ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 червня 2018 року

м.Суми

Справа №592/13342/17

Провадження № 22-ц/788/898/18

Апеляційний суд Сумської області в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого Біляєвої О.М. (суддя-доповідач),

суддів: Криворотенка В.І., Ткачук С.С.,

за участю секретаря судового засідання Назарової О.М.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1,

відповідач - ОСОБА_2,

треті особи: Друга сумська державна нотаріальна контора, приватний нотаріус Сумського міського нотаріального округу ОСОБА_3, ОСОБА_4,

розглянув у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Ковпаківського районного суду м. Суми у складі судді Катрич О.М. від 26 березня 2018 року, ухвалене в м. Суми,

В С Т А Н О В И В:

Відповідно до пункту 3 розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402 VIII «Про судоустрій і статус суддів» апеляційні суди, утворені до набрання чинності цим Законом, продовжують здійснювати свої повноваження до утворення апеляційних судів у відповідних апеляційних округах.

Пунктом 8 частини першої розділу ХIII «Перехідні положення» Цивільного процесуального кодексу України, в редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року, також визначено, що до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

У листопаді 2017 року ОСОБА_1 предявила позов до ОСОБА_2 про визнання договору дарування недійсним.

Позовна заява мотивована тим, що житловий будинок № 10 по вул. Лепехівська у м. Суми на праві спільної часткової власності належав позивачеві, її чоловіку ОСОБА_5 і сину ОСОБА_2

Частка кожного з них у праві власності складала 44/100, 44/100 і 12/100 відповідно.

13 серпня 2012 року ОСОБА_5 помер. Спадщину, яка відкрилась внаслідок його смерті і до складу якої входило 12/100 часток у праві власності на будинок, прийняла ОСОБА_1

Позивач проживає у спірному будинку разом із сином відповідачем у справі та його родиною. З недавнього часу останні ображають ОСОБА_1, перешкоджають їй у користуванні власністю, висловлюють погрози на її адресу.

У 2016 році вона дізналась, що є власницею лише 12/100 часток будинку, а інші 44/100 часток вона подарувала синові ОСОБА_2, уклавши з ним 20 вересня 1996 року договір дарування.

Посилаючись на те, що договір був укладений під впливом обману, оскільки позивач вважала, що склала заповіт, ОСОБА_1 просила визнати недійсним без застосування наслідків недійсності договір дарування 44/100 часток житлового будинку № 10 по вул. Лепехівська у м. Суми, укладений 20 вересня 1996 року між позивачем і ОСОБА_2, посвідчений приватним нотаріусом Сумського міського нотаріального округу ОСОБА_3 та зареєстрований у реєстрі за № 7793.

Рішенням Ковпаківського районного суду м. Суми від 26 березня 2018 року у задоволенні позову відмовити.

Рішення мотивовано тим, що позивач не надала достатніх доказів на підтвердження укладення оспореного договору під впливом обману і наміру скласти заповіт, а тому відсутні підстави для визнання договору дарування недійсним.

У квітні 2018 року ОСОБА_6 звернулась до Апеляційного суду Сумської області з апеляційною скаргою, в якій просила скасувати рішення суду першої інстанції з підстав порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов.

Апеляційна скарга мотивована тим, що під час ухвалення рішення суд не урахував, що позивач після укладання спірного договору дарування зареєстрована і проживає у будинку, майно сину не передала. При цьому суд не дав оцінки показанням свідків щодо обставин підписання договору.

У письмовому відзиві ОСОБА_2 просив залишити апеляційну скаргу без задоволення, рішення без змін, зазначивши, що позивач неодноразово у 2008, 2012 роках зверталась до суду з позовами про визнання недійсним спірного договору дарування з інших підстав; доводи про укладення договору внаслідок обману доказами не підтверджені.

11 червня 2018 року ОСОБА_1 подала заперечення на відзив на апеляційну скаргу, посилаючись на те, що відзив на апеляційну скаргу містить аргументи щодо пропуску позовної давності, а тому вважає, що відповідач визнав позовні вимоги. Крім того, правові підстави визнання правочину недійсним інші, ніж ті, що були предметом у попередніх судових справах; отже, ухвалені в цих справах судові рішення не мають преюдиційного значення.

У судовому засіданні ОСОБА_1 і її представник адвокат ОСОБА_7 підтримали апеляційну скаргу з наведених у ній мотивів.

Інші учасники справи не з'явились в судове засідання; про дату, час і місце розгляду справи повідомлені. ОСОБА_2, ОСОБА_4, Сумська міська державна нотаріальна контора подали клопотання про розгляд справи за їх відсутності.

Перевіривши доводи апеляційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України, провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частин першої-третьої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об'єктивно не залежали від нього.

Частиною першою статті 263 ЦПК України визначено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Суд першої інстанції встановив, що 20 вересня 1996 року ОСОБА_1 подарувала, а ОСОБА_2 прийняв в дар 44/100 часток жилого будинку з відповідною частиною надвірних, господарських та побутових будівель, розташованого в м. Суми, по вул. Лепехівській, 10, на підставі договору дарування, посвідченого приватним нотаріусом Сумського міського нотаріального округу (ас. 3).

Рішенням Ковпаківського районного суду м. Суми від 28 грудня 2010 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Сумської області від 03 лютого 2011 року, у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_5 про визнання недійсними договорів дарування відмовити.

Рішення мотивовано тим, що ОСОБА_1 не довела укладення внаслідок помилки договорів дарування: 01 лютого 1982 року 44/100 часток домоволодіння, розташованого в м. Суми, по вул. Лепехівській, 10, сину ОСОБА_2; 01 лютого 1982 року - 12/100 часток чоловіку ОСОБА_5; а також 20 вересня 1996 року - 44/100 часток сину ОСОБА_2 (ас. 41-42).

Рішенням Ковпаківського районного суду м. Суми від 17 жовтня 2012 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Сумської області від 27 листопада 2012 року, у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання договору дарування удаваним правочином, визнання недійсним договору довічного утримання, відновлення втраченого права власності на частку будинку відмовити.

Рішення мотивовано тим, що позивачем не доведено, що укладений оспорений договір дарування від 20.09.1996 є удаваним, метою якого було приховати іншу угоду (договір довічного утримання) (ас.43-45).

Статтями 243, 244, 227 ЦК України 1963 року, який був чинним на час укладення спірного договору передбачено, що за договором дарування одна сторона передає безоплатно іншій стороні майно у власність. Договір дарування вважається укладеним з моменту передачі майна обдарованому. Договір дарування нерухомого майна має бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадянин.

Відповідно до статті 57 ЦК України 1963 року угода, укладена внаслідок обману, може бути визнана недійсною за позовом потерпілого або за позовом державної чи громадської організації.

Аналіз даної норми дає підстави для висновку, що правочин може бути визнаний вчиненим під впливом обману у випадку навмисного цілеспрямованого введення іншої сторони в оману щодо фактів, які впливають на укладення правочину. Ознакою обману є умисел: особа знає про наявність чи відсутність певних обставин і про те, що друга сторона, якби володіла цією інформацією, не вступила б у правовідносини, невигідні для неї. Обман також має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Саме позивач як сторона, яка діяла під впливом обману, повинен довести наявність умислу з боку відповідача, істотність значення обставин, щодо яких її введено в оману, і сам факт обману.

Проте факт обману позивачем не доведений. Судом не встановлено, що оспорювана угода була укладена внаслідок обману.

Відмовляючи у визнанні угоди недійсною на підставі ст. 57 ЦК України 1963 року, який був чинним на час виникнення спірних правовідносин, суд першої інстанції правильно врахував, що позивач не заперечувала, що самостійно підписала оспорюваний договір. Під час розгляду справи про оспорення правочину із вказаної підстави суд ретельно та достеменно встановив обставини, на які посилається позивач як на обґрунтування свого позову, зокрема щодо похилого віку, не розуміння змісту угоди. При цьому суд установив, що на момент укладення угоди ОСОБА_1 досягла 58 років; раніше у 1982 році двічі укладала договори дарування, тобто була обізнана щодо наслідків такого правочину.

Встановлення зазначених обставин має важливе значення для визначення того, що позивач на момент укладення правочину усвідомлювала його правову природу та юридичні наслідки.

Як підтверджується позовною заявою і апеляційною скаргою, звернення до суду з даним позовом обумовлено неприязне ними відносинами сторін.

Надані сторонами докази, у тому числі показання свідків, суд оцінив з додержанням вимог статті 89 ЦПК України.

Довід скарги, що позивач продовжує проживати у спірному будинку, тобто не відбулася передача майна, суд апеляційної інстанції відхиляє, оскільки встановлено, що сторони у справі є співвласниками спірного житлового будинку, у якому зареєстровані і проживали до укладення угоди, а тому мають право користування, володіння належним майном.

Щодо аргументу позивача, що зроблена відповідачем заява про застосування позовної давності є визнанням ним позову, то він є хибним, оскільки з огляду на матеріали справи ОСОБА_2 позов не визнавав, проти задоволення апеляційної скарги заперечує.

Згідно зі статтею 58 ЦК України 1963 року, недійсною є угода, укладена про людське око, без наміру створити юридичні наслідки (мнима угода). Якщо угода укладена з метою приховати іншу угоду (удавана угода), то застосовуються правила, що регулюють ту угоду, яку сторони дійсно мали на увазі.

Отже, в такому випадку завжди має місце укладення двох правочинів: 1) реального правочину, вчиненого з метою створити певні юридичні наслідки; 2) правочину, вчиненого для приховання реального правочину.

Удаваний правочин завжди нікчемний і сам по собі жодних юридичних наслідків не породжує. Сторони, здійснюючи удаваний правочин, приховують іншу юридичну дію, іншу мету, яку вони мали насправді на увазі.

Реальний (прихований) правочин може бути дійсним або недійсним. Якщо правочин, який сторони насправді вчинили, відповідає вимогам закону, відносини сторін регулюються правилами, що його стосуються. Якщо ж правочин, який сторони насправді вчинили, суперечить законодавству, суд виносить рішення про визнання недійсним цього правочину із застосуванням наслідків, передбачених для недійсності правочинів такого типу.

Удаваний правочин, тобто правочин, який вчинений, щоб приховати інший, має на меті виникнення правових наслідків, але не тих, які афішуються фактом його вчинення. Фактично сторони прагнуть до вчинення іншого правочину. Дефектність прикриваючого правочину очевидна. Тобто удаваний правочин вчиняється для прикриття іншого правочину, внаслідок чого наявні два правочини той, що прикривається, тобто прихований, і удаваний такий, що прикриває перший правочин.

Мета удаваного правочину полягає не тільки в тому, щоб приховати дійсну волю сторін, а й спричинити інші наслідки, які випливають із правочину, що прикривається. Саме в цьому і полягає дійсна воля сторін удаваного правочину. Для кваліфікації удаваного правочину важливо, щоб частина умов удаваного і прихованого правочину збігалася.

Не установивши, що мета оспореного правочину полягала як в тому, щоб приховати дійсну волю сторін, так і спричинити інші наслідки, які випливають із правочину, що прикривається, суд дійшов правильного висновку, що вимоги позивача про визнання договору дарування недійсним із заявленої підстави ст. 58 ЦК України 1963 року не підлягають задоволенню.

Частиною 1 статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Проте позивачем на підтвердження позовних вимог не надані належні, достатні і допустимі докази.

Щодо доводів скарги про перешкоди з боку відповідача у користуванні спірним майном, то ОСОБА_1 як співвласник будинку не позбавлена можливості в установленому порядку звертатись до суду з позовом про усунення перешкод у здійсненні права власності.

Аргументи, наведені у відзиві на апеляційну скаргу, приймаються судом апеляційної інстанції, оскільки вони підтверджуються матеріалами справи і відповідають висновкам суду.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального й процесуального права.

Установивши, що доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, на законність оскаржуваного судового рішення не впливають, а направлені на переоцінку доказів, які оцінені судом першої інстанції з додержанням вимог процесуального закону; суд апеляційної інстанції дійшов висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а судового рішення - без змін.

Керуючись ст. 367, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. ст. 375, 382 ЦПК України, суд апеляційної інстанції

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, рішення Ковпаківського районного суду м. Суми від 26 березня 2018 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

Касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий О.М.Біляєва

Судді: В.І.Криворотенко

ОСОБА_8