Постанова

Іменем України

30 травня 2018 року

м. Київ

справа № 428/3238/16-ц

провадження № 61-6607св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Хопти С. Ф.,

суддів: Білоконь О. В. (суддя-доповідач), Гулька Б. І., Синельникова Є. В., Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідачі: ОСОБА_5, державний нотаріус Першої Сєвєродонецької державної нотаріальної контори Фесенко Олександр Миколайович,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_5 на рішення Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 17 травня 2016 року у складі судді Бароніна Д. Б. та ухвалу Апеляційного суду Луганської області від 21 липня 2016 року у складі колегії суддів: Стахової Н. В., Коротких О. Г., Романченка В. О.,

ВСТАНОВИВ:

У березні 2016 року ОСОБА_4 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_5, державного нотаріуса Першої Сєвєродонецької державної нотаріальної контори Фесенка О. М. про скасування постанови державного нотаріуса про відмову у вчиненні нотаріальної дії, зобов'язання видати свідоцтво про право на спадщину за заповітом, встановлення факту постійного проживання та визнання права власності.

Позов мотивовано тим, що ІНФОРМАЦІЯ_2 померла її мати ОСОБА_8, після смерті якої відкрилася спадщина на ? частку спірної квартири. За життя мати склала заповіт, у якому заповідала позивачу все своє майно. Позивач посилається на те, що є спадкоємицею першої черги та вважається такою, що прийняла спадщину, оскільки на день смерті матері проживала разом із нею. Нотаріус відмовив їй у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, посилаючись у постанові про відмову у вчиненні нотаріальних дій на пропущення заявником встановленого законом шестимісячного строку для подання такої заяви.

Рішенням Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 17 травня 2016 року позов ОСОБА_9 задоволено частково.

Встановлено факт постійного проживання ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_1, з квітня 2014 року до ІНФОРМАЦІЯ_2 за адресою: АДРЕСА_1, разом із ОСОБА_8, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2.

Визнано за ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, право власності на ? частку квартири АДРЕСА_1 в порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_8, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 у місті Сєвєродонецьку Луганської області. У задоволенні іншої частини позову відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивач проживала разом з матір'ю в період з квітня 2014 року до ІНФОРМАЦІЯ_2, тобто до дня смерті останньої, що підтверджено належними доказами у справі. Враховуючи вказане, суд дійшов висновку про те, що відповідно до вимог частини 3 статті 1268 ЦК України позивач є такою, що прийняла спадщину за заповітом після померлої ОСОБА_8, оскільки проживала разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини. При цьому суд дійшов висновку щодо законності постанови державного нотаріуса про відмову у видачі позивачу свідоцтва про право на спадщину за заповітом.

Ухвалою Апеляційного суду Луганської області від 21 липня 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_5 відхилено, рішення суду першої інстанції залишено без змін.

В частині відмови у задоволенні позовних вимог щодо скасування постанови державного нотаріуса про відмову у вчиненні нотаріальних дій та зобов'язання видати свідоцтво про право на спадщину за заповітом, відповідачем рішення суду першої інстанції не оскаржувалось.

Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що позивач не пропустила строк на подання заяви про видачу свідоцтва про право на спадщину за заповітом, оскільки на час смерті матері проживала разом з нею та фактично прийняла спадщину.

У касаційній скарзі, поданій у серпні 2016 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_5 просить скасувати судові рішення в частині задоволення позову ОСОБА_9 та ухвалити в цій частині нове рішення про відмову у задоволенні позову, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що, подавши 13 жовтня 2015 року до нотаріальної контори заяву про видачу свідоцтва про право власності в порядку спадкування за законом, позивач фактично відмовилась від одержання спадщини за заповітом, оскільки законом не передбачено одночасне спадкування за законом та заповітом. Відсутні відомості щодо постійного проживання позивача зі спадкодавцем. Позивач лише доглядала матір, а не проживала з нею. Місце проживання позивача підтверджується її державною реєстрацією.

Рішенням апеляційного суду від 02 березня 2016 року, яке ухвалене за наслідком розгляду позову ОСОБА_9 про встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем, визнання права власності в порядку спадкування за заповітом, встановлено, що вона фактично відмовилась від прийняття спадщини за заповітом, подавши заяву про прийняття спадщини за законом.

Оскільки судові рішення оскаржуються лише в частині вирішення питання про встановлення факту постійного проживання ОСОБА_9 разом із ОСОБА_8 та визнання за позивачем права власності на ? частку квартири, тому відповідно до положень частини першої статті 400 ЦПК законність ухвалених в іншій частині судових рішень колегією суддів не перевіряється.

У грудні 2016 року ОСОБА_4 подала відзив (заперечення) на касаційну скаргу, який мотивований тим, що заява від 13 жовтня 2015 року, подана нею до нотаріальної контори, не є заявою про видачу свідоцтва про право власності в порядку спадкування за законом, оскільки з її змісту вбачається, що позивач просила не видавати свідоцтво про право на спадщину іншим спадкоємцям та повідомляла про свій намір звернутись до суду для продовження строку прийняття спадщини за заповітом. Під час прийняття постанови про відмову у здійсненні нотаріальної дії від 13 жовтня 2015 року нотаріусом було допущено технічну помилку і замість «заповітом» було зазначено «законом». Факт проживання позивача з матір'ю підтверджений належними доказами. Законом встановлена можливість фізичної особи мати декілька місць проживання.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню.

Відповідно до пункт 4 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

07 лютого 2018 року справа передана до Верховного Суду.

Згідно із частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частин першої, другої та п'ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Таким вимогам судові рішення відповідають.

Суди установили, що квартира, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, належить на праві спільної часткової власності ОСОБА_11, ОСОБА_8, ОСОБА_4 та ОСОБА_13 - по ? частці.

ОСОБА_11 помер ІНФОРМАЦІЯ_3, після його смерті залишилася спадщина у вигляді ? частки спірної квартири. ОСОБА_8, на час відкриття спадщини постійно проживала зі спадкодавцем та фактично прийняла її, однак не встигла оформити.

05 листопада 2010 року ОСОБА_8 склала нотаріально посвідчений заповіт, яким все своє майно заповіла ОСОБА_4

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_8 померла.

22 вересня 2015 року ОСОБА_5 подала приватному нотаріусу Харківського міського нотаріального округу Харківської області Луценку В. С. заяву про прийняття спадщини після смерті своєї матері ОСОБА_8

13 жовтня 2015 року ОСОБА_4 подала нотаріусу Першої Сєвєродонецької державної нотаріальної контори Луганської області заяву, в якій просила не видавати свідоцтво про право на спадщину іншим спадкоємцям та повідомляла про свій намір звернутись до суду для продовження строку прийняття спадщини за заповітом.

03 березня 2016 року ОСОБА_4 звернулася до Першої Сєвєродонецької державної нотаріальної контори Луганської області із заявою про прийняття спадщини за заповітом.

Постановою державного нотаріуса Першої Сєвєродонецької державної нотаріальної контори від 11 березня 2016 року відмовлено у здійсненні нотаріальної дії по заяві ОСОБА_9 про видачу свідоцтва про право на спадщину за заповітом з тих підстав, що нею пропущено шестимісячний строк для прийняття спадщини.

З довідки комунального підприємства «Єдиний розрахунковий центр м. Сєвєродонецька» № 2947 від 15 жовтня 2015 року вбачається, що ОСОБА_4 проживала без реєстрації та вела спільне господарство з матір'ю ОСОБА_8 по день її смерті - ІНФОРМАЦІЯ_2, за адресою: АДРЕСА_1.

Згідно із актом від 12 травня 2015 року, затвердженим комунальним підприємством «Єдиний розрахунковий центр м. Сєвєродонецька», ОСОБА_4 проживала без реєстрації та вела спільне господарство з матір'ю ОСОБА_8 по день її смерті - ІНФОРМАЦІЯ_2 за адресою: АДРЕСА_1.

Рішенням Апеляційного суду Луганської області від 02 березня 2016 року відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_9 про встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем, визнання права власності в порядку спадкування за заповітом з тих підстав, що на той час ОСОБА_4 не зверталась до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини.

Відповідно до статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Відповідно до статті 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті.

Згідно із частиною першою третьою та п'ятою статті 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 ЦК України, він не заявив про відмову від неї. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.

Відповідно до частини першої статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово.

Задовольняючи частково позов, суди на підставі доказів, поданих сторонами, що належним чином оцінені, дійшли правильного висновку про те, що позивач проживала разом з матір'ю (спадкодавцем) в період з квітня 2014 року до ІНФОРМАЦІЯ_2, тобто до дня смерті останньої, що підтверджено належними доказами у справі та не спростовано відповідачем.

Таким чином доведення факту спільного проживання позивача зі спадкодавцем на момент відкриття спадщини є підтвердженням факту прийняття нею спадщини.

Державна реєстрація позивача за іншою адресою не свідчить про спростування такого факту та не є беззаперечним доказом постійного проживання ОСОБА_9 на момент смерті матері за адресою реєстрації, оскільки в цьому випадку спільне проживання спадкоємця та спадкодавця на момент смерті останнього документально підтверджено належними та допустимими доказами у справі, якими є довідка та акт обслуговуючої організації будинку, в якому проживала спадкодавець. Крім того, такий факт підтверджується показами свідків, допитаних судом першої інстанції.

Доводи касаційної скарги про те, що, подавши 13 жовтня 2015 року до нотаріальної контори заяву про видачу свідоцтва про право власності в порядку спадкування за законом, позивач фактично відмовилась від одержання спадщини за заповітом є безпідставними, оскільки, зі змісту поданої позивачем 13 жовтня 2015 року заяви вбачається, що позивач просила нотаріуса не видавати свідоцтво про право на спадщину іншим спадкоємцям та повідомляла про свій намір звернутись до суду для продовження строку прийняття спадщини за заповітом, а не заявляла про прийняття спадщини за законом як стверджує відповідач.

Безпідставними є також доводи касаційної скарги про те, що рішенням Апеляційного суду Луганської області від 02 березня 2016 року встановлено, що ОСОБА_4 фактично відмовилась від прийняття спадщини за заповітом, подавши заяву про прийняття спадщини за законом, оскільки це судове рішення не має преюдиційного значення для цієї справи, у зв'язку з тим, що після його ухвалення змінилися обставини, зокрема 03 березня 2016 року ОСОБА_4 подала заяву про прийняття спадщини за заповітом.

Таким чином доводи касаційної скарги про порушення судами норм матеріального та процесуального права є необґрунтованими.

Судові рішення першої та апеляційної інстанцій ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, з повним з'ясуванням судами обставин, що мають значення для справи, відповідністю висновків судів обставинам справи, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Інші доводи касаційної скарги були предметом розгляду судів та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судами були дотримані норми матеріального та процесуального права. Доводи, наведені в касаційній скарзі, фактично зводяться до переоцінки доказів та незгоди з висновками судів з їх оцінкою.

Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін.

Керуючись статтями 400, 410, 415-419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_5 залишити без задоволення.

Рішення Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 17 травня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Луганської області від 21 липня 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий С. Ф. Хопта

Судді: О. В. Білоконь

Б. І. Гулько

Є. В.Синельников

Ю. В. Черняк