Постанова

Іменем України

23 травня 2018 року

м. Київ

справа № 654/4303/15-ц

провадження № 61-4384св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Хопти С. Ф.,

суддів: Білоконь О. В., Гулька Б. І., Синельникова Є. В., Черняк Ю. В. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1,

відповідач - Долматівська сільська рада Голопристанського району Херсонської області,

третя особа - Голопристанська державна нотаріальна контора,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Голопристанського районного суду Херсонської області від 25 квітня 2016 року у складі судді Охтень А. А. та ухвалу Апеляційного суду Херсонської області від 07 липня 2016 року у складі колегії суддів: Борка А. Л., Кузнєцової О. А., Приходько Л. А.,

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2015 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до Долматівської сільської ради Голопристанського району Херсонської області, третя особа: Голопристанська державна нотаріальна контора, про визнання права власності на спадкове майно.

Позовні вимоги мотивовано тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 року помер її дід ОСОБА_2 Після його смерті відкрилась спадщина. До складу спадкового майна входить житловий будинок, розташований по АДРЕСА_1 та дві земельні ділянки для ведення сільськогосподарського товарного виробництва площею 0,78 га та 7,59 га, які знаходяться на території Долматівської сільської ради. Вказане майно фактично прийняла у спадщину дружина покійного - ОСОБА_3, яка проживала разом із спадкодавцем. ІНФОРМАЦІЯ_2 року ОСОБА_3 померла. За життя нею був складений заповіт, яким остання заповідала все своє майно позивачеві.

У зв'язку із наведеним ОСОБА_4 просить визнати за нею право власності на вищевказане спадкове майно, оскільки отримання свідоцтва про право на спадщину в нотаріальній конторі є неможливим через відсутність правовстановлюючих документів та оригіналів державних актів на земельні ділянки.

Рішенням Голопристанського районного суду Херсонської області від 25 квітня 2016 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення суду мотивовано тим, що позивач не надала суду належних та допустимих доказів того, що будинок та земельна ділянка площею 0,78 га, на які позивач просить визнати за нею право власності, дійсно належали спадкодавцю ОСОБА_3 (дружині ОСОБА_2.). Разом з тим встановлено, що ОСОБА_1 має право на спадкування 1/2 частини земельної ділянки площею 7,5861 га, яка розташована на території Долматівської сільської ради, в порядку спадкової трансмісії після смерті ОСОБА_3, і в нотаріальної контори відсутні перешкоди для оформлення нею спадкових прав на зазначену частину нерухомого майна.

Ухвалою Апеляційного суду Херсонської області від 07 липня 2016 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Ухвалу апеляційного суду мотивовано тим, що доводи апеляційної скарги щодо наявності правових підстав для задоволення позову не підтверджені позивачем належними та допустимими доказами. Натомість, суд першої інстанції з достатньою повнотою з'ясував дійсні обставини справи, перевірив доводи та заперечення сторін, дослідив надані сторонами докази та ухвалив законне і обгрунтоване рішення.

У касаційній скарзі, поданій у липні 2016 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_1 просить оскаржувані судові рішення скасувати та передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції, обґрунтовуючи свою вимогу неправильним застосуванням судами норм матеріального права та порушенням норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що судами безпідставно відмовлено в указаному позові, оскільки позивач була позбавлена можливості подати до нотаріальної контори оригінали правовстановлюючих документів, що позбавляє її можливості захистити свої права. Судом не взято до уваги прохання представника позивача надати можливість підготувати письмову заяву про зменшення позовних вимог та заявити клопотання про залучення до участі у справі як співвідповідача ОСОБА_5 Також вказує на належність спірного майна подружжю ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на праві спільної сумісної власності, що спростовує висновки судів попередніх інстанцій.

Ухвалою від 05 вересня 2016 року суддею Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ відкрито касаційне провадження в указаній справі.

Ухвалою від 12 червня 2017 року ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ справу за позовом ОСОБА_1 до Долматівської сільської ради Голопристанського району Херсонської області, третя особа - Голопристанська державна нотаріальна контора, про визнання права власності на спадкове майно призначено до судового розгляду.

Відзивів на касаційну скаргу до суду не надходило.

Статтею 388 ЦПК України в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року, визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Підпунктом 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України передбачено, що касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

29 січня 2018 року вказану справу передано до Верховного Суду.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду вважає, що касаційна скарга не підлягає задоволенню.

Відповідно до вимог частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Положеннями статтей 1216, 1217 ЦК України визначено, що спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Відповідно до статті 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

Згідно з частиною першою статті 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини.

Частиною першою статті 1276 ЦК України передбачено, що якщо спадкоємець за заповітом або за законом помер після відкриття спадщини і не встиг її прийняти, право на прийняття належної йому частки спадщини, крім права на прийняття обов'язкової частки у спадщині, переходить до його спадкоємців (спадкова трансмісія).

Відповідно до статті 67 Закону України «Про нотаріат» свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою всіх спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, встановленому цивільним законодавством.

Якщо нотаріусом обґрунтовано відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, виникає цивільно-правовий спір, що підлягає розгляду в порядку позовного провадження.

Відповідно до роз'яснень, викладених у пункті 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування», за наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають.

Таким чином, визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, який застосовується, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку.

Судами встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 року помер ОСОБА_2, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_2 (а. с. 9). Після його смерті відкрилась спадщина на все належне йому майно.

Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом спадкоємцями майна ОСОБА_2 є його син ОСОБА_5 та дружина ОСОБА_3 (а. с. 76)

ІНФОРМАЦІЯ_2 року ОСОБА_3 померла, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 (а. с. 10).

Згідно із заповітом, складеним 29 листопада 2001 року та посвідченим секретарем Долматівської сільської ради Голопристанського району Херсонської області, ОСОБА_3 заповіла все своє майно, де б воно не було і з чого б воно не складалось, ОСОБА_1

Суди попередніх інстанцій дійшли правильного висновку про те, що ОСОБА_1 має право на спадкування ? частини земельної ділянки, розміром 7,5861 га, яка розташована на території Долматівської сільської ради, в порядку спадкової трансмісії після смерті ОСОБА_3, і у нотаріальної контори відсутні перешкоди для оформлення нею спадкових прав на зазначену частину нерухомого майна.

Разом з тим у порушення статей 10 і 60 ЦПК України 2004 року позивачем під час розгляду справи не доведено належними доказами факт того, що ОСОБА_3 успадкувала після смерті ОСОБА_2 також й інше нерухоме майно, право власності на яке просить визнати за собою ОСОБА_1, а саме: земельну ділянку розміром 0, 78 га, яка розташована на території Долматівської сільської ради, та житловий будинок, розташований по АДРЕСА_1.

Суди попередніх інстанцій встановили, що після смерті ОСОБА_2 спірне майно у повній мірі не могло перейти у власність його дружини - ОСОБА_3, оскільки спадкоємцем першої черги після смерті ОСОБА_2, крім його дружини, є також їхній син - ОСОБА_5 Проте ОСОБА_1 позов до ОСОБА_5 не пред'являла. Клопотання позивача про залучення ОСОБА_5 як співвідповідача матеріали справи не містять, а суд позбавлений процесуальної можливості вирішити це питання за власною ініціативою.

З огляду на викладене колегія суддів погоджується з висновком судів попередніх інстанцій про відсутність підстав для задоволення позову.

Доводи касаційної скарги про те, що суди належним чином не повідомляли позивача та її представника про час розгляду справи в режимі відеоконференції, спростовуються матеріалами справи.

Інші доводи касаційної скарги фактично зводяться до незгоди заявника з мотивами судових рішень, які наведені в їх обґрунтування та які заявником у процесі розгляду справи не спростовані, а також переоцінки доказів, що на стадії перегляду справи у касаційному порядку нормами чинного ЦПК України не передбачено.

Також колегія суддів зауважує, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» (пункт 23) від 18 липня 2006 року).

Таким чином, доводи касаційної скарги та зміст оскаржуваних судових рішень не дають підстав для висновку про неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої інстанції та апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до положень статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Відповідно до частини першої статті 415 ЦПК України суд касаційної інстанції за наслідками розгляду касаційної скарги приймає постанову відповідно до правил, встановлених статтею 35 та главою 9 розділу III цього Кодексу, з особливостями, зазначеними в статті 416 цього Кодексу.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416, 436 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Голопристанського районного суду Херсонської області від 25 квітня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Херсонської області від 07 липня 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий С. Ф. Хопта

Судді: О. В. Білоконь

Б. І. Гулько

Є. В. Синельников

Ю. В. Черняк