Справа № 127/8538/18
Провадження № 2/127/1473/18
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07.06.2018 року Вінницький міський суд Вінницької області

в складі: головуючого судді Федчишена С.А.,

при секретарі Підвисоцькій О.Ю.,

розглянувши у підготовчому судовому засіданні в місті Вінниці цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Служби у справах дітей Вінницької міської ради про надання дозволу на виїзд дитини за кордон,-

встановив:

ОСОБА_1 звернулась в суд з позовом до ОСОБА_2, за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Служби у справах дітей Вінницької міської ради про надання дозволу на виїзд дитини за кордон. Позов мотивовано тим, що рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 07.12.2016 року розірвано шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 Від шлюбу є дитина - ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1. Після розірвання шлюбу, дитина залишилась проживати разом з матір'ю. Відповідно до Консультативного висновку дитячого невролога від 04.04.2018 р., дитина потребує санітарно-курортного лікування. Позивачка має намір оздоровити доньку ОСОБА_3 шляхом перебування на морі. З метою економії коштів, та враховуючи те, що мати та сестра позивачки проживають у Італії, ОСОБА_1 має намір в літній період відпочити з дитиною в Італії. Але відповідач не дає нотаріально посвідченої згоди на виїзд дитини за кордон у супроводі матері. Свою позицію обґрунтовує тим, що він побоюється, що ОСОБА_1 залишиться разом з дитиною проживати в Італії. На всі доводи позивачки, що вона не має наміру залишатись в Італії, що в інтересах дитини, надати її можливість відпочити біля моря, розширити її кругозір за рахунок цікавих екскурсій та поспілкуватись з близькими родичами, відповідач не реагує. Позивачка починаючи 2016 року неодноразово просила відповідача надати дозвіл, для того щоб звозити дитину на море, але всі ці роки він відмовляв. Просить надати дозвіл на тимчасовий виїзд за межі України до країн Європи - учасниць Шенгенської угоди: Італійської Республіки, Грецької Республіки, Іспанії та Турецької Республіки, ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 року народження, у супроводі матері ОСОБА_1, ІПН НОМЕР_1, без згоди та супроводу батька ОСОБА_2 на строк з 01.06.2018 року по 31.08.2018 року, включно.

20.04.2018 року ухвалою суду відкрито провадження за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання.

Ухвалою суду від 24.05.2018 року закрито підготовче засідання та призначено справу до судового розгляду.

07.06.2018 року представник позивача надала суду заяву про зменшення розміру позовних вимог, згідно якої просила надати дозвіл на виїзд дитини до Італійської республіки в період з 02.07.2018року по 22.08.2018року.

В судовому засіданні позивач та її представник позов підтримали за обставин викладених в ньому, просили позов задовольнити.

Представник відповідача в судовому засіданні позов не визнала, заперечувала щодо його задоволення.

Представник третьої особи в судовому засіданні при винесенні рішення покладалась на розсуду суду, просила при винесені рішення врахувати інтереси дитини.

Заслухавши пояснення учасників судового процесу, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову, з наступних підстав.

При розгляді справи судом встановлено наступні факти та відповідні їм правовідносини.

Судом встановлено, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі з 31.08.2013року, який рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 07.12.2016року розірвано (а.с.10).

Від шлюбу мають доньку ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1. (а.с.7).

Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім'я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Згідно із частиною сьомою статті 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України.

Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка набрала чинності для України 27 вересня 1991 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

Відповідно до статті 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини.

Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом (ст. 153 СК України).

Згідно зі ст. 157 СК України питання про виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Батьки мають право укласти договір щодо здійснення батьківських прав та виконання обов'язків тим з них, хто проживає окремо від дитини. Договір укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню.

Місце проживання малолітньої дитини з одним із батьків визначається або за місцем проживання матері чи батька, або за конкретною адресою.

Визначення місця проживання малолітньої дитини за конкретною адресою унеможливлює маніпуляції з боку того з батьків, з ким буде проживати дитина, зокрема проживати де завгодно, унаслідок чого батько дитини не буде мати змоги брати участь у її вихованні.

Відповідно до частини третьої статті 313 ЦК України фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними.

Згідно із частиною другою ст. 4 ЗУ «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» за відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду.

Пунктом 3 Правил передбачено виїзд з України громадян, які не досягли шістнадцятирічного віку, за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли вісімнадцятирічного віку.

Виїзд з України громадян, які не досягли шістнадцятирічного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску (підпункт 1 пункту 4 Правил).

Тимчасовий виїзд малолітньої дитини за межі України повинен відбуватись лише за погодженням з іншим з батьків, оскільки такий переїзд спричиняє зміну режиму спілкування дитини з іншим з батьків, порядок участі у вихованні дитини, зміну звичайного соціального, культурного, мовного середовища дитини, що впливає на її подальше життя, розвиток і виховання.

Виходячи з положень зазначених норм матеріального права дозвіл на виїзд малолітньої дитини за межі України в супроводі одного з батьків за відсутності згоди другого з батьків на підставі рішення суду може бути наданий на конкретний одноразовий виїзд з визначенням його початку й закінчення.

Надання за рішенням суду дозволу на майбутнє на постійні виїзди дитини за межі України без згоди батька суперечить чинному законодавству, яке визначає рівність прав та обов'язків обох батьків у вихованні дитини, унаслідок чого батько фактично позбавляється можливості брати участь у вихованні дитини та спілкуватися з нею.

Аналогічної позиції дотримується Верховний Суд України в Постанові від 12 квітня 2017 року в справі № 235/139-16-ц.

Відповідно до ч. 3 ст. 11 ЗУ «Про охорону дитинства» батько і мати мають рівні права та обов'язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.

Так, чинним законодавством передбачено можливість вирішувати у судовому порядку питання про надання дозволу на виїзд за кордон дитини без згоди та супроводу одного з батьків (одноразовий), однак із визначенням періоду його початку і закінчення, який при прийнятті рішення про надання такого дозволу суд має зазначати відповідно до наданих позивачем документів.

Такі поїздки можуть мати разовий характер з певним часовим проміжком перебування у відповідній державі, однак згідно позовних вимог, позивач просить надати дозвіл на виїзд до країн Європи - учасниць Шенгенської угоди: Італійської Республіки, Грецької Республіки, Іспанії та Турецької Республіки.

Крім того, ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 21.06.2017 р. у справі №628/1973/16-ц було підтверджено правомірність відмови судів першої та апеляційної інстанцій у задоволенні позовних вимог матері про надання дозволу на виїзд дитини за кордон без згоди батька, оскільки вона, заявляючи вимоги про надання дозволу на виїзд дитини за кордон, не визначила загальний термін надання такого дозволу, не зазначила часового проміжку перебування дитини в іноземній державі. Судом встановлено, що за таких обставин виїзд дитини за кордон фактично позбавить її батька можливості брати участь у вихованні та спілкуванні з дитиною.

Відповідно до тексту ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.06.2017 р. у справі №783/14/15-ц, судом касаційної інстанції було залишено чинним рішення суду апеляційної інстанції, яким було відмовлено у задоволенні позову матері дитини про надання дозволу на виїзд дитини за кордон без згоди батька. Судом касаційної інстанції встановлено правомірність висновку суду апеляційної інстанції, що у разі відсутності згоди одного з батьків, питання про виїзд неповнолітньої дитини за кордон вирішується судом за позовом другого з батьків зі з'ясуванням питання про країну виїзду, строки та мету виїзду. У цьому спорі мати дитини, звертаючись до суду з позовом, ставила питання про надання дозволу на виїзд неповнолітньої дитини до 36-ти країн без визначення конкретного строку та періоду такого виїзду, без визначення його початку й закінчення. Задоволення таких вимог та надання дозволу матері позбавить можливості батька бути обізнаним про виїзд його дитини за межі України, про строк та мету поїздки. Окрім того, суд звернув увагу на те, що в матеріалах судової справи були відсутні докази відмови батька про надання дозволу на виїзд дитини за кордон та звернення матері до батька з приводу надання нотаріально посвідченого клопотання про оформлення проїзного документа дитини.

На підтвердження мети поїздки дитини за кордон до суду необхідно подати документи (письмові докази), які підтверджуватимуть дійсність намірів такої поїздки, а також що вона буде в інтересах дитини. Такими документами можуть бути наступні: квитки; довідка про бронювання квитків; документи, що підтверджують бронювання місць у готелі на час перебування в іноземній країні; довідка про доходи, що підтверджує фінансову спроможність одного з батьків забезпечити відпочинок (поїздку) дитини; документи, що підтверджують родинні зв'язки з особами, до яких має приїхати дитина з метою родинного спілкування та відпочинку; довідка з медичного закладу про те, що дитина перебуває на обліку у лікарів як така, що постійно хворіє і потребує щорічного оздоровлення або відновного лікування за кордоном; довідка із закладу освіту про те, що дитина поглиблено вивчає іноземну мову тощо.

Заяву про зменшення розміру позовних вимог, суд не приймає до розгляду, оскільки вона була подана представником позивача в порушення вимоги п. 2 ч. 2 ст. 49 ЦПК України, згідно якої позивач вправі збільшити або зменшити розмір позовних вимог до закінчення підготовчого засідання, тобто після закінчення підготовчого засідання.

Крім того, позивач в судовому засіданні посилається на те, що їде на відпочинок до своєї матері та сестри в Італійську Республіку, які там мають власне житло, однак суду не надано доказів в підтвердження родинних відносин та доказів про наявність у родичів позивача власного майна.

Враховуючи викладене та те, що позивач просить надати їй дозвіл на виїзд за кордон неповнолітньої дитини в чотири країни без визначення конкретної країни та без надання доказів в підтвердження фінансової спроможності забезпечити відпочинок дитини, а тому в задоволенні позову слід відмовити.

Згідно ст. 141 ЦПК України, суд вважає за необхідне судові витрати залишити за позивачем.

На підставі викладеного, згідно ст. ст. 141, 153, 157 СК України, ст. 313 ЦК України, ЗУ «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України», керуючись ст. ст. ст. ст. 5, 10-13, 19, 76-82, 141, 258, 259, 264, 265, 273 ЦПК України, суд -

в и р і ш и в :

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2, за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Служби у справах дітей Вінницької міської ради про надання дозволу на виїзд дитини за кордон - відмовити.

Судові витрати залишити за позивачем.

Апеляційна скарга на рішення суду першої інстанції подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. В разі проголошення вступної та резолютивної частини, в той же строк з дня складання повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Повне судове рішення складено 12.06.2018року.

ОСОБА_1, АДРЕСА_1, ІПН НОМЕР_1.

ОСОБА_2, АДРЕСА_2, ІПН НОМЕР_2.

Служба у справах дітей Вінницької міської ради, м. Вінниця, вул.. Соборна, 50, .

Суддя: