Яготинський районний суд Київської області
Справа № 382/517/18
Провадження № 2/382/400/18
РІШЕННЯ

Іменем України

14 червня 2018 року Яготинський районний суд Київської області у складі:

головуючого судді Литвин Л.І.

при секретарі Чемерис С.О.

за участю адвоката ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Яготин в порядку спрощеного позовного провадження справу за позовом ОСОБА_2 до Черняхівської сільської ради Яготинського району Київської області про визнання права власності на житловий будинок за набувальною давністю,

Встановив:

Позивачка звернулася до суду з позовом до Черняхівської сільської ради Яготинського району Київської області про визнання права власності на житловий будинок за набувальною давністю, в котрому зазначено, що в 1984 році в звязку з тим, що вона працювала завгоспом у дільничній лікарні села Черняхівське колгоспом «Заповіт ім. Леніна», їй був наданий житловий будинок, що розташований по вулиці Миру, 20 в с. Черняхівка Яготинського району Київської області для проживання її та членів її родини. Проте ніяких правовстановлюючих документів на вищевказаний житловий будинок їй надано не було. Разом з тим, на даний час колгосп є розформований, і житловий будинок, в якому вона проживає, був включений до майна, яке не підлягає паюванню, та повинно було бути передано на баланс сільської ради. Пунктом 8 статті 31 Закону «Про колективне сільськогосподарське підприємство» передбачено, що обєкти соціальної сфери, житлового фонду, у тому числі незавершеного будівництва, а також внутрішньогосподарські меліоративні системи підприємств, що не підлягали паюванню в процесі реорганізації цих підприємств та передані на баланс підприємств-правонаступників, підлягають безоплатній передачі до комунальної власності в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Згідно Указу Президента України від 29 січня 2001 р. № 62 «Про заходи щодо забезпечення захисту майнових прав у процесі реформування аграрного сектора економіки» та постанов Кабінету Міністрів України від 28 лютого 2001 р. № 177 «Про врегулювання питань щодо забезпечення захисту майнових прав селян у процесі реформування аграрного сектору економіки» і від 13 серпня 2003 р. № 1253 «;Про затвердження Порядку безоплатної передачі у комунальну власність обєктів соціальної сфери, житлового фонду, у тому числі незавершеного будівництва, а також внутрішньогосподарських меліоративних систем колективних сільськогосподарських підприємств, що не підлягали паюванню в процесі реорганізації цих підприємств та передані на баланс підприємств-правонаступників», наказу Міністерства аграрної політики України від 14 березня 2001 р. № 62 «Про затвердження Порядку розподілу та використання майна реорганізованих колективних сільськогосподарських підприємств» (зареєстровано в Міністерстві юстиції України 04 квітня 2001 за № 305/5496), майно соціальної сфери, тобто відомчі житлові будинки, при реорганізації колективного сільськогосподарського підприємства повинні бути передані безоплатно на баланс місцевих органів самоврядування, тобто сільської ради. Так, з початку 1984 року і по даний час, тобто понад 10 років, вона вселилася та проживає разом зі своєю родиною та відкрито володіє житловим будинком за номером 20, що розташований по вулиці Миру в с. Черняхівка Яготинського району Київської області. Зокрема дана обставина була очевидна для третіх осіб, які мали можливість це бачити, та вона не перешкоджала стороннім особам отримати будь-яку інформацію про своє володіння ним, крім того, вона володіла будинком, як своїм особистим, оскільки за власний рахунок проводила поточні ремонтні роботи та несла інші витрати по його утриманню. Відповідач протягом всього безперервного строку володіння нею будинком, (з 1984 року по даний час) не предявляв до неї позову про його повернення, вона була впевнена в тому, що на займаний нею будинок не претендують сторонні особи, та обставини, у звязку з якими виникло її право на володіння, не давали їй сумніву щодо правомірності набуття нею будинку, тому не вважала своїм обовязком повертати його. Просила визнати за нею право власності за набувальною давністю на житловий будинок, з господарськими будівлями та спорудами, що розташований по вул. Миру, 20 в с. Черняхівка Яготинського району, Київської області.

В судовому засіданні позивачка та її представник підтримали позовні вимоги.

Представник відповідача в судове засідання не з"явився, про день та час розгляду справи повідомлений належним чином, в заяві до суду просила розглянути справу у її відсутності, позов визнала.

Первіривши матеріали справи, заслухавши пояснення позивачки та її представника, покази свідків, дослідивши докази, суд вважає, що позов підлягає до задоволення.

В силу ст. 344 Цивільного кодексу України визначено, що особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом Добросовісність є однією із засад цивільного законодавства, наряду зі справедливістю та розумністю (ст. 3 ЦК України).

Законодавець не зазначив, що саме слід розуміти під таким терміном, як добросовісність володіння за набувальною давністю, але враховуючи ту обставину, що вітчизняний ЦК є фактичною рецепцією римського приватного права з урахуванням національних особливостей, то для визнання володільця добросовісним вважається достатнім, щоб вказане нерухоме майно не було набуте злочинним шляхом чи способом, який завідомо суперечить основам правопорядку та моралі. Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ в своїй судових рішеннях по справам даної категорії сформулював правову позицію, з якої вбачається, що «у випадку, якщо є всі підстави вважати, що власник майна тривалий час не виявляє наміру визнати певну річ своєю, він погодився з її втратою - вона може бути визнана власністю фактичного добросовісного володільця. Інститут набувальної давності є одним із первинних способів виникнення права власності, тобто такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ - не базується на попередній власності та відносинах правонаступництва, а базується на сукупності обставин, зазначених у частині першій статті 344 ЦК України, а саме: тривалого, добросовісного, відкритого та безперервного володіння майном як своїм власним.». (Ухвала ВСС України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 26 вересня 2012 року). Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ своїм інформаційним листом від 28.01.2013 року «Про практику застосування судами законодавства під час розгляду цивільних справ про захист права власності та інших речових прав» вказує на те, що при вирішенні спорів про набувальну давність суд має врахувати добросовісність саме на момент передачі позивачу майна (речі), тобто на початковий момент, який буде включатися в повний строк давності володіння, визначений законом. Позивач протягом всього часу володіння майном повинен бути впевнений, що на це майно не претендують інші особи, і він отримав це майно з підстав, достатніх для того, щоб мати право власності на нього. ОСОБА_13 у своїй статті «ІНФОРМАЦІЯ_4»//Юридичний журнал, ІНФОРМАЦІЯ_5. вказує, що можливість звернення до суду з позовом про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю надано суб'єктам права статтями 15,16 ЦК України, при доведеності відповідно до закону зазначених у ньому обставин. Володіти майном набувач повинен відкрито, він зобов'язаний відноситися до об'єкта володіння як власник, якщо він бажає зберегти незаперечний статус володільця за давністю, що дозволяє йому після спливу встановленого законом строку набувальної давності фактично перетворитися у власника. Як зазначено в роз'ясненнях, даних Міністерством юстиції України в 2011 році «Деякі аспекти набуття права власності на об'єкти безхазяйного нерухомого майна» «Інститут набувальної давності є одним із первинних способів виникнення права власності, тобто такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ - не базується на попередній власності та відносинах правонаступництва, а базується на сукупності обставин, зазначених у частині першій статті 344 Цивільного кодексу України, а саме: тривалого, добросовісного, відкритого та безперервного володіння майном як своїм власним. Тривалість володіння передбачає, що має закінчиться визначений у Кодексі строк, що розрізняється залежно від речі (рухомої чи нерухомої), яка перебуває у володінні певної особи, і для нерухомого майна складає десять років. Добросовісне володіння означає, що особа не знала і не повинна була знати, що володіє річчю незаконно. Тому встановлення добросовісності залежить від підстав набуття майна. Відкритість та безперервність володіння теж є необхідними умовами для набуття права власності за набувальною давністю і означають, що володілець володіє річчю відкрито, без таємниць, а також те, що протягом зазначеного в законі строку володілець не вчиняв дій, що свідчили б про визнання ним обов'язку повернути річ власнику, а також йому не пред'являвся правомочною особою позов про повернення майна.». Як зазначено в Ухвалі колегії суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 20 лютого 2008 року « …пунктом 8 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України встановлено, що правила ст. 344 ЦК України про набувальну давність поширюються також на випадки, коли володіння майном почалося за три роки до набрання чинності цим Кодексом. Оскільки ЦК України набрав чинності з 1 січня 2004 року, норми ст. 344 ЦК України поширюються на правовідносини, що виникли з 1 січня 2001 року, а отже визнати право власності за набувальною давністю суд може не раніше 01 січня 2011 року.» Аналогічної правової позиції дотримується і Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ, викладеній в Ухвалі від 22 лютого 2012 року.

З показів свідків ОСОБА_3 та ОСОБА_4, даних в судовому засіданні вбачається, що вони знайомі із позивачкою протягом тривалого часу. У грудні 1985 року колгосп виділив їй будинок по вул. Миру, 20 в с. Черняхівка Яготинського району Київської області. У 1989 році до неї приїхала її матір і зареєструвала в будинку своїх синів, які були засуджені до позбавлення волі. Вони виїхали з будинку у 2001 році, а ОСОБА_2 з дітьми залишилася в будинку. З того часу ОСОБА_2 разом із сім"єю проживає в будинку, ремонтує його, сплачує комунальні послуги та несе інші витрати на його утримання.

В судовому засіданні встановлено, що в 1984 році позивачка, працюючи завгоспом у дільничній лікарні села Черняхівське колгоспом «Заповіт ім. Леніна», отримала житловий будинок, що розташований по вулиці Миру, 20 в с. Черняхівка Яготинського району Київської області для проживання її та членів її родини, що підтверджується протоколом № 8 засідання правління колгоспу "Заповіт Леніна" від 28 серпня 1985 року. Правовстановлюючі документи на вищевказаний житловий будинок відсутні, будинок за № 20 по вул. Миру в с. Черняхівка на балансі Черняхівської сільської ради не перебуває, (а.с.11). У 1984 році ОСОБА_2 вселилася у будинок та проживає разом зі своєю родиною, відкрито володіє житловим будинком за номером 20, що розташований по вулиці Миру в с. Черняхівка Яготинського району Київської області, ремонтує будинок, несе всі витрати по його утриманню, сплачує комунальні послуги, (технічний паспорт на будинок, квитанції про сплату за послуги газопостачання та електропостачання, а.с. 12-46).

Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що позовні вимоги є обгрунтованими та такими, що підлягають до задоволення.

Керуючись ст. ст. 10, 81,206,259, 263-265 ЦПК України, ст. 344 ЦК України, суд

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_2, мешканки ІНФОРМАЦІЯ_1 до Черняхівської сільської ради Яготинського району Київської області, с.Черняхівка Яготинського району Київської області вул. Шкільна,5, про визнання права власності на житловий будинок за набувальною давністю задовольнити.

Визнати за ОСОБА_2 право власності за набувальною давністю на житловий будинок, з господарськими будівлями та спорудами, що розташований по вул. Миру, 20 в с.Черняхівка Яготинського району Київської області.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом тридцяти днів з дня його проголошення. У разі оголошення лише вступної та резолютивної частини судового рішення зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Апеляційна скарга на рішення суду першої інстанції подається до Апеляційного суду Київської області через Яготинський районний суд Київської області.

Суддя Литвин Л.І.