платі з позивачем відповідач не провів. Фактично ФОП ОСОБА_3 визнає, що нараховував ОСОБА_2 заробітну плату на протязі її роботи зубним гігієністом та сплачував обов'язкові платежі, однак вказує, що сама ОСОБА_2 не мала наміру отримувати нараховану заробітну плату.

Аналіз статей 116, 117 КЗпП України свідчить про те, що всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день звільнення цього працівника. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов'язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать; при невиконанні такого обов'язку з вини власника або уповноваженого ним органу наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.

Згідно зі статями 10, 60 ЦПК України, у редакції від 2004 року, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень.

Суди першої та апеляційної інстанцій дійшли вірного висновку про задоволення позовних вимог ОСОБА_2 про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, оскільки непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку зі звільненим працівником у передбачені статтею 116 КЗпП України строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Посилання заявника на відсутність його вини у непроведенні розрахунку з працівником у визначений трудовим законодавством строк є необґрунтованими, оскільки не підтверджені належними доказами. Зокрема, відповідачем не доведено наявності перешкод, які не дозволяли йому виконати обов'язок, передбачений статтею 116 КЗпП України.

Разом з цим, безпідставними є посилання заявника на пропуск позивачем строку звернення до суду з даним позовом, так як за правилами частини другої статті 233 КЗпП України у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком, з визначенням остаточного обсягу своїх вимог на момент припинення такого правопорушення? яким є день фактичного розрахунку.

Таким чином, суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, виконав вимоги статті 212 ЦПК України, 2004 року, щодо оцінки доказів і статті 213 ЦПК України, 2004 року, щодо законності та обґрунтованості рішення суду, повно і всебічно дослідив і оцінив докази та встановив обставини у справі.

За правилами частини першої, другої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а лише зводяться до переоцінки доказів.

Керуючись статтями 402, 409, 410, 415, 416, 418, 419, 436 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 03 липня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 10 жовтня 2017 року залишити без змін.

Поновити виконання рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 03 липня 2017 року.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді О. В. Білоконь

Б. І. Гулько

Є. В. Синельников

Ю. В.Черняк