Постанова

Іменем України

13 червня 2018 року

м. Київ

справа № 466/5630/15-ц

провадження № 61-10745св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у складі:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Білоконь О. В., Гулька Б. І., Синельникова Є. В. (суддя-доповідач), Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_2,

відповідачі: ОСОБА_3,

ОСОБА_4,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - ОСОБА_5,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Апеляційного суду Львівської області, у складі колегії суддів: Савуляка Р. В., Крайник Н. П., Мельничук О. Я., від 20 жовтня 2016 року,

В С Т А Н О В И В :

У липні 2015 року ОСОБА_2 звернулась до суду із позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_4, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - ОСОБА_5, про визнання недійсним договору купівлі-продажу та довідки-рахунку.

Позовна заява мотивована тим, що ОСОБА_2 у період з 13 вересня 2003 року по 14 жовтня 2014 року перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_3 Від шлюбу у них народилося двоє дітей ОСОБА_6, 2005 року народження, та ОСОБА_7, 2009 рокународження. Під час перебування у шлюбі подружжям було набуто спільне майно, зокрема, у листопаді 2003 року за кошти, які були надані її батьком, було придбано автомобіль марки «Volkswagen Bora 2.0, 4 moution», 2003 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1, номер кузова VIN: НОМЕР_4, який було зареєстровано за ОСОБА_3 У 2009 році ОСОБА_3 передав вказаний автомобіль у користування свого батька - ОСОБА_4 Разом з тим, після розірвання шлюбу, у процесі підготовки позову про поділ майна подружжя (приблизно у грудні 2014 року) їй стало відомо про те, що у лютому 2014 року ОСОБА_3 здійснено перереєстрацію вказаного автомобіля на ОСОБА_4 на підставі довідки-рахунку серії ВІА №175836 від 25 лютого 2014 року.

Вважаючи, що правочин щодо купівлі-продажу вищезазначеного транспортного засобу є угодою щодо розпорядженням спільним майном подружжя, яка оформлена з порушенням вимог частини третьої статті 65 СК України, без її на те письмової згоди як співвласника, ОСОБА_2 звернулась до суду з даним позовом.

З урахуванням наведеного, ОСОБА_2 просила суд визнати недійсною угоду купівлі-продажу автомобіля марки «Volkswagen Bora 2.0, 4 moution», 2003 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1, номер кузова VIN: НОМЕР_4, за результатами якої ТОВ «Сервіс-К» 25 лютого 2014 року було видано довідку-рахунок серії ВІА №175836, а також визнати недійсною довідку-рахунок серії ВІА № 175836 від 25 лютого 2014 року.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Львова, у складі головуючого судді Глинської Д. Б., від 01 липня 2016 року ОСОБА_2 відмовлено у задоволенні заявлених позовних вимог.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що ОСОБА_3 діяв в інтересах сім'ї та за згодою своєї дружини, про що свідчить користування ОСОБА_4 спірним автомобілем більше чотирьох років, протягом яких позивач не вчиняла аніяких дій щодо оспорювання законності володіння спірним автомобілем ОСОБА_4 Ухвалюючи рішення у справі, місцевий суд прийняв до уваги правову позицію Верховного Суду України, викладену у постанові від 08 квітня 2015 року у справі № 6-7цс15.

Рішенням Апеляційного суду Львівської області від 20 жовтня 2016 року рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 01 липня 2016 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким задоволено позовні вимоги ОСОБА_2 Визнано недійсною угоду купівлі-продажу автомобіля марки «Volkswagen Bora 2.0, 4 moution», 2003 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1, номер кузова VIN: НОМЕР_4, за результатами якої ТОВ «Сервіс-К» 25 лютого 2014 року було видано довідку-рахунок серії ВІА №175836. Визнано недійсною довідку-рахунок серії ВІА №175836, видану ТОВ «Сервіс-К» 25 лютого 2014 року. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення апеляційного суду мотивоване тим, що укладаючи 25 лютого 2014 року угоду купівлі-продажу спірного автомобіля ОСОБА_3 та ОСОБА_4 діяли недобросовісно, зокрема ОСОБА_4 (батько) не міг не знати про те, що дане майно належить подружжю (його сину та невістці) на праві спільної сумісної власності і ОСОБА_3 не отримав згоди на це від ОСОБА_2, що є підставою для визнання спірної угоди та довідки-рахунку, виданої ТОВ «Сервіс-К» від 25 лютого 2014 року, недійсними.

У листопаді 2016 року ОСОБА_3 подано касаційну скаргу на рішення Апеляційного суду Львівської області від 20 жовтня 2016 року.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 просить скасувати рішення Апеляційного суду Львівської області від 20 жовтня 2016 року та залишити в силі рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 01 липня 2016 року, посилаючись на порушення судом апеляційної інстанції норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу, обґрунтовано тим, що апеляційний суд повно і всебічно не з'ясував обставини справи та дійшов необґрунтованого висновку про необізнаність його дружини щодо продажу автомобіля, автомобіль було продано з метою купівлі іншого автомобіля.

17 листопада 2016 року ухвалою судді Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ відкрито касаційне провадження у справі за поданою касаційною скаргою.

05 грудня 2016 року представником ОСОБА_2 - ОСОБА_8 подано заперечення (відзив) на касаційну скаргу, в яких вказується на її необґрунтованість та безпідставність.

25 жовтня 2017 року ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - ОСОБА_5, про визнання недійсним договору купівлі-продажу та довідки-рахунку призначено до судового розгляду.

15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів». Відповідно до пункту 4 розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

20 лютого 2018 року справу передано до Верховного Суду.

27 лютого 2018 року справу розподілено судді-доповідачу.

Частинами першою та другою статті 400 ЦПК України визначено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Судами встановлено, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3 перебували у зареєстрованому шлюбі з 13 вересня 2003 року по 14 жовтня 2014 року.

У листопаді 2003 року сторони придбали автомобіль марки «Volkswagen Bora 2.0, 4 moution», 2003 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1, № кузова VIN: НОМЕР_4, який було зареєстровано на ім'я ОСОБА_3, що підтверджується копією свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_5, виданого Львівським МРЕВ ДАІ ГУ - УМВС України від 18 грудня 2003 року.

У жовтні 2009 року ОСОБА_3, на підставі тимчасового реєстраційного талону серії НОМЕР_6, виданого Самбірським МРЕВ від 20 жовтня 2009 року, передав у користування автомобіль марки «Volkswagen Bora 2.0, 4 moution», 2003 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1, № кузова VIN: НОМЕР_4, своєму батькові - ОСОБА_4

19 жовтня 2009 року, напередодні тимчасової реєстрації спірного автомобіля, ОСОБА_3 отримав від ОСОБА_4 кошти у сумі 23 500, 00 доларів США, про що було складено розписку.

27 жовтня 2009 року подружжя ОСОБА_3 на підставі біржової угоди, укладеної 27 жовтня 2009 року між ОСОБА_9 та ОСОБА_4, придбали автомобіль марки «Volksvagen Passat 2.0», 2007 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_2, номер кузова НОМЕР_3.

ОСОБА_4 зареєстрував придбаний автомобіль марки «Volkswagen Bora 2.0, 4 moution», 2003 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1,

у лютому 2014 року, що підтверджується довідкою-рахунком від 25 лютого 2014 року.

16 вересня 2015 року ОСОБА_4 відчужив спірний автомобіль ОСОБА_5, що підтверджується довідкою-рахунком від 16 вересня 2015 року.

Відповідно до частини першої статті 3 ЦПК України (2004 року) кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно зі статтею 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до частини третьої статті 65 СК України для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово.

За змістом частини першої статті 203, частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, установлених частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, і, зокрема, коли зміст правочину суперечить ЦК України, іншим актам цивільного законодавства.

Пунктом 6 статті 3 ЦК України до засад цивільного законодавства віднесено, серед іншого, добросовісність.

Відповідно до частини другої статті 369 ЦК України та частини другої статті 65 СК України при укладенні одним з подружжя договору щодо розпорядження спільним майном вважається, що він діє за згодою другого з подружжя.

Законодавством прямо не встановлено недійсності правочину при відчуженні спільного сумісного майна подружжя без письмової згоди одного з подружжя, а тому при розгляді спорів про розподіл цінного спірного майна та визнання недійсними правочинів з відчуження такого майна без письмової згоди одного з подружжя, за наявності згоди другого з подружжя, суди мають виходити з права одного з подружжя на відповідну компенсацію вартості відчуженого не в інтересах сім'ї майна.

Укладення одним з подружжя договору щодо розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише в тому разі, якщо суд установить, що той з подружжя, хто уклав договір щодо спільного майна, та третя особа - контрагент за таким договором, діяли недобросовісно, зокрема, що третя особа знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності, і що той з подружжя, хто укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя.

Вищевикладене узгоджується із правовою позицією Верховного Суду України викладеною у постанові від 08 квітня 2015 року у справі № 6-7цс15.

Суд апеляційної інстанції, ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог, дійшов обґрунтованого висновку про те, що укладаючи 25 лютого 2014 року угоду купівлі-продажу спірного автомобіля ОСОБА_3 та ОСОБА_4 діяли недобросовісно, оскільки ОСОБА_4 (батько) не міг не знати про те, що спірний автомобіль належить подружжю (його сину та невістці) на праві спільної сумісної власності і ОСОБА_3 не отримав згоди на це від співвласника ОСОБА_2

Отримання ОСОБА_3 19 жовтня 2014 року грошових коштів від ОСОБА_4 для купівлі-автомобіля не свідчить про перехід права власності від ОСОБА_3 до ОСОБА_4 на автомобіль «Volkswagen Bora 2.0, 4 moution», 2003 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1. Видача органами ДАІ тимчасового талону на вказаний автомобіль також не свідчить про перехід права власності на нього від сина до батька.

Відчуження автомобіля «Volkswagen Bora 2.0, 4 moution», 2003 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1, відбулось 25 лютого 2014 року за відсутності письмової згоди ОСОБА_2

Таким чином, суд апеляційної інстанції належним чином виконав вимоги статті 212 ЦПК України, 2004 року, щодо оцінки доказів і дотримався вимог статті 213 ЦПК України, 2004 року, щодо законності та обґрунтованості рішення суду, повно і всебічно дослідив обставини у справі, обґрунтовано застосував положення статей 60, 65 СК України до правовідносин учасників справи.

За правилами частини першої, другої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Керуючись статтями 402, 409, 410, 415, 416, 418, 436 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Апеляційного суду Львівської області від 20 жовтня 2016 року залишити без змін.

Поновити виконання Апеляційного суду Львівської області від 20 жовтня 2016 року.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийД. Д. Луспеник

СуддіО. В. Білоконь

Б. І. Гулько

Є. В. Синельников

Ю. В.Черняк