Постанова

Іменем України

06 червня 2018 року

м. Київ

справа № 562/2213/17-ц

провадження № 61-4928св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у складі:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Білоконь О. В., Синельникова Є. В. (суддя-доповідач), Хопти С. Ф., Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_3,

відповідачі: ОСОБА_4,

ОСОБА_5,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на заочне рішення Здолбунівського районного суду Рівненської області, у складі головуючого судді Мичка І. М., від 05 вересня 2017 року та рішення Апеляційного суду Рівненської області, у складі колегії суддів: Бондаренко Н. В., Григоренка М. П., Шимківа С. С., від 14 грудня 2017 року,

В С Т А Н О В И В :

У червні 2017 року ОСОБА_3 звернувсь до суду з позовом до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про усунення перешкод у користуванні нерухомим майном.

Позовна заява мотивована тим, що 13 березня 2017 року за ОСОБА_3 було зареєстровано право власності на нерухоме майно, а саме: житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, загальною площею 117,8 кв.м., житловою площею 58,1 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, та земельну ділянку, кадастровий номер НОМЕР_1, площею 0,0668 га, що розташована за цією ж адресою. Разом з тим, відповідачі користуються належним йому житлом без його дозволу та відома, обмежують доступ та створюють перешкоди у вільному користуванні та розпорядженні житловим будинком.

Посилаючись на викладені обставини, ОСОБА_3 просив суд визнати за ним право на користування, розпорядження та володіння житловим будинком з господарськими будівлями та спорудами, загальною площею 117,8 кв. м, житловою площею 58,1 кв. м та земельною ділянкою, площею 0,0668 га, що знаходяться по АДРЕСА_1, вселити його у вказаний житловий будинок та усунути перешкоди з боку ОСОБА_4 та ОСОБА_5 у користуванні житловим будинком з господарськими будівлями та спорудами і земельною ділянкою, що знаходяться по АДРЕСА_1, шляхом зобов'язання останніх власними силами та за власний рахунок у строк до 10 календарних днів з дня набрання законної сили рішенням суду звільнити вищеперелічене нерухоме майно від своїх особистих речей та домашніх тварин і передати йому ключі від усіх приміщень, дверей та замків, що перешкоджають користуванню та вільному доступу до цього житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами та земельної ділянки, що знаходиться під ним, і не чинити будь-яким чином перешкоди позивачу у його користуванні, а також заборонити ОСОБА_4 та ОСОБА_5 після його вселення знаходитися у цьому житловому будинку з господарськими будівлями та спорудами і на цій земельній ділянці.

Заочним рішенням Здолбунівського районного суду Рівненської області від 05 вересня 2017 року задоволено позовні вимоги ОСОБА_3 Визнано за ОСОБА_3 право на користування, розпорядження та володіння житловим будинком з господарськими будівлями та спорудами, загальною площею 117,8 кв. м, житловою площею 58,1 кв. м та земельною ділянкою, площею 0,0668 га, що знаходяться по АДРЕСА_1 Вселено ОСОБА_3 у житловий будинок АДРЕСА_1 та усунуто перешкоди з боку ОСОБА_4 та ОСОБА_5 у користуванні житловим будинком з господарськими будівлями та спорудами і земельною ділянкою, що знаходяться по АДРЕСА_1, шляхом зобов'язання їх власними силами та за власний рахунок у строк до 10 календарних днів з дня набрання законної сили рішенням суду звільнити вищеперелічене нерухоме майно від своїх особистих речей та домашніх тварин і передати ОСОБА_3 ключі від усіх приміщень, дверей та замків, що перешкоджають користуванню та вільному доступу до цього житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами та земельної ділянки, що знаходиться під ним, і не чинити будь-яким чином перешкоди ОСОБА_3 у його користуванні, а також заборонено ОСОБА_4 та ОСОБА_5 після вселення ОСОБА_3 знаходитися у цьому житловому будинку з господарськими будівлями та спорудами і на цій земельній ділянці. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивоване наявністю правових підстав для задоволення вимог про визнання за позивачем права користування, розпорядження та володіння нерухомим майном, оскільки за правилами статті 392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою.

Рішенням Апеляційного суду Рівненської області від 14 грудня 2017 року заочне рішення Здолбунівського районного суду Рівненської області від 05 вересня 2017 року у частині задоволення вимог ОСОБА_3 щодо права користування, розпорядження та володіння житловим будинком з господарськими будівлями та спорудами і земельною ділянкою, а також розподілу судових витрат скасовано та ухвалено нове рішення, яким у позові ОСОБА_3 у цій частині відмовлено. В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення апеляційного суду мотивована тим, що задовольняючи позовні вимоги щодо визнання за позивачем права користування, розпорядження та володіння нерухомим майном, суд першої інстанції фактично повторно визнав право власності на спірне майно за ОСОБА_3, а тому ці вимоги не можуть бути задоволені, оскільки правочин, на підставі якого позивач став власником спірного майна є чинним та недійсним у встановленому законом порядку не визнавався. Разом з тим, вірними є висновки суду першої інстанції про наявність правових підстав для задоволення вимог у частині вселення позивача, усунення йому перешкод у користуванні власністю та заборони відповідачам знаходитись у житловому будинку та на земельній ділянці. Суд першої інстанції правильно виходив із доведеності порушення прав позивача як власника спірного майна та захистив таке право у обраний позивачем спосіб. Судом першої інстанції при розгляді справи не допущено неправильного застосування норм матеріального права чи порушень норм процесуального права.

У січні 2018 року ОСОБА_4 подано касаційну скаргу на заочне рішення Здолбунівського районного суду Рівненської області від 05 вересня 2017 року та рішення Апеляційного суду Рівненської області від 14 грудня 2017 року.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 просить скасувати заочне рішення Здолбунівського районного суду Рівненської області від 05 вересня 2017 року та рішення Апеляційного суду Рівненської області від 14 грудня 2017 року і ухвалити нове рішення, яким у позові ОСОБА_3 відмовити, посилаючись на порушення судами норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.

Доводи касаційної скарги обґрунтовано тим, що суди попередніх інстанцій повно і всебічно не з'ясували обставини справи, при вирішенні спору по суті не врахували, що до даних правовідносин підлягають застосуванню норми статті 109 ЖК Української РСР. Встановивши, що спірне майно є предметом іпотеки, яке було придбано не за рахунок кредиту, суди попередніх інстанцій не з'ясували можливість виселення відповідачів без надання іншого постійного житла.

29 січня 2018 року справу розподілено судді-доповідачу.

08 лютого 2018 року ухвалою Верховного Суду відкрито касаційне провадження у справі за поданою касаційною скаргою.

20 лютого 2018 року матеріали цивільної справи надійшли до Верховного Суду.

27 лютого 2018 року ОСОБА_3 подано заперечення (відзив) на касаційну скаргу, в яких вказано на її необґрунтованість та безпідставність.

02 квітня 2018 року ухвалою Верховного Суду справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про усунення перешкод у користуванні нерухомим майном призначено до судового розгляду у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами.

Частинами першою та другою статті 400 ЦПК України визначено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла наступного висновку.

Відповідно до частин першої, другої та п'ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам рішення суду апеляційної інстанції не відповідає.

Судами встановлено, що 13 березня 2017 року між публічним акціонерним товариством «Полтава-Банк», яке діяло на реалізацію повноважень, передбачених іпотечним договором від 15 липня 2014 року № 463, та ОСОБА_3 укладено договори купівлі-продажу житлового будинку по АДРЕСА_1 та земельної ділянки, площею 0,0668 га, за тією ж адресою, які посвідчені приватним нотаріусом Полтавського міського нотаріального округу Гризуновою О. В. та зареєстровані в реєстрі за № 576 та № 579.

Згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна від 13 березня 2017 року за ОСОБА_3 зареєстровано право власності на житловий будинок, загальною площею 117,8 кв.м., житловою площею 58,1 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1, та на земельну ділянку кадастровий номер НОМЕР_1, площею 0,0668 га, за вказаною адресою.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України, частини першої статті 3 ЦПК України, 2004 року, кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

За змістом частини першої статті 575 ЦК України та статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека як різновид застави, предметом якої є нерухоме майно, - це вид забезпечення виконання зобов'язання, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, передбаченому цим Законом.

Відповідно до статті 589 ЦК України, частини першої статті 33 Закону України «Про іпотеку» в разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, установлених статтею 12 цього Закону.

Згідно із частиною третьою статті 33 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

За змістом частини першої статті 41 Закону України «Про іпотеку» реалізація предмета іпотеки, на який звертається стягнення за рішенням суду або за виконавчим написом нотаріуса, проводиться, якщо інше не передбачено рішенням суду, шляхом продажу на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження, передбаченої Законом України «Про виконавче провадження», з дотриманням вимог цього Закону.

За змістом статті 47 Конституції України ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Частиною першою статті 40 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом.

Нормою, яка встановлює порядок виселення із займаного житлового приміщення, є стаття 109 ЖК УРСР, у частині першій якої передбачені підстави виселення.

Частина третя цієї статті регулює порядок виселення громадян.

Прикінцевими положеннями Закону України «Про іпотеку», який набрав чинності з 01 січня 2004 року, внесено зміни до ЖК УРСР, зокрема, текст статті 109 викладено у нові редакції.

За змістом частини другої статті 40 Закону України «Про іпотеку» та частини третьої статті 109 ЖК УРСР, у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Відповідно до частини другої статті 109 ЖК УРСР громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

Таким чином, частина друга статті 109 ЖК УРСР установлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення.

Аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців при зверненні стягнення на жиле приміщення застосовуються як положення статті 40 Закону України «Про іпотеку», так і норма статті 109 ЖК УРСР.

За змістом цих норм особам, яких виселяють із жилого будинку (жилого приміщення), що є предметом іпотеки, у зв'язку зі зверненням стягнення на предмет іпотеки, інше постійне житло надається тільки в тому разі, якщо іпотечне житло було придбане не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла.

Саме до цього зводяться правові висновки Верховного Суду України щодо застосування статті 109 ЖК УРСР та положень статей 39, 40 Закону України «Про іпотеку», викладені у постановах від 21 жовтня 2015 року (справа № 6-1033цс15), від 16 грудня 2015 року (справа № 6-1469цс15), від 22 червня 2016 року (справа № 6-197цс16).

Аналогічного висновку дійшов і Верховний Суд у постанові від 21 лютого 2018 року (справа № 450/4731/12-ц, провадження № 61-714св17).

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_3, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й суд апеляційної інстанції, на вищевказане уваги не звернув та, не з'ясувавши обставини, які передували набуттю позивачем права власності на спірне майно, передчасно вирішив питання щодо виселення відповідачів із спірного домоволодіння.

Матеріали справи не містять відомостей, а судом не встановлено, чи було придбано спірний будинок за кредитні кошти та не враховано, що особам, яких виселяють із жилого будинку (квартири), що є предметом іпотеки у зв'язку зі зверненням стягнення на предмет іпотеки у випадку, якщо нерухоме майно було придбане не за рахунок кредитних коштів, надається інше постійне житло, яке зазначається у рішенні суду.

Апеляційний суд, переглядаючи висновки місцевого суду вищевказане також залишив поза увагою, незважаючи на те, що вказані обставини зазначались у апеляційній скарзі та немотивовано відхилив її доводи про неможливість виселення осіб із зазначеного будинку без надання їм іншого постійного житла.

Не можна погодитися із висновками апеляційного суду про те, що норми Закону України «Про іпотеку» до спірних правовідносин не застосовуються, оскільки питання про звернення стягнення на предмет іпотеки не є предметом розгляду в даній справі, з огляду на те, що правовий статус спірного будинку, як предмета іпотеки не змінився, за таких обставин для вирішення спору про виселення відповідачів підлягають застосуванню положення статті 40 Закону України «Про іпотеку» та норми статті 109 ЖК УРСР.

Частиною третьою статті 411 ЦПК України передбачено, що підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази.

Частиною першою статті 400 ЦПК України визначено, що суд касаційної інстанції під час розгляду справи в касаційному порядку не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Оскільки недоліки, допущені апеляційним судом, не можуть бути усунуті при касаційному розгляді справи, рішення апеляційного суду підлягає скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

При новому розгляді справи суду необхідно об'єктивно перевірити обґрунтованість позовних вимог, надати оцінку доводам та поданим сторонами доказам в обґрунтування своїх вимог та заперечень, як в цілому, так і кожному доказу окремо, мотивуючи відхилення або врахування кожного доказу.

Керуючись статтями 402, 409, 411, 415, 416, 418, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу ОСОБА_4задовольнити частково.

Рішення Апеляційного суду Рівненської області від 14 грудня 2017 року скасувати.

Справу передати на новий розгляд до Апеляційного суду Рівненської області.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийД. Д. Луспеник

СуддіО. В. Білоконь

Є. В. Синельников

С. Ф. Хопта

Ю. В.Черняк