Постанова

Іменем України

30 травня 2018 року

м. Київ

справа № 578/168/16-ц

провадження № 61-8845св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А.,

суддів: Карпенко С. О., Погрібного С. О.,

Ступак О. В. (суддя-доповідач), Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_3,

відповідач - ОСОБА_4

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Краснопільського районного суду Сумської області від 06 вересня 2016 року у складі судді Щербина А. С. та рішення Апеляційного суду Сумської області від 10 жовтня 2016 року у складі колегії суддів: Попруги С. В., Ільченко О. Ю., Собини О. І.,

ВСТАНОВИВ:

У лютому 2016 року ОСОБА_3 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_4 про визнання нерухомого майна спільним сумісним майном подружжя та його поділ.

Свої вимоги ОСОБА_3 обґрунтовував тим, що з 20 вересня 1997 року перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_4 У шлюбі сторони мають двох синів: ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2. У період шлюбу за спільні кошти подружжя придбало квартиру АДРЕСА_1, право власності на яку зареєстроване за відповідачем. 20 січня 2016 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану Краснопільського районного управління юстиції у Сумській області на підставі рішення Краснопільського районного суду Сумської області від 13 лютого 2008 року шлюб між сторонами розірвано. Спільне проживання припинено у жовтні 2014 року, і саме з цього часу відповідач забороняє йому користуватися спільною квартирою.

Враховуючи наведене, позивач просив визнати трикімнатну квартиру АДРЕСА_1, придбану за договором купівлі-продажу від 29 серпня 2001 року, спільним сумісним майном подружжя, провести поділ зазначеної квартири та визнати за ним право власності на ? її частини.

Рішенням Краснопільського районного суду Сумської області від 06 вересня 2016 року позов задоволено.

Визнано трикімнатну квартиру АДРЕСА_1, придбану за договором купівлі-продажу від 29 серпня 2001 року, посвідченим державним нотаріусом Краснопільської державної нотаріальної контори ОСОБА_6 на ім'я ОСОБА_4, спільним сумісним майном подружжя.

Проведено поділ спільного майна подружжя - трикімнатної квартири АДРЕСА_1 та визнано за ОСОБА_3 право власності на ? частини зазначеної квартири.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що спірна квартира придбана сторонами у період шлюбу, а тому є спільним майном подружжя, яке підлягає поділу між ними в рівних частинах.

Рішенням Апеляційного суду Сумської області від 10 жовтня 2016 року змінено рішення суду першої інстанції та виключено з нього посилання про поділ спільного майна подружжя - трикімнатної квартири АДРЕСА_1. В іншій частині рішення суду залишено без змін. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Змінюючи рішення суду першої інстанції в частині посилання на поділ спільного майна подружжя, апеляційний суд виходив з того, що позивачем не надано належних доказів можливості поділу спірної квартири, зокрема висновку судової будівельно-технічної експертизи. Крім того, суд апеляційної інстанції, ухвалюючи рішення, виходив із положень КпШС України, які були чинними на момент виникнення спірних правовідносин, та визнав, що позивачем не пропущеного строк позовної давності звернення до суду із указаним позовом.

У грудні 2016 року ОСОБА_4 подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу на рішення Краснопільського районного суду Сумської області від 06 вересня 2016 року та рішення Апеляційного суду Сумської області від 10 жовтня 2016 року, в якій просила скасувати зазначені судові рішення та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову, обґрунтовуючи свої вимоги порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права. Вказувала на те, що судами не встановлено фактичних обставин справи щодо походження коштів, за які придбане спірне нерухоме майно, яке вона вважає особистою власністю, крім того, апеляційним судом неправильно трактується застосування строку позовної давності, який має обчислюватися не з дня прийняття постанови державного органу РАЦС чи з дати набрання рішенням суду про розірвання шлюбу законної сили, а від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 січня 2017 року відкрито касаційне провадження в указаній справі.

У березні 2017 року ОСОБА_3 подав заперечення на касаційну скаргу, просив залишити в силі рішення судів першої та апеляційної інстанцій, касаційну скаргу залишити без задоволення.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 26 квітня 2017 року справу призначено до судового розгляду.

15 грудня 2017 року набув чинності Закон України від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» (далі - Закон від 03 жовтня 2017 року), за яким судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 ЦПК України).

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону від 03 жовтня 2017 року касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У лютому 2018 року Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ зазначену справу передано до Верховного Суду.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги та заперечення на неї, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню частково.

Судом установлено, що з 20 вересня 1997 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, у якому мають двох синів: ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2.

29 серпня 2001 року сторонами у справі на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого державним нотаріусом Краснопільської державної нотаріальної контори ОСОБА_6, придбано квартиру АДРЕСА_1, право власності на яку зареєстровано за ОСОБА_4

20 січня 2016 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану Краснопільського районного управління юстиції у Сумській області шлюб між сторонами розірвано на підставі рішення Краснопільського районного суду Сумської області від 13 лютого 2008 року.

Спірне майно придбане подружжям до 2004 року, тобто до набрання чинності СК України, а тому при вирішенні справи необхідно застосовувати положення КпШС України, який був чинним на момент виникнення спірних правовідносин.

Відповідно до частини першої статті 22 КпШС України майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий введенням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку.

Згідно із частиною першою статті 24 КпШС України майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку спадкування, є власністю кожного з них (роздільним майном).

Частиною першою статті 28 КпШС України визначено, що в разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, їх частки є рівними.

Установивши відсутність домовленості між сторонами про поділ майна за взаємною згодою, суди правильно вважали, що цей спір підлягає вирішенню у судовому порядку.

Положеннями частини третьої статті 10 та частин першої та четвертої статті 60 ЦПК України, у редакції, чинній на час розгляду справи судом, передбачено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Презумція спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об'єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Відповідач, заперечуючи належність спірної квартири сторонам на праві спільної сумісної власності, не надала суду належних, допустимих та достовірних письмових доказів про те, що квартира є її особистою власністю, тобто презумпцію права спільної сумісної власності майна колишнього подружжя відповідачем не спростовано, що є її процесуальним обов'язком. У самому ж договорі купівлі-продажу спірної квартири покупцем зазначено ОСОБА_4, яка на час його укладення перебувала у зареєстрованому шлюбі з позивачем ОСОБА_3

Враховуючи наведене, суди дійшли правильного висновку, що квартира АДРЕСА_1 належить подружжю на праві спільної сумісної власності.

Разом з тим відповідно до частини третьої статті 29 КпШС України для вимоги про поділ майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, встановлюється трирічний строк позовної давності. Згідно зі статтею 11 цього Кодексу у тих випадках, коли для окремих вимог встановлено строк позовної давності, він обчислюється, якщо інше не встановлено законом, з дня, коли особа дізналась або повинна була дізнатись про порушення свого права. Аналогічні за змістом положення містяться у статті 72 СК України.

Вирішуючи питання перебігу позовної давності, суди мають врахувати, що при визначенні початку перебігу позовної давності слід виходити не з часу, коли сторони розірвали шлюб, а з часу, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого майнового права, оскільки сам по собі факт припинення шлюбу не свідчить про порушення права власності одного із подружжя. Неподання позову про поділ майна, у тому числі до спливу трьох років з дня розірвання шлюбу, за відсутності доказів, які б підтверджували заперечення права одного з подружжя на набуте у період шлюбу майно, зареєстроване за іншим подружжям, не може свідчити про порушення права і вказувати на початок перебігу позовної давності.

Звертаючись до суду із позовною заявою ОСОБА_3 зазначав, що про порушення свого майнового права він дізнався у жовтні 2014 року, коли відповідач заборонила проживати у спірній квартирі. При цьому у запереченнях на позовну заяву ОСОБА_4 просила застосувати строк позовної давності та зазначила, що позивач не проживає у спірній квартирі з 2012 року.

Проте суд апеляційної інстанції, вирішуючи питання застосування строку позовної давності, не встановив, з якого часу позивач дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого майнового права.

Висновок апеляційного суду про те, що початок перебігу строку позовної давності повинен обраховуватись не раніше дати реєстрації розірвання шлюбу у Державному реєстрі актів цивільного стану -є помилковим, оскільки суперечить положенням статті 11 КпШС України, аналогічним за змістом положенням статті 72 СК України та загальним положенням про позовну давність, передбачених статтею 261 ЦК України.

Згідно із положеннями статті 372 ЦК України майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними, крім випадків, установлених законом. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено між ними або законом.

Враховуючи наведене, суд апеляційної інстанції, змінюючи рішення суду першої інстанції, дійшов правильного висновку про виключення з нього посилання про поділ спільного майна подружжя, оскільки позивачем не надано доказів можливості поділу спірної квартири, при цьому залишив без змін рішення суду про визнання за позивачем права власності на ? її частини.

Доводи касаційної скарги заявника про те, що судами не встановлені фактичні обставини справи щодо походження коштів, за яке придбане спірне нерухоме майно, та що останнє є її особистою власністю, не заслуговують на увагу, оскільки вони по своїй суті зводяться до переоцінки доказів, що згідно з положеннями статті 400 ЦПК України не належить до повноважень суду касаційної інстанції.

Вирішуючи спір, апеляційний суд не встановив достатньо повно фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, а саме: не встановив, з якого часу позивач дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого майнового права, та як наслідок не визначився із початком перебігу строку позовної давності звернення до суду із указаним позовом.

За приписами частин третьої, четвертої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо: суд не дослідив зібрані у справі докази; або суд необґрунтовано відхилив клопотання про витребування, дослідження або огляд доказів, або інше клопотання (заяву) учасника справи щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи; або суд встановив обставини, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів. Справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції.

Оскільки, суд касаційної інстанції позбавлений процесуальної можливості встановлювати нові обставини, які не були встановлені судами попередніх інстанцій, враховуючи необхідність встановлення обставин, наведених вище, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню частково, а ухвалене у справі рішення суду апеляційної інстанції - скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись статтями 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити частково.

Рішення Апеляційного суду Сумської області від 10 жовтня 2016 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийВ. А. Стрільчук
Судді: С. О. Карпенко С. О. Погрібний О. В. Ступак Г. І. Усик