Постанова

Іменем України

30 травня 2018 року

м. Київ

справа № 761/36928/15-ц

провадження № 61-4636св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Хопти С. Ф.,

суддів: Білоконь О. В., Гулька Б. І., Синельникова Є. В., Черняк Ю. В. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1,

відповідачі: ОСОБА_2на, ОСОБА_3, Приватне підприємство «Науково-технічне підприємство «Український центр нерухомого майна»,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Апеляційного суду м. Києва від 01 вересня 2016 року у складі колегії суддів: Ратнікової В. М., Усика Г. І., Пікуль А. А.,

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2015 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_3, Приватного підприємства «Науково-технічне підприємство «Український центр нерухомого майна» (далі - ПП «Науково-технічне підприємство «Український центр нерухомого майна») про відшкодування майнової та моральної шкоди.

Позовні вимоги мотивовано тим, що 11 жовтня 2015 року відбулось залиття квартири АДРЕСА_1, яка належить їй на праві спільної часткової власності. Згідно з актом «Про залиття житлової квартири» від 12 листопада 2015 року, складеним працівниками ПП «Науково-технічне підприємство «Український центр нерухомого майна», залиття указаної квартири відбулось 11 жовтня 2015 року з квартири № 25, розташованої вище, де проживають ОСОБА_2 та ОСОБА_3, під час запуску системи центрального опалення, внаслідок розриву запірного вентиля, що розташований на горизонтальному відводі стояка системи опалення.

Відповідно до звіту про незалежну оцінку розміру збитку, завданого внаслідок залиття квартири позивача від 15 листопада 2015 року, встановлено розмір збитку в сумі 15 798,84 грн, які ОСОБА_1 просить стягнути з ОСОБА_2, ОСОБА_3 як власників квартири, з якої відбулось залиття, та з ПП «Науково-технічне підприємство «Український центр нерухомого майна», оскільки пошкодження труби в квартирі № 25, що спричинило залиття квартири № 24, відбулось внаслідок дій працівників указаного підприємства.

У зв'язку із залиттям позивач була вимушена проживати у пошкодженій кімнаті, де постійно відчувається сирість, волога та запах плісені, що зумовило вимушені зміни в її житті та душевні страждання, внаслідок чого їй завдано моральну шкоду.

Враховуючи вищевикладене, а також те, що відповідачі добровільно не відшкодовують заподіяну шкоду, ОСОБА_1 просила суд стягнути солідарно з відповідачів на свою користь майнову шкоду, завдану внаслідок залиття квартири, у розмірі 15 798,84 грн, вартість звіту та висновку про вартість ремонтно-відновлювальних робіт у розмірі 1 500 грн, вартість витрат на правову допомогу у розмірі 2 000 грн та завдану моральну шкоду у розмірі 5 000 грн, а також суму сплаченого судового збору.

У запереченнях проти позову, поданих до суду у березні 2016 року, представник ОСОБА_2 та ОСОБА_3 зазначив, що розрахована сума збитків не підтверджена жодними доказами, оскільки з одного лише наданого позивачем кінцевого висновку не зрозуміло, яким чином було визначено її розмір, які матеріали та роботи було враховано. Моральна шкода взагалі не доведена жодними належними та допустимими доказами.

Рішенням Шевченківського районного суд м. Києва від 27 квітня 2016 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення суду мотивоване тим, що позовні вимоги є необгрутованими, не підтверджені належними та допустимими доказами, оскільки, встановивши лише факт залиття квартири позивача внаслідок розриву запірного вентиля у квартирі ОСОБА_3, суд не встановив вини відповідачів та причинно-наслідковий зв'язок між їхніми протиправними діями та завданою шкодою.

Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 28 липня 2016 року задоволено заяву представника ОСОБА_1 - ОСОБА_4 про відмову від позову. Прийнято відмову представника позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_4 від позову до відповідачів ОСОБА_2 та Приватного підприємства «Науково-технічне підприємство «Український центр нерухомого майна». Рішення Шевченківського районного суд м. Києва від 27 квітня 2016 року в частині відмови в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ПП «Науково-технічне підприємство «Український центр нерухомого майна» скасовано. Провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ПП «Науково-технічне підприємство «Український центр нерухомого майна» закрито.

Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 01 вересня 2016 року апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_4 задоволено частково. Рішення Шевченківського районного суд м. Києва від 27 квітня 2016 року скасовано, позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 13 714,60 грн на відшкодування майнової шкоди, завданої залиттям квартири, витрати на проведення оцінки вартості збитку, завданого внаслідок залиття квартири, у розмірі 1 500 грн, відшкодування моральної шкоди в розмірі 2 000 грн. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення апеляційного суду мотивоване тим, що оцінюючи в сукупності надані та досліджені докази, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що внаслідок неякісного нижнього важеля крана із заглушками у квартирі АДРЕСА_2, яка належить ОСОБА_3, було зірвано цей кран, унаслідок чого відбувся витік води з подальшим затопленням квартири позивача. Разом з цим помилковим є висновок суду про неможливість встановлення відповідальної особи за залиття квартири позивача та дійсний обсяг завданої шкоди, оскільки чинне законодавство України покладає саме на власника майна обов'язок по його утриманню в належному стані. Це, у свою чергу, створює презумпцію вини, яка ОСОБА_3 не спростована. Враховуючи наявність підстав для задоволення позову, з відповідача підлягають стягненню грошові кошти відповідно до розрахунку, наданого позивачем, з урахуванням способу його виплати, а також моральна шкода, розмір якої визначено у межах заявлених вимог з урахуванням фактичних обставин справи та принципу розумності.

У касаційній скарзі, поданій у вересні 2016 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_3 просить рішення апеляційного суду скасувати та залишити в силі рішення суду першої інстанції, обґрунтовуючи свою вимогу неправильним застосуванням апеляційним судом норм матеріального права та порушенням норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що висновки суду апеляційної інстанції щодо наявності правових підстав для відшкодування відповідачем майнової та моральної шкоди відсутні та не ґрунтуються на доказах, суперечать нормам матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин. Зокрема усупереч положень статті 1166 ЦК України не доведено наявність шкоди та неправомірність поведінки особи, яка її завдала. Також підлягають доведенню причинно-наслідковий зв'язок між протиправною поведінкою та шкодою, а також вина завдавача шкоди, оскільки наявність усіх вищезазначених умов є обов'язковими для вирішення спору. Доказів винної протиправної поведінки ОСОБА_3 та причинно-наслідкового зв'язку між протиправною поведінкою та шкодою, а також доказів належності йому квартири № 25, з якої відбулось залиття, матеріали справи не містять. Апеляційний суд фактично визнав доведеними твердження позивача, викладені у позові, що не були доведені належними та допустимими доказами, та в основу свого рішення поклав звіт про незалежну оцінку, складену ПП «Європейський консалтинговий центр», вважаючи його належним доказом підтвердження вини ОСОБА_3 Також зазначає, що вказаний звіт складено особою, не уповноваженою законодавством України на вчинення дій щодо визначення вартості збитків. Крім того, вважає, що відповідальним за завдану шкоду є ПП «Науково-технічне підприємство «Український центр нерухомого майна», оскільки залиття квартири позивача відбулось через несправність запірного вентиля під час запуску системи опалення у будинку. Вказує на неможливість встановлення дійсного обсягу пошкодженого майна, оскільки його не підтверджено належними доказами.

Ухвалою від 20 жовтня 2016 року суддею Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ відкрито касаційне провадження в указаній справі та зупинено виконання рішення Апеляційного суду м. Києва від 01 вересня 2016 року до закінчення касаційного розгляду.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 15 березня 2017 року справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ПП «Науково-технічне підприємство «Український центр нерухомого майна» про відшкодування матеріальної та моральної шкоди призначено до судового розгляду.

У запереченнях на касаційну скаргу, поданих до суду у листопаді 2016 року, ОСОБА_1 зазначає, що доводи касаційної скарги ґрунтуються на особистих міркуваннях та припущеннях ОСОБА_3 та спростовуються матеріалами справи. Заявник не зазначив норм матеріального права, які, на його думку, були неправильно застосовані апеляційним судом. Крім того, вказує на презумпцію вини, відповідно до якої, якщо в процесі розгляду справи зазначена презумпція не спростована, то вона є юридичною підставою для висновку про наявність вини заподіювала шкоди. А тому, враховуючи, що ОСОБА_3 є власником квартири, з якої відбулось затоплення, апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку про стягнення шкоди саме з нього.

У запереченнях на касаційну скаргу, поданих до суду у листопаді 2016 року, ПП «Науково-технічне підприємство «Український центр нерухомого майна» вказує на відсутність між ним та ОСОБА_3 будь-яких договірних стосунків, які б регулювали відносини між ними щодо надання послуг. Заявником не підтверджений факт надання йому обслуговуючим підприємством будь-яких неякісних послуг, які б у подальшому могли призвести до залиття квартири. Крім того, будинок № 13 по вул. Ярославів Вал у м. Києві не перебуває на балансі ПП «Науково-технічне підприємство «Український центр нерухомого майна», а тому відсутні підстави для настання будь-якої відповідальності у підприємства перед сторонами у справі.

Статтею 388 ЦПК України в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року, визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Підпунктом 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України, передбачено, що касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

31 січня 2018 року вказану справу передано до Верховного Суду.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду вважає, що касаційна скарга не підлягає задоволенню.

Відповідно до вимог частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що відповідно до свідоцтва про право власності на житло, виданого 21 грудня 1993 року Фондом комунального майна Радянського району м. Києва, ОСОБА_1, ОСОБА_5 та ОСОБА_6 є співвласниками у рівних частках квартири АДРЕСА_1. Відповідно до копії свідоцтва про смерть (а. с. 163) ОСОБА_5 помер ІНФОРМАЦІЯ_1.

ОСОБА_3 є власником, квартири АДРЕСА_2, яка знаходиться над квартирою позивача. ОСОБА_3 та ОСОБА_2 зареєстровані та проживають у вказаній квартирі.

З акта обстеження санітарно-технічного стану квартири АДРЕСА_1 від 12 жовтня 2015 року, складеного комісією ПП «Науково-технічне підприємство «Український центр нерухомого майна», вбачається, що залиття указаної квартири відбулося 11 жовтня 2015 року при запуску системи центрального опалення внаслідок розриву запірного вентиля, що знаходиться на горизонтальному відводі стояка системи опалення у квартирі № 25, яка розташована вище.

Відповідно до акта обстеження об'єкта від 19 листопада 2015 року, складеного оцінювачем ОСОБА_7, унаслідок залиття квартири АДРЕСА_1 критичного пошкодження зазнала стеля житлової кімнати квартири.

Згідно зі звітом про незалежну оцінку від 25 листопада 2015 року, складеним ПП «Європейський консалтинговий центр», вартість збитку, завданого власникам через пошкодження житлової двокімнатної квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, - 15 798,84 грн з ПДВ станом на дату оцінки - 19 листопада 2015 року.

Відповідно до статей 322 ЦК України власник зобов'язаний утримувати майно, яке йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно зі статтею 151 ЖК Української РСР та абзацу 5 пункту 7 Правил користування приміщеннями житлових будинків, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 08 жовтня 1992 року № 572 (з наступними змінами), власник зобов'язаний використовувати приміщення житлового будинку за призначенням, забезпечувати збереження житлових і підсобних приміщень та технічного обладнання.

Відповідно до частини першої статті 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Згідно з частиною другою статті 1166 ЦК України особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Таким чином, цивільне законодавство в деліктних зобов'язаннях передбачає презумпцію вини. Якщо в процесі розгляду справи зазначена презумпція не спростована, то вона є юридичною підставою для висновку про наявність вини заподіювача шкоди.

З огляду на наведене та з урахуванням визначених цивільним процесуальним законодавством України принципів змагальності й диспозитивності саме на відповідачів покладено обов'язок доведення відсутності їх вини в завданні шкоди позивачу.

Факт залиття належної позивачу квартири з вини відповідача та розмір завданої шкоди підтверджується актом обстеження санітарно-технічного стану квартири АДРЕСА_1 від 12 жовтня 2015 року та висновками звіту від 25 листопада 2015 року.

Встановивши, що позивач довела завдану їй шкоду, протиправність дій відповідачів, причинний зв`язок між ними, що призвело до залиття квартири позивача, апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку про те, що завдані позивачу збитки підлягають відшкодуванню за рахунок відповідача ОСОБА_3 з підстав, передбачених статтею 1166 ЦК України.

Доводи касаційної скарги про відсутність у матеріалах справи доказів того, що квартира, з якої відбулось затоплення, належить ОСОБА_3 спростовуються матеріалами справи, зокрема, аудіозаписом судового засідання 27 квітня 2016 року (№ 2418, 48 хв 38 с), під час якого ОСОБА_2 підтвердила, а ОСОБА_3 не заперечував проживання в указаній квартирі протягом останніх сорока років та належності її ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу. Відповідно до положень статті 61 ЦПК України 2004 року вказана обставина доказуванню не підлягає.

Враховуючи вищевикладене, а також заяву представника позивача про відмову від позову до ОСОБА_2 та ПП «Науково-технічне підприємство «Український центр нерухомого майна», апеляційний суд правомірно вважав, що ОСОБА_3, як власник квартири, з якої відбулось затоплення, є належним відповідачем у справі.

Доводи касаційної скарги про те, що залиття квартири позивача відбулось з вини ПП «Науково-технічне підприємство «Український центр нерухомого майна» у зв'язку з порушенням процедури запуску опалення, не підтверджено належними та допустимими доказами.

Не є переконливими аргументи заявника щодо браку нижнього запірного вентиля, з якого власне і відбувся витік води, як підстави для відмови у позові. Встановлення факту наявності у деталі такого недоліку (браку, дефекту тощо) може бути самостійною підставою для звернення до суду з позовом до продавця цього товару або виробника про захист прав споживача з подальшим відшкодуванням особі, яка його придбала, збитків, пов'язаних з експлуатацією цього виробу.

Також не є підставою для скасування рішення апеляційного суду доводи касаційної скарги щодо відсутності доказів на підтвердження розміру завданих збитків, оскільки звіт про незалежну оцінку ПП «Європейський консалтинговий центр» від 25 листопада 2015 року, на думку відповідача, складений особою, не уповноваженою законодавством України на вчинення дій щодо визначення вартості таких збитків. Указаний звіт ОСОБА_3 не оскаржувався та у судовому порядку не визнавався недійсним, клопотання про проведення відповідних експертиз ним не порушувалось, а тому колегія суддів вважає визначений ним розмір збитків таким, що відповідає шкоді, завданій залиттям квартири позивача.

Таким чином, доводи касаційної скарги та зміст оскаржуваних судових рішень не дають підстав для висновку про неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої інстанції та апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до положень статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Відповідно до частини першої статті 415 ЦПК України суд касаційної інстанції за наслідками розгляду касаційної скарги приймає постанову відповідно до правил, встановлених статтею 35 та главою 9 розділу III цього Кодексу, з особливостями, зазначеними в статті 416 цього Кодексу.

Відповідно до частини третьої статті 436 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами перегляду оскаржуваного судового рішення вирішує питання про поновлення його виконання (дії).

Виконання оскаржуваного рішення суду апеляційної інстанції було зупинене ухвалою судді Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 20 жовтня 2016 року. Тому у зв'язку із залишенням касаційної скарги без задоволення необхідно поновити його виконання.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416, 436 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Апеляційного суду м. Києва від 01 вересня 2016 року залишити без змін.

Поновити виконання рішення Апеляційного суду міста Києва від 01 вересня 2016 року.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий С. Ф. Хопта

Судді: О. В. Білоконь

Б. І. Гулько

Є.В. Синельников

Ю.В. Черняк