Постанова

Іменем України

30 травня 2018 року

м. Київ

справа № 572/4274/15-ц

провадження № 61-8464св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А.,

суддів: Карпенко С. О., Погрібного С. О.,

Ступак О. В. (суддя-доповідач), Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - Товариство з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи»,

відповідачі: ОСОБА_3, Товариство з обмеженою відповідальністю Торгово-виробниче підприємство «Укрполь»,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю Торгово-виробничого підприємства «Укрполь» на рішення Апеляційного суду Рівненської області від 21 червня 2016 року

у складі колегії суддів: Шеремет А. М., Демянчук С. В., Боймиструк С. В.,

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2015 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» (далі - ТОВ «Кредитні ініціативи») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_3, Товариства з обмеженою відповідальністю Торгово-виробничого підприємства «Укрполь» (далі - ТОВ ТВП «Укрполь») про солідарне стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позовна заява мотивована тим, що 23 квітня 2007 року між Закритим акціонерним товариством «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» (далі -

ЗАТ «Промінвестбанк») та ОСОБА_3 укладений договір про іпотечний кредит

№ 589/07 у сумі 200 000,00 грн зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 17 % за рік та строком повернення кредиту - 01 квітня 2012 року.

На забезпечення виконання позичальником зобов'язань за основним договором між банком та ТОВ ТВП «Укрполь» 24 квітня 2007 року укладений договір поруки

№ 591/07.

17 грудня 2012 року між банком та ТОВ «Кредитні ініціативи» укладений договір про відступлення прав вимоги. Відповідно до пункту 2.2 цього договору внаслідок передачі (відступлення) кредитного портфеля за цим договором, новий кредитор набуває усіх прав вимоги первісного кредитора за кредитними договорами та договорами забезпечення, включно з правом вимагати від позичальників належного виконання всіх грошових та інших зобов'язань, правом на звернення стягнення за зобов'язаннями позичальників на заставне майно, та іншими правами вимоги за кредитними договорами забезпечення.

У зв'язку з неналежним виконанням взятих на себе зобов'язань за договором про іпотечний кредит станом на 30 вересня 2015 року у ОСОБА_3 виникла заборгованість у розмірі 411 675,44 грн, яка складається із: заборгованість за кредитом - 141 134,49 грн, заборгованість за відсотками - 145 679,94 грн, пеня - 124 861,01 грн.

Посилаючись на вказані обставини, ТОВ «Кредитні ініціативи» просило стягнути з відповідача на свою користь заборгованість за кредитним договором у розмірі

411 675,44 грн.

Рішенням Сарненського районного суду Рівненської області від 05 травня 2016 року у задоволенні позову ТОВ «Кредитні ініціативи» відмовлено.

Рішення суду мотивоване тим, що позивачем не надані допустимі та належні докази, які б вказували про виникнення права вимоги у позивача до відповідачів за договором іпотечного кредиту та договором поруки, у тому числі в частині солідарного стягнення заборгованості.

Рішенням Апеляційного суду Рівненської області від 21 червня 2016 року апеляційну скаргу ТОВ «Кредитні ініціативи» задоволено. Рішення Сарненського районного суду Рівненської області від 05 травня 2016 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким позов задоволено.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_3 та ТОВ ТВП «Укрполь» на користь ТОВ «Кредитні ініціативи» заборгованість у розмірі 411 675,44 грн, а саме: 141 134,49 грн - заборгованість за кредитом, 145 679,94 грн - заборгованість за процентами, 124 861,01 грн - пеня. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Апеляційний суд мотивував своє рішення тим, що позовні вимоги є обґрунтованими та доведеними, тому у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники.

У липні 2016 року ТОВ ТВП «Укрполь» подало до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу на рішення Апеляційного суду Рівненської області від 21 червня 2016 року, в якій просить скасувати оскаржуване судове рішення та залишити в силі рішення суду першої інстанції, обґрунтовуючи свої вимоги порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосування норм матеріального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що позивач не довів заявлених ним вимог, адже він не надав суду належних і допустимих доказів того, що він у законний спосіб набув право вимоги за договором про іпотечний кредит та за договором поруки, що вказує на незаконність оскаржуваного судового рішення. Крім того, боржник має право не виконувати свого обов'язку новому кредиторові до надання боржникові доказів переходу до нового кредитора прав у зобов'язанні.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 12 вересня 2016 року відкрито касаційне провадження в указаній справі, а ухвалою від 22 грудня 2016 року призначено до судового розгляду.

15 грудня 2017 року набув чинності Закон України від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», за яким судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 ЦПК України).

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У лютому 2018 року Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ вказану цивільну справу передано Верховному Суду.

Станом на час розгляду вказаної справи у Верховному Суді від інших учасників справи не надходило відзивів на касаційну скаргу ТОВ ТВП «Укрполь».

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Згідно з частинами першою та третьою статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню, рішення суду першої і апеляційної інстанцій підлягають скасуванню із ухваленням нового рішення.

Висновок суду касаційної інстанції ґрунтується на такому.

Судом встановлено, що 23 квітня 2007 року між ЗАТ «Промінвестбанк» та

ОСОБА_3 укладений договір про іпотечний кредит № 589/07, за умовами якого банк зобов'язується надати боржнику кредит в сумі 200 000,00 грн зі сплатою 17 % річних строк до 01 квітня 2012 року, а відповідач зобов'язується повернути наданий кредит і сплатити проценти за користування в сумі, строку та на умовах, що передбачені кредитним договором.

На забезпечення виконання зобов'язання позичальника, що випливають з основного договору, 24 квітня 2007 року між ЗАТ «Промінвестбанк» та ТОВ ТВП «Укрполь» укладений договір поруки № 591/07.

17 грудня 2012 року між ТОВ «Кредитні ініціативи» та ПАТ «Промінвестбанк» укладений договір відступлення прав вимоги, відповідно до якого ПАТ «Промінвестбанк» відступило ТОВ «Кредитні ініціативи» права вимоги за кредитними договорами, укладеними між ПАТ «Промінвестбанк» та фізичними особами.

Як вбачається з умов договору кредиту, банк виконав свої зобов'язання, а відповідач своє зобов'язання перед банком не виконав, розрахунок не провів, внаслідок чого станом на 30 вересня 2015 року утворилась заборгованість за кредитом у розмірі

141 134,49 грн, за відсотками у розмірі 145 679,94 грн та 124 861,01 грн - пеня.

Відповідно до статті 1054 ЦК Україниза кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті

1048 цього Кодексу).

Згідно зі статтею 526 ЦК Українизобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Договір є обов'язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

Згідно із положеннями статті 1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов'язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов'язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).

Відповідно до статті 512 ЦК України кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Статтею 514 ЦК Українивстановлено, що до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно зі статтею 516 ЦК України заміна кредитора у зобов'язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов'язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов'язку первісному кредиторові є належним виконанням.

Відповідно до статті 517 ЦК України первісний кредитор у зобов'язанні повинен передати новому кредиторові документи, які засвідчують права, що передаються, та інформацію, яка є важливою для їх здійснення. Боржник має право не виконувати свого обов'язку новому кредиторові до надання боржникові доказів переходу до нового кредитора прав у зобов'язанні.

Статтею 554 ЦК України встановлено, що в разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

Обсяг зобов'язань поручителя визначається як умовами договору поруки, так і умовами основного договору, яким визначено обсяг зобов'язань боржника, забезпечення виконання яких здійснює поручитель (частини перша, друга статті 553 ЦК України).

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення про задоволення позовних вимог апеляційний суд виходив з того, що позивач надав нотаріально завірену копію договору відступлення права вимоги від 17 грудня

2012 року, тому до ТОВ «Кредитні ініціативи» перейшло право первісного кредитора, а отже, має право на стягнення з боржника та поручителя на свою користь заборгованості за укладеним договором про іпотечний кредит.

Однак із вказаним висновком апеляційного суду в повній мірі не можна погодитися виходячи з наступного.

Частиною першою статті 530 ЦК Українивстановлено, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до умов договору строк його дії - до 01 квітня 2012 року, тобто у позивача виникло право на звернення до суду щодо захисту своїх порушених прав з 01 квітня 2015 року, однак ТОВ «Кредитні ініціативи» звернулося до суду із вказаним позовом лише 07 грудня 2015 року.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Позовна давність обчислюється за загальними правилами обчислення цивільно-правових строків. Позовна давність установлюється в законі з метою упорядкування цивільного обороту за допомогою стимулювання суб'єктів, права чи законні інтереси яких порушені, до реалізації права на їх позовний захист протягом установленого строку.

Згідно з частиною першою статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Позовна давність відноситься до строків захисту цивільних прав; при цьому поняття «позовна» має на увазі форму захисту - шляхом пред'явлення позову, необхідною умовою реалізації якої є виникнення права на позов, що розглядається у двох аспектах - процесуальному (право на пред'явлення позивачем позову і розгляд його судом) і матеріальному (право на задоволення позову, на отримання судового захисту). Питання про об'єкт дії позовної давності виникає через відмінності в розумінні категорії «право на позов у матеріальному сенсі» (право на захист) у контексті її співвідношення із суб'єктивним матеріальним цивільним правом як одним з елементів змісту цивільних правовідносин. Набуття права на захист, для здійснення якого встановлена позовна давність, завжди пов'язане з порушенням суб'єктивного матеріального цивільного права. Суб'єктивне матеріальне цивільне право і право на позов відносяться до різних видів матеріального права: перше - регулятивне, друге - охоронне. Змістом права на позов є правомочність, що включає одну або декілька передбачених законом можливостей для припинення порушення, відновлення права або захисту права іншими способами, які можуть реалізовуватись тільки за допомогою звернення до суду.

Ураховуючи, що метою встановлення у законі позовної давності є забезпечення захисту порушеного суб'єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу в межах певного періоду часу, тобто тимчасове обмеження отримати захист за допомогою звернення до суду, необхідно дійти висновку, що об'єктом дії позовної давності є право на позовний захист (право на позов у матеріальному сенсі), що є самостійним правом (не ототожнюється із суб'єктивним матеріальним правом і реалізується в межах охоронних правовідносин), яким наділяється особа, право якої порушене.

Відповідно до статті 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Зазначений трирічний строк діє після порушення суб'єктивного матеріального цивільного права (регулятивного), тобто після виникнення права на захист (охоронного).

За змістом статті 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно).

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України) (а. с. 63-65).

Відповідно до частини четвертої статті 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців з дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя, якщо інше не передбачено законом. Якщо строк основного зобов'язання не встановлений або встановлений моментом пред'явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред'явить позову до поручителя протягом одного року з дня укладення договору поруки, якщо інше не передбачено законом.

Ухвалюючи рішення про стягнення заборгованості за договором про іпотечний кредит, апеляційний суд не врахував, що строк виконання основного зобов'язання встановлений до 01 квітня 2012 року, тому ТОВ «Кредитні ініціативи» мало право

з 02 квітня 2012 року й протягом трьох років від цієї дати звернутися до суду із позовом, однак позовну заяву подано до суду лише у грудні 2015 року (а. с. 1), тобто поза межами строку позовної давності, про застосування якого заявлено відповідачем (а. с. 64).

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (пункт 51 рішення

від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»).

З огляду на викладене суд дійшов висновку, що у справі не вимагається збирання або додаткової перевірки чи оцінки доказів, обставини справи встановлені судом повно, але допущено неправильне застосування норм матеріального права, рішення першої і апеляційної інстанцій підлягають скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог на підставі статті 412 ЦПК України.

Відповідно до статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції в постанові розподіляє судові витрати, понесені у зв'язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Частиною тринадцятою статті 141 ЦПК Українипередбачено, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки касаційна скарга підлягає частковому задоволенню, то сплачений при її подачі судовий збір у розмірі 7 410,16 грн підлягає стягненню з позивача ТОВ «Кредитні ініціативи» на користь відповідача ТОВ ТВП «Укрполь».

Керуючись статтями 141, 409, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю Торгово-виробничого підприємства «Укрполь» задовольнити частково.

Рішення Сарненського районного суду Рівненської області від 05 травня 2016 року та рішення Апеляційного суду Рівненської області від 21 червня 2016 року скасувати та ухвалити нове рішення.

У задоволенні позову Товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» відмовити.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» на користь Товариства з обмеженою відповідальністю Торгово-виробничого підприємства «Укрполь» 7 410,16 грн на відшкодування судового збору, сплаченого за подання касаційної скарги.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. А. Стрільчук

Судді: С. О. Карпенко

С.О. Погрібний

О.В. Ступак

Г.І. Усик