Постанова

Іменем України

31 травня 2018 року

м. Київ

справа № 534/1853/16-ц

провадження № 61-26717св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

Журавель В.І. (суддя-доповідач), Антоненко Н. О., Крата В. І.,

учасники справи:

заявник - ОСОБА_4,

заінтересована особа - ОСОБА_5,

заінтересована особа - орган опіки та піклування Горішньоплавнівської міської ради Полтавської області,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Комсомольського міського суду Полтавської області від 06 вересня 2017 року у складі судді Солохи О. В. та ухвалу апеляційного суду Полтавської області від 01 листопада 2017 року у складі колегії суддів: Триголова В. М., Дорош А. І., Одринської Т. В.,

встановив:

У грудні 2016 року ОСОБА_4 звернувся до суду із заявою, в якій просив визнати недієздатними його матір ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, та його вітчима, ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_2.

Свої вимоги мотивував тим, що мати знаходиться на обліку у лікаря психіатра, неодноразово проходила стаціонарне лікування в обласній психіатричній лікарні, а вітчим є інвалідом ІІ групи внаслідок психічного розладу. Вважав, що вказані особи не можуть розуміти значення своїх дій та керувати ними.

Рішенням Комсомольського міського суду Полтавської області від 06 вересня 2017 року, залишеним без зміни ухвалою апеляційного суду Полтавської області від 01 листопада 2017 року, у задоволенні заяви ОСОБА_4 відмовлено.

Суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, керуючись статтею 39 ЦК України, Законом України «Про психіатричну допомогу», виходив із того, що заявник не надав суду належних і допустимих доказів того, що ОСОБА_6 та ОСОБА_7 не здатні розуміти значення своїх дій та керувати ними внаслідок психічних розладів.

У касаційній скарзі, що надійшла до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у листопаді 2017 року, ОСОБА_4 просить скасувати оскаржувані судові рішення, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що суди попередніх інстанцій допустили порушення процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

Статтею 388 ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», який набрав чинності 15 грудня 2017 року, передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

На підставі підпункту 6 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України справа № 534/1853/16-ц передана до Касаційного цивільного суду.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої інстанції та апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до частини першої статті 39 ЦК України фізична особа може бути визнана судом недієздатною, якщо вона внаслідок хронічного, стійкого психічного розладу не здатна усвідомлювати значення своїх дій та (або) керувати ними.

Згідно зі статтею 3 Закону України «Про психіатричну допомогу» кожна особа вважається такою, яка не має психічного розладу, доки наявність такого розладу не буде встановлено на підставах та в порядку, передбачених цим Законом та іншими законами України.

За положеннями статті 1 зазначеного Закону тяжкий психічний розлад - це розлад психічної діяльності (затьмарення свідомості, порушення сприйняття, мислення, волі, емоцій, інтелекту чи пам'яті), який позбавляє особу здатності адекватно усвідомлювати оточуючу дійсність, свій психічний стан і поведінку.

Заявник не надав належних і допустимих доказів того, що ОСОБА_6 та ОСОБА_7 страждають на психічні розлади, у зв'язку з чим суди попередніх інстанцій обґрунтовано відмовили у задоволенні його заяви.

Доводи касаційної скарги не спростовують висновків судів, обґрунтовано викладених у мотивувальних частинах судових рішень судів попередніх інстанцій, та не дають підстав для висновку про те, що судові рішення постановлені з порушенням норм процесуального права.

Аргументи касаційної скарги про те, що судами порушено норми процесуального права, спростовуються наявними матеріалами, які свідчать про те, що суд забезпечив справедливий та всебічний розгляд справи.

Судом було призначено судово-психіатричні експертизи, які не було проведено, оскільки підекспертні особи не були доставлені для їх проведення.

Крім того, до участі у справі було залучено орган опіки та піклування Горішньоплавнівської міської ради Полтавської області, його представник Ващенко А. М. приймала участь в судовому засіданні. Крім того, справа розглянута за участю присяжних Красільнікової О. В. та Ажажі В. В.

Європейський суд з прав людини вказав що п. 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржені судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.

За правилами статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Таким чином, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду дійшла висновку про залишення без задоволення касаційної скарги та залишення без змін рішення Комсомольського міського суду Полтавської області від 06 вересня 2017 року та ухвали апеляційного суду Полтавської області від 01 листопада 2017 року, оскільки рішення є законними та обґрунтованими.

Керуючись статтями 400, 401, 409, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

постановив:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Комсомольського міського суду Полтавської області від 06 вересня 2017 року та ухвалу апеляційного суду Полтавської області від 01 листопада 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді В. І. Журавель

Н. О. Антоненко

В.І. Крат