Постанова

Іменем України

13 червня 2018 року

м. Київ

справа № 752/14614/14-ц

провадження № 61-24204св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А.,

суддів: Карпенко С. О., Кузнєцова В. О., Олійник А. С. (суддя-доповідач), Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_2,

відповідач - ОСОБА_3,

треті особи: Орган опіки та піклування Голосіївської районної у м. Києві державної адміністрації, Орган опіки та піклування Печерської районної у м. Києві державної адміністрації,

розглянув касаційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Апеляційного суду м. Києва від 10 жовтня 2016 року у складі колегії суддів: Поліщук Н. В., Білич І. М., Болотова Є. В.,

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2014 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3, треті особи: Орган опіки та піклування Голосіївської районної у м. Києві державної адміністрації, Орган опіки та піклування Печерської районної у м. Києві державної адміністрації про визначення місця проживання дитини та надання дозволу на оформлення документів, які необхідні для реєстрації місця проживання малолітньої дитини.

Позов обґрунтовано тим, що з червня 2009 року вона перебувала в зареєстрованому шлюбі з відповідачем, який розірвано рішенням суду від 16 травня 2014 року. Від шлюбу мають дочку ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, після розірвання якого сторони проживають окремо, дочка залишилася проживати з матір'ю. З метою уникнення у майбутньому порушення прав дитини позивач просила визначити місце проживання малолітньої дочки з нею у квартирі АДРЕСА_1 та надати їй дозвіл на оформлення документів для реєстрації місця проживання дитини в цій квартирі без згоди відповідача.

Справа розглядалася судами неодноразово.

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 13 травня 2015 року в позові відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що під час судового розгляду позивачем не надано будь-яких доказів, що право на реєстрацію місця проживання дитини дійсно порушено, оскільки відсутні докази, які б свідчили про те, що до звернення до суду з вказаним позовом, тобто до 02 вересня 2014 року, позивач мала реальний намір здійснити реєстрацію дитини, зверталась до відповідних органів реєстрації з відповідними заявами, та не має підтверджень, що їй у здійсненні реєстрації дитини було відмовлено саме з вини відповідача. Суд не взяв до уваги наданий позивачем лист, датований 02 квітня 2015 року, адресований відповідачу у справі з пропозицією здійснити дії щодо реєстрації дитини, а також лист Печерського районного відділу ГУ ДМС України в м. Києві від 17 квітня 2015 року про неможливість зареєструвати дитини за місцем проживання позивача, оскільки дії, направлені на її звернення до відповідача та відповідних державних органів з приводу реєстрації дитини, вчинені під час розгляду цивільної справи між судовими засіданнями лише у квітні 2015 року, та не є доказами наявності перешкод або відмови відповідача у вчиненні дій та наданні згоди на реєстрацію місця проживання малолітньої дитини до моменту звернення позивача до суду за захистом свого права, тобто до 02 вересня 2014 року.

Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 09 липня 2015 року рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 13 травня 2015 року в частині вимог про визначення місця проживання дитини скасовано та ухвалено в цій частині нове рішення, яким визначено місце проживання малолітньої ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, з її матір'ю - ОСОБА_2 за адресою: квартира АДРЕСА_1. В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 11 листопада 2015 року рішення Апеляційного суду м. Києва від 09 липня 2015 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 01 березня 2016 року рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 13 травня 2015 року залишено без змін.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 13 липня 2016 року касаційну скаргу ОСОБА_2 задоволено частково, ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 01 березня 2016 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 08 грудня 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено частково. Рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 13 травня 2015 року скасовано в частині відмови у визначенні місця проживання дитини та в цій частині ухвалено нове рішення, яким визначено місцем проживання малолітньої дитини ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, місце проживання її матері ОСОБА_2, а саме: АДРЕСА_1.

Рішення суду апеляційної інстанції мотивовано тим, що відсутність реєстрації місця проживання малолітньої дитини сторін за місцем фактичного проживання суперечить інтересам дитини та суттєво обмежує реалізацію її прав, гарантованих Конституцією та законами України, зокрема права на свободу пересування, вільний вибір місця проживання, права на освіту, охорону здоров'я та соціальний захист. Відповідач, відмовляючи у наданні згоди на реєстрацію дитини за відсутності фактичного спору щодо місця проживання дитини, діє всупереч інтересам дитини.

Вимоги в частині надання дозволу ОСОБА_2 на оформлення документів, необхідних для реєстрації малолітньої ОСОБА_5 за адресою свого місця проживання без письмової згоди батька дитини, задоволенню не підлягають, оскільки задоволення вимог про визначення місцем проживання дитини місце проживання її матері є ефективним способом захисту порушеного права дитини.

31 жовтня 2016 року ОСОБА_3 звернувся до суду із касаційною скаргою, у якій просить рішення Апеляційного суду м. Києва від 08 грудня 2016 року скасувати та залишити в силі рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 13 травня 2015 року.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01 березня 2017 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_3 у вказаній цивільній справі.

19 червня 2017 року ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вказану справу призначено до судового розгляду.

У травні 2018 року вказану справу разом із матеріалами касаційного провадження передано до Верховного Суду.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Касаційну скаргу мотивовано тим, що спір між сторонами щодо визначення місця проживання дитини відсутній, оскільки відповідач не заперечує проживання дитини з позивачем та не вимагає його визначення з ним. Однак суд апеляційної інстанції безпідставно дійшов висновку про відмову відповідача у наданні згоди на реєстрацію дитини за місцем проживання матері, оскільки вона не зверталася до нього з такою пропозицією.

Посилання ОСОБА_2 на подання відповідачем зустрічного позову як підтвердження спору між сторонами та незгодою відповідача на реєстрацію місця проживання дитини з матір'ю є безпідставним, оскільки такий позов залишено без розгляду та чинним законодавством не передбачено встановлення таких фактів.

Вимоги позивача позбавляють відповідача батьківських прав, маючи на меті позбавлення його участі у вихованні дитини.

Доказів порушення прав ОСОБА_2 щодо реєстрації місця проживання дитини суду позивачем не надано.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно із частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Вивчивши матеріали цивільної справи, обговоривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційну скаргу необхідно залишити без задоволення з таких підстав.

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що 06 червня 2009 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 Центральним відділом реєстрації шлюбів м. Києва з державним Центром розвитку сім'ї було зареєстровано шлюб, про що складено актовий запис № 1045, що підтверджується свідоцтвом про шлюб НОМЕР_1, виданим 06 червня 2009 року (т. 1, а. с. 10).

Під час шлюбу у сторін народилася дочка - ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, що підтверджується свідоцтвом про народження НОМЕР_2, виданим Відділом реєстрації актів цивільного стану Печерського районного управління юстиції у м. Києві, про що в Книзі реєстрації народжень зроблено запис за № 2146 (т. 1, а. с. 11).

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 16 травня 2014 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 23 жовтня 2014 року, шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 розірвано (т. 1, а. с. 43, 226,).

Судом встановлено і не заперечувалося сторонами, що ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, з народження і до жовтня 2013 року проживала у ІНФОРМАЦІЯ_2, в квартирі її батьків, сторін у справі.

Після розлучення ОСОБА_2 разом з ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, переїхала до квартири АДРЕСА_1, яка належить батькам позивача, де мешкають наразі, що підтверджується довідкою Товариства з обмеженою відповідальністю «Рада 1» від 10 жовтня 2014 року (т. 1, а. с. 47).

Реєстрація місця проживання дитини з моменту народження й наразі батьками не здійснювалася.

За змістом вимогстатті 3 ЦПК України від 18 березня 2004 року №1618-IV (далі - ЦПК України 2004 року), частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (стаття 4 ЦПК України 2004 року).

Підставою позову є фактичні обставини, з наявністю або відсутністю яких закон пов'язує виникнення чи припинення матеріально-правових відносин сторін.

Відповідно до частини першої статті 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків.

Згідно з частиною першою статті 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення.

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що між сторонами досягнуто згоди про проживання дитини із матір'ю і спору, який підлягав би вирішенню на підставі статті 161 СК України, між сторонами немає.

За приписами частини четвертої статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я, в якому вона проживає.

Відповідно до частини першої статті 6 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» громадянин України, а також іноземець чи особа без громадянства, які постійно або тимчасово проживають в Україні, зобов'язані протягом тридцяти календарних днів після зняття з реєстрації місця проживання та прибуття до нового місця проживання зареєструвати своє місце проживання. Батьки або інші законні представники зобов'язані зареєструвати місце проживання новонародженої дитини протягом трьох місяців з дня державної реєстрації її народження. Реєстрація місця проживання особи здійснюється в день подання особою документів. Реєстрація місця проживання за заявою особи може бути здійснена органом реєстрації з одночасним зняттям з попереднього місця проживання.

Відповідно до частини четвертої статті 6 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» реєстрація місця проживання особи за заявою законного представника здійснюється за згодою інших законних представників.

Статтею 242 ЦК України встановлено, що батьки є законними представниками своїх малолітніх та/чи неповнолітніх дітей.

Відповідно до пункту 2.3 Порядку реєстрації місця проживання та місця перебування фізичних осіб в Україні та зразків необхідних для цього документів, затвердженого наказом Міністерства внутрішніх справ України від 22 листопада 2012 року №1077 ( чинного на час розгляду судом першої інстанції справи), відомості про дітей віком до 14 років, місце проживання яких реєструється з батьками, вносяться до заяви одного з них. Особа, яка досягла 14-річного віку, подає заяву про реєстрацію місця проживання особисто.

При проживанні батьків за різними адресами для реєстрації місця проживання дитини, яка не досягла 14 років, разом з одним з батьків надається письмова згода другого з батьків та довідка територіального підрозділу або адресно-довідкового підрозділу територіального органу ДМС за місцем його проживання про те, що дитина не зареєстрована разом з ним. У разі якщо місце проживання другого з батьків зареєстровано в межах обслуговування адміністративно-територіальної одиниці територіального підрозділу, яким розглядається заява про реєстрацію місця проживання дитини, інформація перевіряється цим територіальним підрозділом або надається адресно-довідковим підрозділом відповідного територіального органу ДМС.

Згідно із пунктом 18 Правил реєстрації місця проживання, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 02 березня 2016 року №207, ( чинних на час розгляду апеляційним судом справи) у разі реєстрації місця проживання батьків за різними адресами місце проживання дитини, яка не досягла 14 років, реєструється разом з одним із батьків за письмовою згодою другого з батьків у присутності особи, яка приймає заяву, або на підставі засвідченої в установленому порядку письмової згоди другого з батьків (крім випадків, коли місце проживання дитини визначено відповідним рішенням суду або рішенням органу опіки та піклування).

Відповідно до статті 2 ЦПК України 2004 року завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно з частиною другою статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Вирішуючи спір суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не надано будь-яких доказів, що право на реєстрацію місця проживання дитини дійсно порушено, оскільки відсутні докази, які б свідчили про те, що до звернення до суду з вказаним позовом, тобто до 02 вересня 2014 року, позивач мала реальний намір здійснити реєстрацію дитини, зверталась до відповідних органів реєстрації з відповідними заявами, та немає доказів, що їй у здійсненні реєстрації дитини було відмовлено саме з вини відповідача.

Перевіряючи доводи апеляційної скарги, апеляційний суд виходив з того, що спір виник не щодо визначення місця проживання дитини з одним із батьків, а у зв'язку із відмовою батька надати згоду на реєстрацію дитини.

Водночас апеляційний суд виходив з того, що відсутність реєстрації місця проживання дитини суперечить інтересам дитини та суттєво обмежує реалізацію її прав, гарантованих Конституцією України та законами України.

Перевіряючи доводи касаційної скарги Верховний Суд виходить з такого.

Європейський суд з прав людини неодноразово наголошував, що Конвенція покликана гарантувати не теоретичні чи ілюзорні права, а права практичні та ефективні (справа «Вайт і Кеннеді проти Німеччини» (пункт 67), «Принц Ліхтенштейну Ганс-Адам ІІ проти Німеччини» (пункт 45).

Відповідно до частини першої статті 3 Конвенції про права дитини в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Закон України «Про охорону дитинства» визначає охорону дитинства в Україні як стратегічний загальнонаціональний пріоритет, що має важливе значення для забезпечення національної безпеки України, ефективності внутрішньої політики держави, і з метою забезпечення реалізації прав дитини на життя, охорону здоров'я, освіту, соціальний захист, всебічний розвиток та виховання в сімейному оточенні встановлює основні засади державної політики у цій сфері, що ґрунтуються на забезпеченні найкращих інтересів дитини.

Верховний Суд бере до уваги, що касаційну скаргу ОСОБА_3 подано в січні 2017 року і знаходження спору у суді протягом тривалого часу не відповідає інтересам дитини.

Посилання у касаційній скарзі ОСОБА_3 на те, що ним було подано заяву про залишення його зустрічного позову без розгляду, про що Голосіївським районним судом м. Києва 15 березня 2015 року постановлено відповідну ухвалу, є такими що відповідають матеріалам справи (т. 1, а. с. 152, 167), але не впливають на висновки судів щодо вирішення справи по суті. Інші доводи касаційної скарги Верховний Суд відхиляє з огляду на характер спору між батьками, його тривалість та інтереси дитини.

Верховний Суд виходить з пріорітету інтересів дитини, їх найкращого забезпечення, враховує встановлені обставини справи, визначений нормативно-правовим актом порядок реєстрації місця проживання дітей до 14 років, тому погоджується з висновком суду апеляційної інстанції про задоволення позову в тій частині, в якій не існує спору, але саме рішення про визначення місця проживання дитини є підставою для реєстрації місця проживання дитини, незалежно від стосунків батьків, отже, таке судове рішення буде ефективним способом захисту прав дитини.

З огляду на викладене, з урахуванням якнайкращого забезпечення інтересів доводи касаційної скарги відхиляються судом касаційної інстанції.

Згідно з частиною першою статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин Верховний Суд дійшов висновку, що рішення суду апеляційної інстанції необхідно залишити без змін.

Керуючись статтями 400, 409-415 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Апеляційного суду м. Києва від 10 жовтня 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. А. Стрільчук

Судді: С. О. Карпенко

В.О. Кузнєцов

А.С. Олійник

Г. І. Усик