Постанова

Іменем України

17 травня 2018 року

м. Київ

справа № 127/3354/17

провадження № 61-9511 св 18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Гулька Б. І. (суддя-доповідач), Луспеника Д. Д., Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4;

представник позивача - ОСОБА_5;

відповідач - ОСОБА_6;

представник відповідача- ОСОБА_7;

третя особа - Перша вінницька державна нотаріальна контора;

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення апеляційного суду Вінницької області від 11 грудня 2017 року у складі колегії суддів: Сала Т. Б., Копаничук С. Г., Марчук В. С.,

В С Т А Н О В И В :

У лютому 2017 року ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом ОСОБА_6, третя особа - Перша вінницька державна нотаріальна контора, про часткове скасування свідоцтва про право на спадщину, визнання права власності на нерухоме майно.

Позовна заява мотивована тим, що 22 жовтня 1977 року її батько -ОСОБА_8 подарував їй 13/50 частини будинковолодіння АДРЕСА_1 а саме: приміщення 2-1, 2-2, 2-3, відповідно до технічної документації від 1977 року, що підтверджується нотаріально посвідченим договором дарування. Зазначений житловий будинок належав йому на підставі рішення народного суду Ленінського району м. Вінниці від 23 квітня 1975 року, яким за ОСОБА_8 визнано право власності на 100 % домоволодіння АДРЕСА_1

Реєстрація договору дарування у Бюро технічної інвентаризації не проводилась, оскільки вона вважала, що для підтвердження її права власності наявність договору є достатньою для цього підставою.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_8 помер. У грудні 2003 року її мати - ОСОБА_9звернулась до державної нотаріальної контори із заявою про відкриття спадкової справи та видачу свідоцтва про право на спадщину за законом.

При оформленні спадщини 27 серпня 2003 року нею та її сестрою - ОСОБА_6, була подана заява про відмову від спадщини, проте подання такої заяви було помилковим, так як на цьому наполягала її сестра, а нотаріус не роз'яснив всіх наслідків подання такої заяви.

Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом від 23 грудня 2003 року її мати - ОСОБА_9 успадкувала 100 % вказаного вище будинковолодіння.

Вважала, що має право на визнання за нею права власності на майно, а саме 13/50 частин вказаного вище будинковолодіння за договором дарування від 22 жовтня 1977 року.

Ураховуючи викладене, уточнивши позовні вимоги, позивач просила суд: частково скасувати свідоцтво про право на спадщину від 23 грудня 2003 року, виданого ОСОБА_9 у частині успадкування приміщень № 2-1, 2-2, 2-3, відповідно до технічної документації станом на 1977 рік; визнати за нею право власності на майно - 13/50 частини будинковолодіння по АДРЕСА_1 а саме приміщення 2-1, 2-2, 2-3, відповідно до технічної документації від 1977 року, за договором дарування від 22 жовтня 1977 року, посвідченим державним нотаріусом Першої вінницької державної нотаріальної контори Сердюк Н. М.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 6 листопада 2017 року у складі судді Короля О. П. у задоволені позову ОСОБА_4 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що у силу статті 227 ЦК УРСР позивач зобов'язана була зареєструвати своє право власності на подароване нерухоме майно у виконавчому комітеті Вінницької міської ради народних депутатів, проте не зробила цього протягом 40 років, а тому не набула право власності на подароване їй нерухоме майно. Крім того, позивач не довела, що вона є користувачем подарованих їй приміщень, а згідно з технічним паспортом станом на 11 серпня 2016 року таких приміщень як тамбур 2-1, кімнати 2-2, 2-3, жилою площею 19,2 кв. м, не існує, а тому встановити право власності на них неможливо.

Рішенням апеляційного суду Вінницької області від 11 грудня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 задоволено частково, рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 6 листопада 2017 року скасовано та ухвалено нове рішення про відмову у позові з інших правових підстав.

Рішення апеляційного суду мотивовано тим, що позивач за договором дарування у 1977 році набула право власності на частку житлового будинку, а тому до спадкового майна після смерті її батька - ОСОБА_8 повинно бути включено вказаний будинок за виключенням частки, яка була відчужена позивачу. Проте позивач звернулася до суду з позовом з пропуском строку позовної давності, про застосування якої заявила відповідач, оскільки ще 23 грудня 2003 року, коли вона діяла за дорученням своєї матері - ОСОБА_9 при оформленні спадщини після смерті її батька, підписувала заяву про прийняття спадщини від імені своєї матері, знала про всі обставини реєстрації права власності, тому з цього часу починається перебіг позовної давності.

Позивач не зареєструвала належним чином договір дарування, при оформленні спадщини після смерті батька не повідомила нотаріуса про наявність такого договору та знала, що свідоцтво про право на спадщину після смерті батька видано на весь будинок.

У лютому 2018 року ОСОБА_4подала до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій просить скасувати рішення апеляційного суду в частині відмови у задоволенні її позову, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, й ухвалити в цій частині нове рішення про задоволення її позову.

Касаційна скарга мотивована тим, що станом на 23 грудня 2003 року вона дійсно звернулася до державної нотаріальної контори із заявою про відкриття спадкової справи та видачу свідоцтва про право на спадщину після смерті її батька. Проте апеляційний суд помилково вважав, що з цього часу починається відлік строку позовної давності. Зазначала, що відкриття спадкової справи і видача її матері свідоцтва про право власності на спадщину за законом не свідчить про порушення її прав власника та законних інтересів. Ознайомившись із змістом свідоцтва про право на спадщину, вона зрозуміла, що подаровані їй приміщення житлового будинку до нього не включені, так як є самочинним будівництвом. Про порушення її прав їй стало відомо 22 серпня 2016 року, коли державним реєстратором прав на нерухоме майно їй було відмовлено у державній реєстрації права власності на 13/50 частки житлового будинку по АДРЕСА_1 Вважала, що строк позовної давності, визначений вимогами статті 256 ЦК України, слід обраховувати саме з цієї дати.

Відзив на касаційну скаргу не надійшов.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У травні 2018 року справа надійшла до Верховного Суду.

Відповідно до вимог частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що оскаржуване рішення апеляційного суду ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Відповідно до частини першої статті 128 ЦК УРСР у редакції 1963 року право власності у набувача майна по договорувиникає з моменту передачі майна, якщо інше не передбачено законом чи договором.

Відповідно до частини третьої статті 244 ЦК УРСР у редакції 1963 року, яка діяла на дату укладення між ОСОБА_8 та ОСОБА_4 договору дарування частки житлового будинку від 22 жовтня 1977 року, до договору дарування нерухомого майна застосовуються правила статті 227 цього Кодексу, яка регламентує вимоги щодо форми укладення договору купівлі-продажу, і відповідно до якої, договір купівлі-продажу жилого будинку підлягає реєстрації у виконавчому комітеті місцевої Ради народних депутатів.

Встановивши, що на момент дарування частини будинку ОСОБА_4 проживала у цьому будинку, що є фактом передачі їй подарованої речі, апеляційний суд дійшов вірного висновку про те, що позивач за договором дарування набула право власності на частку вказаного будинку у 1977 році, а тому до спадкового майна після смерті її батька - ОСОБА_8 повинно бути включено вказаний будинок за виключенням частки, яка була відчужена позивачу, оскільки чинне на той час цивільне законодавство не пов'язувало момент виникнення права власності на подароване майно з його реєстрацію у виконавчому комітеті місцевої ради.

Оскільки договір дарування від 22 жовтня 1977 року не було зареєстровано у встановленому законом порядку, при оформленні спадщини після смерті ОСОБА_8, батька позивачки, свідоцтво про право на спадщину було видано 23 грудня 2003 року на весь будинок її матері - ОСОБА_9

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Статтею 257 ЦК України закріплено загальну позовну давність тривалістю у три роки.

Відповідно до частин першої та п'ятої статті 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»).

Відповідно до частини четвертої статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові.

Встановлено, що представник ОСОБА_6 - ОСОБА_7 - подав до суду першої інстанції заяву про застосування строку позовної давності (а.с. 24-26).

Вирішуючи спір, врахувавши положення статей 128, 244 ЦК УРСР, частину п'яту статті 319 ЦК України, на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами, апеляційний суд дійшов правильного висновку про те, що позивач за договором дарування від 22 жовтня 1977 році набула право власності на частку житлового будинку, оскільки на момент дарування будинку проживала у вказаному будинку, що є фактом передачі їй подарованої речі. Відтак, до спадкового майна після смерті її батька - ОСОБА_8 повинно бути включено вказаний будинок за виключенням частки, яка була відчужена позивачу.

Разом з тим, позивач звернулася до суду з позовом з пропуском строку позовної давності, про застосування якої заявив відповідач, оскільки ще 23 грудня 2003 року, коли вона діяла за дорученням своєї матері - ОСОБА_9 при оформленні спадщини після смерті її батька і власноручно підписувала заяву про прийняття спадщини від імені своєї матері, для неї розпочався перебіг позовної давності. Крім того, ОСОБА_4 та її сестра - ОСОБА_6 при оформленні спадщини після смерті батька у 2003 році подали заяву про відмову від спадщини. Такі дії свідчать про обізнаність ОСОБА_4 у 2003 році про можливі негативні наслідки для неї як для спадкоємця.

Посилання касаційної скарги на те, що про порушення її прав позивачці стало відомо 22 серпня 2016 року, коли державним реєстратором прав на нерухоме майно їй було відмовлено у державній реєстрації права власності на частку житлового будинку, спростовуються матеріалами справи, зокрема заявою ОСОБА_9, від імені якої діяла ОСОБА_4, від 23 грудня 2003 року про прийняття спадщини (а.с. 74), заявою про відмову від спадщини після смерті ОСОБА_8 (а.с. 75) .

Колегія суддів зазначає, що у статті 261 ЦК України використовуються терміни «довідався» та «міг довідатися», тому діє презумпція можливості та обов'язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому саме по собі доведення факту, що позивач не знав про порушення свого цивільного права і через це не звернувся за його захистом до суду, недостатньо, так як стаття 60 ЦПК України 2004 року зобов'язує його такі обставини довести.

Доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують на законність рішення апеляційного суду не впливають, а в основному направлені на переоцінку доказів у справі, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

З урахуванням наведеного доводи касаційної скарги є безпідставними й на законність рішення апеляційного суду не впливають.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Згідно з частиною другою статті 410 ЦПК України не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішенняапеляційного суду - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення апеляційного суду Вінницької області від 11 грудня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: Б. І. Гулько

Д. Д. Луспеник

Ю. В. Черняк