Провадження № 22-ц/773/476/18 Категорія: 58 Доповідач: Грушицький А. І.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
ПОСТАНОВА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 червня 2018 року місто Луцьк

Апеляційний суд Волинської області в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Грушицького А.І.,

суддів Данилюк В.А., Киці С.І.,

з участю секретаря Савчук О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Луцьку цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до публічного акціонерного товариства «Креді Агріколь Банк», треті особи на стороні відповідача, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору - приватне підприємство «Еліанс», Другий відділ державної виконавчої служби м. Луцьк Головного територіального управління юстиції у Волинській області, про виключення майна з акта опису та арешту за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_2 на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 14 лютого 2018 року,

В С Т А Н О В И В:

31 серпня 2017 року ОСОБА_2 звернувся в суд з позовом до ПАТ «Креді Агріколь Банк», треті особи на стороні відповідача, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору - ПП «Еліанс», Другий ВДВС м. Луцьк ГТУЮ у Волинській області, про виключення майна з акта опису та арешту. Позовні вимоги мотивував тим, що в межах виконавчого провадження № 32958727 на виконання рішення суду Другим ВДВС м. Луцьк ГТУЮ у Волинській області 12 грудня 2014 року проведено опис та арешт майна в нежитловому приміщенні за адресою: вул. Лесі Українки, 26, м. Луцьк, внаслідок чого описано та накладено арешт на його приватне майно, як засновника приватного підприємства, що знаходилося в приміщенні оздоровчого комплексу на суму 991170 грн. та на предмети побутового та домашнього користування, які знаходились у даному приміщенні та не належать і не перебувають на балансі підприємства, яке є боржником у вищевказаному виконавчому провадженні.

Зазначає, що згідно акту опису й арешту майна від 12 грудня 2014 року описане майно прийнято на відповідальне зберігання ПАТ «Креді Агріколь Банк».

Крім того зазначає, що згідно протоколу № 2 зборів засновників ПП «Еліанс» від 11 листопада 2009 року його частка у статутному фонді вказаного підприємства становить 40 %, що в грошовому еквіваленті становило 991170 грн.

Вважає, що опис та арешт майна проведено з недотриманням встановленого порядку та порушенням його прав як зацікавленої особи.

З врахуванням заяви про уточнення позовних вимог позивач просив суд виключити з акту опису та арешту в межах виконавчого провадження № 32658727 частину нерухомого майна в оздоровчому комплексі ПП «Еліанс» по вул. Лесі Українки, 26 в м. Луцьку, що зазначене в п. 85 акту на суму 991170 грн. та побутові предмети, що зазначені в п. 1-84 акту, які не перебувають на балансі підприємства і йому не належать.

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 14 лютого 2018 року в задоволенні позову ОСОБА_2 до ПАТ «Креді Агріколь Банк», треті особи на стороні відповідача, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору - ПП «Еліанс», Другий ВДВС м. Луцьк ГТУЮ у Волинській області, про виключення майна з опису та арешту відмовлено.

Скасовано заходи забезпечення позову, що були вжиті згідно ухвали Луцького міськрайонного суду Волинської області від 11 вересня 2017 року та знято заборону проведення аукціону з реалізації оздоровчого комплексу площею 135 кв.м. за адресою: Волинська область, м. Луцьк, вул. Лесі Українки, 26, згідно лоту 234019.

Не погоджуючись з рішенням суду позивач ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій покликаючись на невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права, порушення норм процесуального права, просить рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 14 лютого 2018 року скасувати і постановити нове рішення, яким позов задовольнити.

ПАТ «Креді Агріколь Банк» подав відзив на апеляційну скаргу, в якому просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

В судове засідання учасники справи не з'явилися, хоча належним чином були повідомлені про час і місце розгляду справи.

Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України їх неявка не перешкоджає розгляду справи.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін з наступних підстав.

Відмовляючи в задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того, що позивач не надав суду належних та допустимих доказів про підставність позовних вимог, а саме факту набуття ним права власності на спірне майно.

Судом встановлено, що на виконанні Другого ВДВС м. Луцьк ГТУЮ у Волинській області перебуває виконавче провадження № 32958727 від 23 квітня 2012 року по виконанню рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області про стягнення солідарно з ОСОБА_4, ОСОБА_1, ПП «Еліанс» в користь ПАТ «Індустріально-експортний банк» (правонаступником якого є ПАТ «Креді Агріколь Банк») 2088972,71 грн. заборгованості за кредитним договором № 10/21/08-кі від 1 жовтня 2008 року, укладеним між АТ «Індустріально-експортний банк» та ОСОБА_4 та по 606,67 грн. судових витрат з кожного.

12 грудня 2014 року заступником начальника Другого ВДВС Луцького МУЮ Бондаруком П.В. складено акт опису й арешту майна з примусового виконання виконавчого листа Луцького міськрайонного суду Волинської області № 2-6511/11 від 23 березня 2012 року (виконавче провадження № 32958727). Описане майно, а саме приміщення оздоровчого комплексу, площею 135,6 кв.м., по вул. Лесі Українки, 26 у м. Луцьку, а також 84 одиниці рухомого майна прийнято на відповідальне зберігання представником ПАТ «Креді Агріколь Банк» (а.с. 26-29).

З договору іпотеки від 1 жовтня 2008 року, укладеного між АТ «Індустріально-експортний банк» (правонаступником якого є ПАТ «Креді Агріколь Банк») та ПФ «Нобітекс» (правонаступником якого є ПП «Еліанс»), посвідченого приватним нотаріусом Луцького міського нотаріального округу Куртою Н.В., вбачається, що в забезпечення виконання зобов'язань позичальника ОСОБА_4 за кредитним договором № 10/21/08-кі від 1 жовтня 2008 року, в іпотеку банку передано нерухоме майно, а саме оздоровчий комплекс (приміщення з № 2-1 по № 2-21), /літер А-2/ загальною площею 135,6 кв.м., який знаходиться по АДРЕСА_1 та належить ПФ «Нобітекс» на праві власності на підставі свідоцтва про право власності НОМЕР_1, виданого виконкомом Луцької міської ради 13 серпня 2008 року, на підставі рішення № 540-11 від 7 серпня 2008 року, та зареєстрованого у Волинському ОБТІ 15 серпня 2008 року, номер запису 413 в книзі 4д (витяг про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 19908258) та в електронному реєстрі прав власності на нерухоме майно № 24371393 (а.с. 96-99).

Згідно п. 1.1 Статуту ПП «Еліанс», затвердженого 6 жовтня 2009 року рішенням засновників ПП «Еліанс» (протокол № 2) назва підприємства змінена з ПФ «Нобітекс» на ПП «Еліанс» (а.с. 15).

Згідно протоколу № 2 зборів засновників ПП «Еліанс» від 11 листопада 2009 року частка ОСОБА_2 у статутному фонді вказаного підприємства становить 40 % (а.с. 12).

Відповідно до ст. 129-1 Конституції України судове рішення є обов'язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Як передбачено ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 6 Закону України «Про виконавче провадження» № 606-XIV від 21 квітня 1999 року (в редакції на час виникнення спірних правовідносин, далі - Закон) державний виконавець зобов'язаний використовувати надані йому права відповідно до закону і не допускати у своїй діяльності порушення прав та законних інтересів фізичних і юридичних осіб. Рішення, дії або бездіяльність державного виконавця можуть бути оскаржені в порядку, встановленому цим Законом.

Згідно ч. 1, п. 1 ч. 2 ст. 11 Закону державний виконавець зобов'язаний вживати передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Державний виконавець здійснює заходи, необхідні для своєчасного і в повному обсязі виконання рішення, зазначеного в документі на примусове виконання рішення у спосіб та в порядку, встановленому виконавчим документом і цим Законом.

Як передбачено ч.ч. 1, 5 ст. 52 Закону звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні та примусовій реалізації. У разі відсутності у боржника коштів та інших цінностей, достатніх для задоволення вимог стягувача, стягнення звертається також на належне боржнику інше майно, за винятком майна, на яке згідно із законом не може бути накладено стягнення.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 57 Закону арешт майна боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення. Арешт на майно боржника може накладатися державним виконавцем шляхом проведення опису майна боржника і накладення на нього арешту.

Згідно ч. 1 ст. 59 Закону майно, на яке накладено арешт, за винятком майна, зазначеного в частині восьмій статті 57 цього Закону, передається на зберігання боржникові або іншим особам, призначеним державним виконавцем, під розписку в акті опису.

Як передбачено ч. 1 ст. 60 Закону особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту.

Статтею 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) встановлено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

У рішенні Європейського суду з прав людини (далі - Суд) в справі «Спорронг і Лоннрот проти Швеції» визначено основні вимоги стосовно застосування ст. 1 Першого Протоколу щодо захисту права власності. Як встановив Суд, положення ст. 1 Першого Протоколу передбачають такі правила захисту права власності: перша норма, виражена в першому реченні першого абзацу, має загальний характер і встановлює принцип безперешкодного користування майном, друга норма, зафіксована в другому реченні того ж абзацу, регулює випадки позбавлення власності, встановлюючи певні умови; у третій нормі, що зафіксована в другому абзаці, за державами-учасницями визнається право контролю над володінням власністю відповідно до загальних інтересів та право на запровадження законів, необхідних для цього.

Отже, держави мають право контролювати використання майна відповідно до загального інтересу шляхом застосування таких законів, які вони вважають необхідними для таких цілей.

Відповідно до стандартів судової практики держава у випадках оскарження заходів контролю за використанням власності має довести наявність «розумного співвідношення пропорційності» між запровадженими заходами та правомірною метою, якої бажають досягти. У будь-якому випадку Суд визнає за державами доволі широке поле розсуду. Проте використання таких державних повноважень повинно відповідати матеріальним та процесуальним гарантіям, які випливають із першого принципу ст. 1 Першого Протоколу.

Отже, як вбачається з вищезазначеного, основною метою ст. 1 Першого Протоколу є запобігання свавільному захопленню власності, конфіскації, експропріації та іншим порушенням принципу безперешкодного користування своїм майном.

За таких обставин положення національного законодавства щодо можливості звернення стягнення на майно боржника на виконання його боргових зобов'язань не суперечить положенням Конвенції, а право позивача на мирне володіння майном не порушене, оскільки позивач не довів, що спірне майно належить йому, а не боржнику.

Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно ч. 1 ст. 10, ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Позивач не надав суду належних та допустимих доказів, що будь-яке майно, включене до акта опису та арешту майна від 12 грудня 2014 року належить йому, а не боржнику.

Нерухоме майно, а саме приміщення оздоровчого комплексу (приміщення з № 2-1 по № 2-21), /літер А-2/ загальною площею 135,6 кв.м., яке знаходиться по АДРЕСА_1 належить на праві власності ПП «Еліанс» та передане в іпотеку ПАТ «Креді Агріколь Банк».

Будь-яких договорів, накладних, чеків або інших підтверджуючих документів на рухоме майно, яке включене до акта опису та арешту майна від 12 грудня 2014 року позивач також не подав.

Покликання позивача в апеляційній скарзі на протокол № 2 зборів засновників ПП «Еліанс», як на доказ підтвердження його права власності на 40 % описаного нерухомого майна згідно акта опису й арешту є безпідставними, оскільки власником майна приватного підприємства є власне саме підприємство, а не його засновник.

Довідка ПП «Еліанс» від 4 вересня 2017 року про те, що рухоме майно, зазначене у акті опису та арешту майна від 12 грудня 2014 року не знаходиться на балансі підприємства і йому не належить не свідчить про те, що власником даного майна чи його законним володільцем є позивач ОСОБА_2

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що позивачем не надано належних та допустимих доказів набуття ним права власності на спірне майно.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі наведеного, апеляційний суд приходить до висновку, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Підстави для його зміни чи скасування відсутні.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 14 лютого 2018 року в даній справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий

Судді