Постанова

Іменем України

28 травня 2018 року

м. Київ

справа № 501/1911/16-ц

провадження № 61-3954св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Мартєва С. Ю. (суддя-доповідач), Висоцької В. С., Штелик С. П.,

учасники справи:

позивачі: ОСОБА_4, ОСОБА_5, товариство з обмеженою відповідальністю «Фірма «Стрелець»,

відповідачі: ОСОБА_6, ОСОБА_7,

треті особи: товариство з обмеженою відповідальністю «Горяц-Т», приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Дєордієва Ірина Вікторівна,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційні скарги ОСОБА_5 та ОСОБА_4 на рішення Апеляційного суду Одеської області від 11 грудня 2017 року в складі колегії суддів: Гірняк Л. А., Дрішлюк А. І., Погорєлова С. О.,

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2016 року ОСОБА_4, ОСОБА_5, товариство з обмеженою відповідальністю «Фірма «Стрелець» (далі - ТОВ «Фірма «Стрелець») звернулися до суду з позовом до ОСОБА_6, ОСОБА_7, треті особи: товариство з обмеженою відповідальністю «Горяц-Т», приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу ДєордієваІ. В., про визнання договору позики припиненим, визнання договору купівлі-продажу удаваним правочином, визнання іпотеки припиненою, визнання права власності.

Позовна заява мотивована тим, що в 2004 році між ОСОБА_4 та ОСОБА_6 досягнута згода щодо передачі у власність окремими траншами грошових коштів під проценти. Письмова угода між сторонами не оформлялась, проте після кожного окремого траншу ОСОБА_4 надавав розписку про отримання грошей. 10 лютого 2010 року ОСОБА_4 отримав від ОСОБА_6 902 600,00 дол. США

8 грудня 2015 року відбулось письмове оформлення існуючих домовленостей, однак ОСОБА_6 не погодився на підписання окремих договорів позики за кожним траншем. Договір був підписаний ним особисто в присутності свідків, а ОСОБА_6 знову відмовився від підписання договору.

Згідно з пунктом 1 договору ОСОБА_6 передав, а ОСОБА_4 прийняв у власність під проценти грошові кошти в розмірі 6 060 600,00 дол. США зі сплатою 24 % річних від суми позики, які виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

У рахунок забезпечення виконання зобов'язань сторони уклали договір купівлі-продажу об'єкта нерухомості від 16 лютого 2010 року, зокрема: ТОВ «Фірма «Стрелець» та ОСОБА_5 продали дружині ОСОБА_6 - ОСОБА_7 будівлю супермаркету з вбудовано-прибудованими приміщеннями, загальною площею 1 359,3 кв. м, розташовану у будинку АДРЕСА_1.

Позивачі зазначали, що цей правочин є удаваним, оскільки спрямований для приховування іншого правочину - договору іпотеки, укладеного на забезпечення виконання договору позики.

Борговий документ - розписка від 10 лютого 2010 року про отримання ОСОБА_4 902 600,00 дол. США знаходиться у нього, оскільки повернута в момент сплати боргу, тому в силу пункту 1 частини першої статті 593 ЦК України іпотека припинилось в зв'язку з припиненням зобов'язання, забезпеченого заставою, але об'єкт нерухомості - ТОВ «Фірма «Стрелець» у його власність та у власність ОСОБА_5 не повернений.

З урахуванням зазначеного, позивачі просили: визнати договір позики, укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_6 10 лютого 2010 року, відповідно до якого ОСОБА_4 отримав від ОСОБА_6 в борг грошову суму в розмірі 902 600,00 дол. США припиненим у зв'язку з виконанням ОСОБА_4 зобов'язань в повному обсязі; визнати договір купівлі-продажу від 16 лютого 2010 року, відповідно до якого ТОВ «Фірма «Стрелець», ОСОБА_5 передали у власність, а ОСОБА_7, від імені якої діяв ОСОБА_6, прийняла у власність будівлю супермаркету з вбудовано-прибудованими приміщеннями, розташовану у будинку АДРЕСА_1, удаваним та встановити, що зазначений договір є договором іпотеки, який припинений у зв'язку з припиненням основного зобов'язання; визнати за ТОВ «Фірма «Стрелець» та ОСОБА_5 право власності на будівлю супермаркету з вбудовано-прибудованими приміщеннями, розташовану у будинку АДРЕСА_1; стягнути з відповідачів на користь позивачів витрати зі сплати судового збору.

Рішенням Іллічівського міського суду Одеської області від 21 липня 2017 року в складі судді Смирнова В. В. позов задоволено.

Визнано договір позики від 10 лютого 2010 року, укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_6, відповідно до якого ОСОБА_4 отримав у ОСОБА_6 у борг 902 600,00 дол. США припиненим у зв'язку з виконанням ОСОБА_4 зобов'язань у повному обсязі.

Визнано договір купівлі-продажу від 16 лютого 2010 року, відповідно до якого ТОВ «Фірма «Стрелець», ОСОБА_5 передали, а ОСОБА_7, від імені якої діяв ОСОБА_6, прийняла у власність будівлю супермаркету з вбудовано-прибудованими приміщеннями, загальною площею 1 359,3 кв. м, розташовану в будинку АДРЕСА_1, удаваним та встановлено, що зазначений договір є договором іпотеки, який припинений у зв'язку з припиненням основного зобов'язання.

Визнано за ТОВ «Фірма «Стрелець» та ОСОБА_5 право власності на будівлю супермаркету з вбудовано-прибудованими приміщеннями, загальною площею 1 359,3 кв. м, розташовану в будинку АДРЕСА_1.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що, оскільки оригінал розписки від 10 лютого 2010 року знаходиться у ОСОБА_4, цей доказ сторонами спростований не був, недійсним не визнаний, це свідчить про виконання позивачем своїх обов'язків за договором та припинення боргових зобов'язань у зв'язку з поверненням боргу ОСОБА_4 ОСОБА_6

Визнаючи договір купівлі-продажу від 16 лютого 2010 року удаваним, суд першої інстанції дійшов висновку, що він забезпечував зобов'язання договору позики шляхом передачі в іпотеку будівлі супермаркету з вбудовано-прибудованими приміщеннями, розташовану в будинку АДРЕСА_1. Припиненням основного договору позики припиняється і зобов'язальний договір іпотеки, тому повертається у власність ТОВ «Фірма «Стрелець» та ОСОБА_5

Рішенням апеляційного суду Одеської області від 11 грудня 2017 року рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 21 липня 2017 року скасовано, в задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду апеляційної інстанції мотивоване тим, що суд першої інстанції неправильно встановив обставини справи, що призвело до ухвалення незаконного та необґрунтованого рішення.

У касаційних скаргах ОСОБА_5 та ОСОБА_4 просять рішення суду апеляційної інстанції скасувати, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційні скарги мотивовані тим, що висновок суду апеляційної інстанції про необґрунтованість позовних вимог є безпідставним, суд неповно з'ясував обставини справи, неправильно застосував норми цивільного законодавства.

ОСОБА_6 подав відзиви на касаційні скарги, в яких зазначає, що рішення суду апеляційної інстанції є законним і обґрунтованим, висновки суду відповідають встановленим обставинам справи, підстав для його скасування немає.

Касаційні скарги не підлягають задоволенню з таких підстав.

Відповідно до частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Установлено й це вбачається із матеріалів справи, що рішення суду апеляційної інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Відповідно до частини першої статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Суд установив, що крім розписки, власноручно написаною ОСОБА_4 від 10 лютого 2010 року та знаходження її у позивача, яку заперечує відповідач, будь-яких інших доказів укладення договору позики матеріали справи не містять і сторони суду не надавали.

Зазначена розписка фактично є єдиним письмовим доказом, відповідно до якого суд першої інстанції вважав, що існував договір позики, який був забезпечений договором купівлі-продажу нерухомого майна, проте у розписці відсутній підпис ОСОБА_6, який за вказаною розпискою передавав гроші, або в присутності якого передавались гроші.

Суд першої інстанції вважав, що між ОСОБА_4 та ОСОБА_6 було укладено договір позики грошей, на підтвердження якого написана розписка, з якої вбачається, що ОСОБА_4 отримав від ОСОБА_6 позику в сумі 902 600,00 дол. США з відсотковою ставкою 24 % річних, які зобов'язався сплачувати щомісяця.

Проте у справі відсутні будь-які письмові докази виконання договору позики, яке повинно було проводитись щомісяця.

Частиною третьою статті 545 ЦК України передбачено, що наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов'язку.

Цією нормою не передбачено підтвердження виникнення договірних відносин між сторонами у зв'язку із наявністю розписки, написаною та підписаною одноособово позивачем. Зазначений документ не може бути підтвердженням укладення та існування договору позики між сторонами, оскільки містить лише підпис ОСОБА_4

Ця норма може застосовуватися судом тільки у випадку існування між сторонами відповідних зобов'язальних правовідносин, виникнення між ними спору з приводу виконання цього зобов'язання та доказування боржником виконання свого зобов'язання.

З урахуванням наведеного, суду апеляційної інстанції зазначив про помилковість висновку суду першої інстанції про те, що 10 лютого 2010 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_4 виникли правовідносини з договору позики на суму 902 600,00 дол. США, які виконані боржником.

Виходячи з того, що наявність боргових зобов'язань не підтверджуються показаннями свідків, суду апеляційної інстанції не взяв до уваги пояснення ОСОБА_9 та ОСОБА_10

Щодо висновку суду першої інстанції про те, що договір купівлі-продажу від 16 лютого 2010 року, відповідно до якого ТОВ «Фірма «Стрелець» в особі директора ОСОБА_4 та ОСОБА_5 продали, а ОСОБА_7 купила будівлю супермаркету з вбудовано-прибудованими приміщеннями, розташовану в будинку АДРЕСА_1, є удаваним, оскільки приховує договором іпотеки, суду апеляційної інстанції зазначав таке.

За удаваним правочином (стаття 235 ЦК України) сторони умисно оформляють один правочин, між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов'язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину.

За договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується надати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Наслідком укладення договору купівлі-продажу є отримання продавцем грошових коштів та передача об'єкту продажу покупцеві, а покупець, в свою чергу, передає продавцеві документи та отримує у власність об'єкт купівлі-продажу.

Позивач зазначав, що розпискою передбачено забезпечення виконання договору позики шляхом укладення договору купівлі-продажу приміщення на АДРЕСА_1 (право власності оформлено на ТОВ «Фірма «Стрелець» та ОСОБА_5.). Після повернення боргу в повному обсязі протягом семи днів має бути оформлений зворотний договір купівлі-продажу цього об'єкта.

Відповідно до частини першої статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до частин четвертої, п'ятої статті 203 ЦК України правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно з частиною першою статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Відповідно до договору купівлі-продажу супермаркету з вбудовано-прибудованими приміщеннями, розташованого в будинку АДРЕСА_1 від 16 лютого 2010 року зазначена будівля належить продавцям: ТОВ «Фірма «Стрелець» та ОСОБА_5, на підставі свідоцтва про право власності, виданого Виконавчим комітетом Іллічівської міської ради від 3 лютого 2010 року № 3533, свідоцтва про право власності від 3 лютого 2010 року № 35434.

За таких обставин, суду апеляційної інстанції дійшов висновку, що власники спірного об'єкта є відмінними від позивача, згоди на забезпечення цього об'єкта нерухомості за договором позики не надавали, тому суд першої інстанції помилково вважав, що договір купівлі-продажу є удаваним, оскільки забезпечувався іпотекою спірного майна за борговими зобов'язаннями ОСОБА_4

Крім того, пунктом 7 договору купівлі-продажу передбачено, що правочин вчинено за письмовою згодою чоловіка покупця - продавця ОСОБА_11 та ОСОБА_6 У пункті 5 сторони засвідчили, що договір не носить характер фіктивного, удаваного чи зловмисного правочину.

Пунктом 2 договору передбачено, що продаж здійснено за 104 548,20 грн, які продавці отримали до підписання цього договору і своїм підписом підтверджують факт повного розрахунку за продану будівлю.

Зазначене не спростовано ні позивачами, ні матеріалами справи.

Відповідно до статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.

Відповідно до статті 655, частини першої статті 656 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Предметом договору купівлі-продажу може бути товар, який є у продавця на момент укладення договору або буде створений (придбаний, набутий) продавцем у майбутньому.

Відповідно до частини першої статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Частиною першою статті 626, частиною першою статті 627 ЦК України передбачено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили (стаття 235 ЦК України).

У пункті 25 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз'яснено, що за удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов'язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину.

Тобто воля сторін в удаваному правочині спрямована на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені правочином, а оскільки відповідно до частини першої статті 202, частини третьої статті 203 ЦК України головним елементом договору (правочину) є вільне волевиявлення та його відповідність внутрішній волі сторін, які спрямовані на настання певних наслідків, то основним юридичним фактом, який підлягає встановленню судом, є дійсна спрямованість волі сторін при укладенні договору та з'ясування питання про те, чи не укладено цей договір з метою приховання іншого договору та якого саме.

За таких обставин, для визнання угоди удаваною позивачу необхідно надати відповідні докази, а суду - встановити, що обидві сторони договору діяли свідомо для досягнення якоїсь особистої користі, їх дії були направлені на досягнення інших правових наслідків і приховують іншу волю учасників.

Позивач не надав переконливих доказів того, що сторони спірного договору купівлі-продажу діяли свідомо для досягнення будь-якої особистої користі, їхні дії були направлені на досягнення інших правових наслідків і приховували іншу волю учасників.

Виходячи з того, що вимоги про визнання права власності за ТОВ «Фірма» Стрелець» та ОСОБА_5 є похідними від визнання договору купівлі-продажу удаваним правочином, суду апеляційної інстанції дійшов висновку, що вони задоволенню не підлягають.

Суд першої інстанції помилково вважав, що договір купівлі-продажу від 16 лютого 2010 року є удаваним правочином, укладеним на забезпечення іпотекою договору позики між ОСОБА_4 та ОСОБА_6, оскільки позивач не є власником спірних об'єктів та не підтвердив, що обидві сторони договору діяли свідомо для досягнення будь-якої особистої користі, їхні дії направлені на досягнення інших правових наслідків і приховують іншу волю учасників.

З огляду на викладене, суду апеляційної інстанції скасував помилкове рішення суду першої інстанції та ухвалив нове про відмову в позові, з яким погоджується суд касаційної інстанції.

Доводи касаційних скарг висновків суду апеляційної інстанції не спростовують, а зводяться до переоцінки доказів.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Ураховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне касаційні скарги залишити без задоволення, а рішення суду апеляційної інстанції - без змін.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційні скарги ОСОБА_5 та ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Апеляційного суду Одеської області від 11 грудня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді: С. Ю. Мартєв

В.С. Висоцька

С.П. Штелик