Провадження № 2/760/2587/18
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 червня 2018 року Солом"янський районний суд м. Києва в складі:

головуючого- судді - Шереметьєвої Л.А.

за участю секретаря - Гак Г.М.

позивача - ОСОБА_1

представника відповідача - ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Державного підприємства «Державний будівельний комбінат Управління справами Апарату Верховної Ради України» про визнання незаконним та скасування наказу, стягнення заробітної плати та відшкодування моральної шкоди, суд

В С Т А Н О В И В :

У вересні 2017 року позивач звернувся до суду з позовом і просить визнати незаконним та скасувати виданий відповідачем наказ від 01 вересня 2017 року №246 про притягнення його до матеріальної відповідальності за порушення вимог техніки безпеки та охорони праці при виконанні будівельно - монтажних робіт, стягнути з відповідача на його користь 1 062, 00 гр. незаконно утриманих з його заробітної плати та 5 000, 00 гр. в відшкодування моральної шкоди.

Посилається в позові на те, що наказом ДП «Державний будівельний комбінат Управління справами Апарату Верховної Ради України» №246 від 01 вересня 2017 року його притягнуто до матеріальної відповідальності за порушення вимог техніки безпеки та охорони праці при виконанні будівельно - монтажних робіт.

Відповідно до п. 1 цього наказу за невиконання вимог нормативно - правових актів з охорони праці при виконанні будівельно - монтажних робіт йому зменшено приробіток за серпень 2017 року на 20 %.

Відповідно до змісту наказу він перебував без будівельної каски під стрілою баштового крану «Либхер - 91ЕС» під час вантажно - розвантажувальних робіт на об'єкті з будівництва «Торговельно - офісного комплексу з вбудованими приміщеннями та підземним паркінгом на перетині вул. Набережно - Хрещатицька та вул. ОСОБА_3 у Подільському районі м. Києва».

На підставі даного наказу з його заробітної плати за серпень 2017 року було утримано 1 062, 00 гр.

З виданим наказом він не згоден, оскільки дбає про свою особисту безпеку і здоров'я, а тому завжди дотримується нормативно - правових актів з техніки безпеки та охорони праці, а тому вважає, що в разі виявлення таких дій його повинні були повідомити про це, зробити зауваження або попередження, отримати від нього пояснення, однак такі дії вчинені не були.

Виданий наказ суперечить ст. 130 КЗпП, якою визначено підстави матеріальної відповідальності за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на них трудових обов'язків, оскільки будь - якої шкоди він своїми діями підприємству не заподіював.

Крім того, Законом України «Про оплату праці» не передбачено матеріальної відповідальності працівників з підстав, зазначених у наказі.

Зазначає, що такими діями відповідача було принижено його гідність, оскільки притягнуто до відповідальності за діяння, яке він не вчиняв, не у порядок і не у спосіб, встановлений законом, а також до відповідальності, яка не передбачена за такі дії.

Виданням оскаржуваного наказу йому завдано моральної шкоди, яка виразилась у моральних переживаннях, душевних стражданнях та матеріальних втратах, приниженні його гідності та авторитету серед працівників.

Виходячи з цього, просить задовольнити позов.

Позивач у судовому засіданні позов підтримав.

Представник відповідача в судовому засіданні проти позову заперечувала.

Посилалася на те, що відповідно до п.2 розділу 7»Охорона праці» Колективного договору на 2015 - 2017 роки за порушення законодавчих та нормативних актів з охорони праці винні працівники притягуються, у тому числі, до матеріальної відповідальності.

В таблиці до Положення про оплату праці працівників підприємства наведена шкала критеріїв для обрахування коефіцієнтів трудової участі робітників.

Так, зокрема, одним з критеріїв оцінки для пониження КТУ є порушення вимог охорони праці та техніки безпеки, протипожежної безпеки, з показником до 20 % приробітку.

29 серпня 2017 року позивач виконував монтажні роботи по огородженню парапету покрівлі 3-ї черги на будівельному об'єкті під стрілою баштового крану «Лібхер - 91 ЕС» без будівельної каски.

Зазначений факт був зафіксований безпосередньо директором підприємства ОСОБА_4, головним інженером та безпосереднім керівником позивача - ОСОБА_5 та начальником дільниці ОСОБА_6 після проведення наради та проведення огляду об'єкта.

Після встановлення факту порушення позивач отримав зауваження від ОСОБА_5 та одягнув каску.

За результатами виявленого порушення був складений комісійний Акт від 29 серпня 2017 року, службова записка ОСОБА_5 та припис №11 від 29 серпня 2017 року інженера з охорони праці, на підставі яких в подальшому був виданий оскаржуваний наказ про притягнення позивача за вказані порушення до матеріальної відповідальності, а саме до зменшення приробітку (КТУ) до 20 %.

Вважаючи дії адміністрації такими, що відповідають вимогам закону, просить у позові відмовити.

Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку про часткове задоволення вимог позивача, виходячи з наступного.

Відповідно до ст.ст. 21, 24 КЗпП України трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства,установи,організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов"язується виконати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядку, а власник зобов"язується виплачувати працівникові заробітну плату.

Згідно зі ст. 139 КЗпП України працівники зобов'язані працювати чесно i сумлiнно, своєчасно i точно виконувати розпорядження власника або уповноваженого ним органу, додержувати трудової i технологiчної дисциплiни, вимог нормативних актiв про охорону працi, дбайливо ставитися до майна власника, з яким укладено трудовий договір.

Судом встановлено, що позивач працює в Державному підприємстві «Державний будівельний комбінат Управління справами Апарату Верховної Ради України» з 11 червня 1993 року токарем п'ятого розряду механічного цеху.

29 серпня 2017 року у складі бригади виконував роботи на об'єкті з будівництва «Торговельно - офісного комплексу з вбудованими приміщеннями та підземним паркінгом на перетині вул. Набережно - Хрещатицької та вул. ОСОБА_3 у Подільському районі м. Києва».

Згідно з Актом 29 серпня 2017 року, складеним та підписаним головним інженером ОСОБА_7, завідувачем виробництвом ОСОБА_5 та начальником дільниці ОСОБА_6 позивач, перебуваючи на об»єкті, у порушення правил техніки безпеки та вимог законодавства з охорони праці при виконанні монтажних робіт по огородженню парапету покрівлі на об'єкті під стрілою баштового крану «Либхер - 91 ЕС» працював без будівельної каски.

На підставі даного акту наказом №246 від 01 вересня 2017 року за невиконання вимог нормативно - правових актів з охорони праці при виконанні будівельно - монтажних робіт позивач був притягнутий до матеріальної відповідальності шляхом зменшення приробітку за серпень місяць 2017 року на 20 %.

Відповідно до розрахункового листа за серпень 2017 року дана сума складає з 1 062, 00 гр. і була утримана з його заробітку.

/ а. с. 5 - 6; 28; 50 - 51 /

Відповідно до ч.1 ст.142 КЗпП України трудовий розпорядок на підприємствах, в установах, організаціях визначається правилами внутрішнього трудового розпорядку, які затверджуються трудовими колективами за поданням власника або уповноваженого ним органу і виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) на основі типових правил.

Відповідно до розділу 7 Колективного договору на 2015 - 2017 року Державного будівельного комбінату Управління справами Верховної ради України адміністрація зобов'язується забезпечити суворе дотримання посадовими особами та інженерно - технічними працівниками статей Закону України «Про охорону праці» та нормативних актів про охорону праці.

За порушення законодавчих та нормативних актів «Про охорону праці» винні працівники притягуються до дисциплінарної, адміністративної, матеріальної, судової відповідальності згідно зі ст. 49 Закону України «Про охорону праці» та іншими актами законодавства.

Трудовий колектив зобов'язується чітко виконувати Правила внутрішнього розпорядку, належно дотримуватись трудової дисципліни, а також положень колективного договору щодо охорони праці та здоров'я, утримувати у порядку робоче місце, виконувати норми, правила, стандарти та інструкції з охорони праці.

Положенням про оплату праці працівників Державного будівельного комбінату Управління справами Верховної Ради України визначено критерії оцінки трудової участі, де зазначено, що за порушення вимог охорони праці та техніки безпеки, протипожежної безпеки КТУ понижується до 20 %.

/ а.с. 36 - 41; 44 - 48 /

Відповідно до ст. 14 Закону України «Про охорону праці» працівник зобов'язаний:

-дбати про особисту безпеку і здоров'я, а також про безпеку і здоров'я оточуючих людей в процесі виконання будь-яких робіт чи під час перебування на території підприємства;

-знати і виконувати вимоги нормативно-правових актів з охорони праці, правила поводження з машинами, механізмами, устаткуванням та іншими засобами виробництва, користуватися засобами колективного та індивідуального захисту;

-проходити у встановленому законодавством порядку попередні та періодичні медичні огляди.

Працівник несе безпосередню відповідальність за порушення зазначених вимог.

Закон України «Про охорону праці» за порушення законодавчих і інших нормативних актів про охорону праці передбачає дисциплінарну, адміністративну, матеріальну та кримінальну відповідальність.

Матеріальна відповідальність у вигляді грошової компенсації накладається на працівників і посадових осіб за шкоду, заподіяну підприємству та роботодавців за порушення вимог щодо охорони праці.

Загальними підставами покладення матеріальної відповідальності на працівника є:

- наявність прямої шкоди;

- вина працівника (у формі умислу або недбалості);

- протиправні дії (бездіяльність) працівника;

-наявність причинного зв'язку між винними і протиправними діями (бездіяльністю) працівника та завданою шкодою.

На працівника може бути покладена матеріальна відповідальність за наявності одночасно всіх перелічених умов, і відсутність хоча б однієї з них виключає матеріальну відповідальність.

Відповідно до ч.1 ст.3, ст.4 КЗпП України законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.

Законодавство про працю складається з Кодексу законів про працю України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього.

Відповідно до ст.10 КЗпП України колективний договір укладається на основі чинного законодавства, прийнятих сторонами зобов'язань з метою регулювання виробничих, трудових і соціально-економічних відносин і узгодження інтересів трудящих, власників та уповноважених ними органів.

За змістом статті 13 КЗпП України зміст колективного договору визначається сторонами в межах їх компетенції.

У колективному договорі встановлюються взаємні зобов'язання сторін щодо регулювання виробничих, трудових, соціально-економічних відносин, зокрема: зміни в організації виробництва і праці; забезпечення продуктивної зайнятості; нормування і оплати праці, встановлення форм, системи, розмірів заробітної плати та інших видів трудових виплат (доплат, надбавок, премій та ін.); встановлення гарантій, компенсацій, пільг; участі трудового колективу у формуванні, розподілі і використанні прибутку підприємства, установи, організації (якщо це передбачено статутом); режиму роботи, тривалості робочого часу і відпочинку; умов і охорони праці; гарантій діяльності профспілкової чи інших представницьких організацій трудящих.

Як зазначено вище, Положенням про оплату праці працівників, яке є додатком до Колективного договору, встановлені критерії для обрахування коефіцієнтів трудової участі працівників, одним з яких для пониження КТУ є порушення вимог охорони праці та техніки безпеки, протипожежної безпеки.

Відповідно до ст. 252-1 КЗпП України трудовий колектив підприємства утворюють усі громадяни, які своєю працею беруть участь у його діяльності на основі трудового договору (контракту, угоди), а також інших форм, що регулюють трудові відносини працівника з підприємством.

Повноваження трудового колективу визначаються законодавством.

Згідно зі ст.252-7 КЗпП України колектив бригади може розподіляти колективний заробіток із застосуванням коефіцієнта трудової участі.

Коефіцієнти членам бригади затверджуються колективом бригади за поданням бригадира (ради бригади).

При застосуванні коефіцієнта трудової участі заробітна плата працівника не може бути нижчою від встановленого державою мінімального розміру (стаття 95).

З консультативного висновку Міністерства соціальної політики України « Про коефіцієнт трудової участі» від 19 грудня 2012 року коефіцієнт трудової участі - це узагальнений показник, який відображає реальний вклад кожного члена бригади в загальні результати роботи з обліком індивідуальної продуктивності, якості праці та ставлення до неї.

До умов колективного договору належать умови, якими встановлюються форми, системи, розміри заробітної плати та інших видів трудових виплат (доплат, надбавок, премій тощо); встановлення гарантій, компенсацій, пільг; умови регулювання фондів оплати праці та встановлення міжкваліфікаційних (міжпосадових) співвідношень в оплаті праці тощо (ст.7 Закону України «Про колективні договори і угоди»).

Якщо застосовується колективна організація праці, на підприємстві розробляється та затверджується як додаток до колективного договору положення про бригадну організацію та оплату праці, в якому, зокрема, визначається, як саме розподіляється заробітна плата між членами бригади.

За колективної оплати праці заробіток підраховується на основі загальних результатів праці бригади. Питання забезпечення відповідності оплати праці робітників їхньому особистому внеску вирішує трудовий колектив бригади.

Розподіл колективного заробітку між членами бригади провадиться відповідно до присвоєних тарифних розрядів та фактично відпрацьованого часу. З метою більш чіткого обліку індивідуального внеску кожного робітника в результати колективної праці бригади за рішенням її загальних зборів під час розподілу заробітної плати застосовується коефіцієнт трудової участі (КТУ).

Як зазначено вище, рішення про пониження КТУ позивача мало місце за наказом керівника підприємства згідно з Актом, складеним тими ж керівними працівниками відповідача.

Будь-яких доказів про участь трудового колективу в цьому, як того вимагає закон, представник відповідача суду не надав.

Виходячи з обставин пониження КТУ позивача, змісту наказу, мало місце не пониження КТУ відповідно до Положення, а притягнення його до матеріальної відповідальності.

Відповідно до ст. 138 КЗпП України для покладення на працівника матеріальної відповідальності за шкоду власник або уповноважений ним орган повинен довести наявність умов, передбачених статтею 130 цього Кодексу.

За змістом ст. 130 КЗпП України працівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на них трудових обов'язків.

При покладенні матеріальної відповідальності права і законні інтереси працівників гарантуються шляхом встановлення відповідальності тільки за пряму дійсну шкоду, лише в межах і порядку, передбачених законодавством, і за умови, коли така шкода заподіяна підприємству, установі, організації винними протиправними діями (бездіяльністю) працівника.

Ця відповідальність, як правило, обмежується певною частиною заробітку працівника і не повинна перевищувати повного розміру заподіяної шкоди, за винятком випадків, передбачених законодавством.

За наявності зазначених підстав і умов матеріальна відповідальність може бути покладена незалежно від притягнення працівника до дисциплінарної, адміністративної чи кримінальної відповідальності.

Тобто, для притягнення працівника до матеріальної відповідальності за порушення вимог техніки безпеки та охорони праці повинна бути доведеною пряма дійсна шкода, завдана підприємству його протиправними діями чи бездіяльністю.

Пленум Верховного Суду України в п. 3 постанови № 14 від 29 грудня 1992 року «Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками» роз'яснив, що за трудовим законодавством суб'єктом матеріальної відповідальності може бути лише працівник, який знаходиться в трудових правовідносинах з підприємством, установою, організацією і заподіяв матеріальну шкоду внаслідок невиконання чи неналежного виконання трудових обов'язків, покладених на нього трудовим договором.

Пунктом 4 Постанови визначено, що трудові обов'язки працівника визначаються законодавством, трудовим договором, посадовою інструкцією, наказами керівника тощо.

При покладенні матеріальної відповідальності права і законні інтереси працівників гарантуються шляхом встановлення відповідальності тільки за пряму дійсну шкоду, лише в межах і порядку, передбачених законодавством, і за умови, коли така шкода заподіяна підприємству, установі, організації винними протиправними діями (бездіяльністю) працівника (ч.2 ст.130 КЗпП).

Згідно з ч.2 ст.130 КЗпП умовами настання матеріальної відповідальності працівника є:

1) пряма дійсна шкода;

2) протиправна поведінка працівника;

3) вина в діях чи бездіяльності працівника;

4) прямий причинний зв'язок між протиправною і винною дією чи бездіяльністю працівника і шкодою, яка настала.

Протиправна поведінка працівника - це поведінка працівника, який не виконує чи неналежним чином виконує трудові обов'язки, передбачені приписами правових норм, трудовими договорами, наказами та розпорядженнями підприємств, установ та організацій.

Обов'язковою умовою притягнення працівника до матеріальної відповідальності є вина.

Зі змісту ч. 2 ст. 130 КЗпП матеріальна відповідальність працівника настає тільки за наявності його вини в заподіянні підприємству, установі, організації майнової шкоди.

Виходячи з викладеного вище, суд вважає обгрунтованими вимоги позивача в цій частині.

Відповідно до ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством.

За змістом даної норми закону підставою для відшкодування моральної шкоди є факт порушення прав працівника у сфері трудових відносин, яке призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

У п. 13 постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 3.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (з відповідними змінами) роз»яснено, що відповідно до ст. 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв»язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.

Таку ж позицію висловив Верховний Суд України в постанові № 6-23 цс12 від 25 квітня 2012 року, яка є обов?язковою для суду.

Виходячи з цих обставин, висновку суду про порушення прав позивача з боку відповідача, виходячи з засад розумності та справедливості, а також співрозмірності порушення прав позивача та суми моральної шкоди, яку просить стягнути з відповідача позивач, суд приходить до висновку про стягнення з відповідача на користь позивача 300, 00 гр. в відшкодування моральної шкоди.

Суд не знаходить підстав для задоволення вимог позивача в частині скасування наказу про притягнення його до матеріальної відповідальності виходячи з того, що, з точки зору трудового законодавства, видавати та скасовувати накази віднесено до компетенції власника або уповноваженого ним органу, а до компетенції суду належить їх перевірка на предмет законності чи незаконності, а тому оспорюваний позивачем наказ про притягнення до матеріальної відповідальності підлягає лише визнанню незаконним, оскільки права позивача таким чином будуть захищені.

Відповідно до ч.ч. 1, 6 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Згідно з п.3 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі у справах про стягнення заробітної плати та поновлення на роботі.

При зверненні до суду позивачем судовий збір сплачений не був, а тому він у зв?язку з задоволенням вимог позивача підлягає стягнення з відповідача на користь держави.

Керуючись ст. ст. 21, 24, 130, 137, 138, 139, 142, 237-1, 252-1, 252-7 Кодексу законів про працю України, ст.14, 44 Закону України «Про охорону праці», ст. ст. 4, 5, 12, 13, 76 - 82, 141, 259, 263 - 265, 268, 273 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В :

Позов задовольнити частково.

Визнати незаконним наказ Державного підприємства «Державний будівельний комбінат Управління справами Апарату Верховної Ради України» №246 від 01 вересня 2017 року « Про притягнення до матеріальної відповідальності за порушення вимог техніки безпеки та хорони праці при виконанні будівельно-монтажних робіт».

Стягнути з Державного підприємства «Державний будівельний комбінат Управління справами Апарату Верховної Ради України» / 01021 м. Київ вул. Грушевського, 5, / на користь ОСОБА_1 / 03151 АДРЕСА_1, ІН: НОМЕР_1 / 1062, 00 гр. заробітної плати та 300, 00 гр. в відшкодування моральної шкоди та 1280, 00 гр. судового збору.

В решті позову відмовити.

Стягнути з Державного підприємства «Державний будівельний комбінат Управління справами Апарату Верховної Ради України» / 01021 м. Київ вул. Грушевського, 5, / на користь держави 640, 00 гр. судового збору.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Апеляційного суду м. Києва.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено 22 червня 2018 року.

Суддя: Л.А.Шереметьєва