Постанова

Іменем України

23 травня 2018 року

м. Київ

справа № 454/2770/15-ц

провадження № 61-7798св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Хопти С. Ф.,

суддів: Білоконь О. В., Гулька Б. І., Синельникова Є. В., Черняк Ю. В. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1,

відповідач - ОСОБА_2,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - Садівничий кооператив «Садівник»,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Апеляційного суду Львівської області від 21 вересня 2017 року у складі колегії суддів: Савуляка Р. В., Крайник Н. П., Мельничук О. Я.,

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2015 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - Садівничий кооператив «Садівник» (далі - СК «Садівник»), про встановлення факту проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу та визнання майна спільною сумісною власністю.

Позовну заяву мотивовано тим, що з грудня 1999 року вона та ОСОБА_2 проживали однією сім'єю без реєстрації шлюбу у її квартирі АДРЕСА_1.

Під час спільного проживання за договором купівлі-продажу від 05 листопада 2001 року вони набули право власності на земельну ділянку з садовим будинком у СК «Садівник» у селі Велике Сокальського району Львівської області. ОСОБА_2 підписав договір і оформив державний акт на право власності на земельну ділянку 19 грудня 2001 року. У період з 2002 по 2014 рік вони побудували ще один садовий будинок. У кінці 2014 року ОСОБА_2 без попередження та жодних пояснень виїхав з її помешкання та припинив спільне проживання із нею.

ОСОБА_1 вважає, що вказане майно придбано за спільні кошти під час спільного проживання, а тому воно є спільною сумісною власністю її та ОСОБА_2

Оскільки між сторонами не досягнуто згоди щодо добровільного поділу земельної ділянки та садового будинку у СК «Садівник», що знаходяться на території Поторицької сільської ради Сокальського району Львівської області, позивач просила встановити факт проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу її та ОСОБА_2 у період з грудня 1999 року по грудень 2014 року та визнати нерухоме майно об'єктом спільної сумісної власності.

Рішенням Сокальського районного суду Львівської області від 27 березня 2017 року у складі судді Веремчука О. А. позов ОСОБА_1 задоволено.

Встановлено факт проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у період з грудня 1999 року по грудень 2014 рік.

Визнано об'єктом спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 земельну ділянку площею 0,0551 га та садовий будинок АДРЕСА_2.

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що до правовідносин, які виникли між сторонами, підлягають застосуванню норми Кодексу про шлюб та сім'ю України 1969 року. Оскільки позивачем доведено факт проживання з відповідачем однією сім'єю без реєстрації шлюбу у період з грудня 1999 року по грудень 2014 року, то позовні вимоги у цій частині підлягають задоволенню. Крім того, спірне нерухоме майно набуто відповідачем до 01 січня 2014 року без встановлення часток ОСОБА_1 та ОСОБА_2, на які вони мають право у спільному майні. Статтею 17 Закону України «Про власність» у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, передбачено, що майно, яке придбано внаслідок спільної праці членів сім'ї, є їх спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними. Відповідно до частини другої статті 64 Житлового кодексу Української РСР до членів сім'ї наймача належить дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Спільне проживання та ведення господарства ОСОБА_1 і ОСОБА_3 у період з 1999 року до грудня 2014 року підтверджується показаннями свідків. Як доказ спільної участі у набутті права власності на нерухоме майно ОСОБА_1 надала інформацію із банківської установи про переказ нею коштів на ім'я ОСОБА_2 у період з 2012 - 2014 роки.

Рішенням Апеляційного суду Львівської області від 21 вересня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено, рішення Сокальського районного суду Львівської області від 27 березня 2017 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким у позові відмовлено.

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Рішення суду апеляційної інстанції мотивовано тим, що судом першої інстанції помилково застосовано до спірних правовідносин норми статті 22 Кодексу про шлюб та сім'ю України, норми Сімейного кодексу України та Цивільного кодексу України. Показання свідків та спільні фотографії святкування весілля і відпочинку на природі ОСОБА_2 і ОСОБА_1, на підставі яких суд першої інстанції дійшов висновку про наявність підстав для встановлення факту спільного проживання сторін однією сім'єю без реєстрації шлюбу у період з грудня 1999 року по 2014 рік, не можуть бути визначальними у вирішенні цього питання. Отже, у суду першої інстанції не було правових підстав для задоволення позову.

ОСОБА_1 у касаційній скарзі, поданій до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила скасувати рішення суду апеляційної інстанції та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційну скаргу мотивовано тим, що рішення суду апеляційної інстанції ухвалено з порушенням норм матеріального права - статей 3, 36, 74 Сімейного кодексу України. Висновок апеляційного суду про те, що позивач з відповідачем ніколи не проживали однією сім'єю та сторони мешкали за різними адресами, є передчасним. Крім того, суд апеляційної інстанції неправомірно виходив із того, що згідно зі статтею 13 Кодексу про шлюб та сім'ю України 1969 року, який діяв на час виникнення спірних правовідносин, права та обов'язки подружжя виникають лише на підставі шлюбу, укладеного у державних органах.

У березні 2018 року ОСОБА_2 подав до суду відзив на касаційну скаргу, у якому зазначав, що судом першої інстанції неправильно застосовано норми матеріального права, що призвело до неправильного вирішення спору. Апеляційний суд, встановивши наявність таких порушень, скасував рішення суду попередньої інстанції та ухвалив законне і обґрунтоване рішення. Твердження ОСОБА_4 про те, що у період з 2012 по 2014 роки вона переказувала на його банківський рахунок грошові кошти, не є доказом їхньої спільної праці, внаслідок якої сторони набули право власності на спірне майно, оскільки ці кошти вона раніше отримувала від нього у борг та протягом вказаного періоду повертала суму боргу.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

18 січня 2018 року справу передано до Верховного Суду.

Згідно із частиною третьою статті 3 ЦПК України, провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час виникнення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду вважає, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Згідно з вимогами частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати та вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Положеннями частини другої статті 389 ЦПК України визначено підставами касаційного оскарження неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Судами встановлено, що 05 листопада 2001 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_2 укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки, за умовами якого відповідач набув право власності на земельну ділянку площею 0,0551 га для ведення садівництва, розташовану на території СК «Садівник» Поторицької сільської ради Сокальського району Львівської області.

На підставі вказаного договору купівлі-продажу 19 грудня 2001 року Поторицькою сільською радою Сокальського району Львівської області видано ОСОБА_2 державний акт на право власності на землю серії НОМЕР_1.

Згідно зі свідоцтвом про право власності на будівлі, виданим 07 лютого 2002 року виконавчим комітетом Поторицької сільської ради Сокальського району Львівської області на підставі рішення від 24 січня 2002 року № 2 ОСОБА_2 на праві приватної власності належить садовий будинок АДРЕСА_2.

Згідно з пунктом 1 розділу VII Прикінцевих положень Сімейного кодексу України цей Кодекс набирає чинності разом з набранням чинності ЦК України, тобто з 01 січня 2004 року. Сімейний Кодекс України не має зворотної сили, тобто до сімейних правовідносин, які вже існували на цю дату, його норми застосовуються лише у частині тих прав і обов'язків, що виникли після набрання ним чинності.

Відповідно до правовстановлюючих документів земельна ділянка площею 0,0551 га та садовий будинок АДРЕСА_2, придбано до набрання чинності Сімейним Кодексом України.

Пунктом 12 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 1998 року № 16 «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім'ю України» у редакції, яка була чинною на момент виникнення спірних правовідносин, роз'яснено, що правила статей 22, 28, 29 Кодексу про шлюб та сім'ю України не застосовуються до спорів про поділ майна осіб, які живуть однією сім'єю, але не перебувають у зареєстрованому шлюбі. Такі спори мають вирішуватися згідно із пунктом першим статті 17 Закону України «Про власність», відповідних норм Цивільного кодексу України і з урахуванням роз'яснень, даних Пленумом Верховного Суду України в пункті п'ятому постанови від 22 грудня 1995 року № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності».

Згідно із частиною першою статті 17 Закону України «Про власність», який був чинним на час виникнення спірних правовідносин, майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім'ї, є їх спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними.

Частиною другою статті 112 ЦК Української РСР 1963 року визначено, що сумісною власністю є спільна власність без визначення часток.

За змістом пункту 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 29 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, розглядаючи позови, пов'язані з спільною власністю громадян, суди повинні виходити з того, що відповідно до чинного законодавства спільною сумісною власністю є не лише майно, нажите подружжям за час шлюбу (статті 16 Закону «Про власність», стаття 22 Кодексу про шлюб та сім'ю України), а й майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім'ї, або майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що об'єдналися для спільної діяльності, коли укладеною між ними письмовою угодою визначено, що воно є спільною сумісною власністю (пункт 1, пункт 2 статті 17, стаття 18 Закону України «Про власність»).

Отже, враховуючи вищевикладені положення законодавства України та роз'яснення Верховного Суду України, майно, набуте до набуття чинності Сімейним кодексом України під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є об'єктом їхньої спільної сумісної власності за сукупності таких умов: 1) майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб, як сім'ї (при цьому спільною працею осіб слід вважати їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об'єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету); 2) інше не встановлено письмовою угодою між ними.

Апеляційний суд, скасовуючи рішення суду першої інстанції, виходив у тому числі із того, що спірні правовідносини між сторонами виникли до 01 січня 2004 року, тобто до набрання чинності ЦК України та СК України, а тому до правовідносин, які виникли між сторонами, підлягають застосуванню виключно норми Цивільного кодексу Української РСР 1963 року та норми Кодексу про шлюб та сім'ю України 1969 року. Проте апеляційний суд не врахував, що позивачка просила встановити факт проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу у період з грудня 1999 року по грудень 2014 року. У позовній заяві вона також вказувала на те, що за період з 2002 по 2014 роки нею разом із відповідачем побудовано ще один садовий будинок, крім того будинку, який зареєстровано за відповідачем на підставі свідоцтва про право власності на будівлі від 07 лютого 2002 року. Враховуючи період будівництва цього садового будинку, просила визнати його спільною сумісною власністю її та відповідача на підставі статті 74 СК України.

Крім того, апеляційний суд, скасовуючи рішення Сокальського районного суду Львівської області від 27 березня 2017 року, обмежився узагальнюючою тезою про те, що ОСОБА_2 та ОСОБА_1 у зареєстрованому шлюбі ніколи не перебували, мають різні сім'ї. У порушення статті 303 та пункту 3 частини першої статті 316 ЦПК України 2004 року у рішенні апеляційного суду не зазначено, з яких мотивів і на підставі яких положень закону судом зроблено висновок про те, що показання свідків ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, які були попереджені про кримінальну відповідальність, що підтверджується присягами та розписками, наявними у матеріалах справи (а.с. 82-85, том 1), та письмові докази, на підставі яких суд першої інстанції дійшов висновку про факт спільного проживання сторін однією сім'єю без реєстрації шлюбу у період з грудня 1999 року по грудень 2014 року, не можуть бути визначальними у вирішенні даного питання.

Статтею 213 ЦПК України 2004 року передбачено, що рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону рішення апеляційного суду не відповідає.

Відповідно до частини першої статті 303 ЦПК України 2004 року під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з частиною першою статті 304 ЦПК України 2004 року справа розглядається в апеляційному суді за правилами, встановленими для розгляду справи судом першої інстанції, з винятками і доповненнями, встановленими законом.

Виходячи з вимог статті 316 ЦПК України 2004 року, обов'язковою складовою частиною змісту рішення суду апеляційної інстанції є мотивувальна частина, в якій зазначаються мотиви зміни рішення, скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення; встановлені судом першої інстанції та не оспорені обставини, а також обставини, встановлені апеляційним судом, і визначені відповідно до них правовідносини; чи були і ким порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси, за захистом яких особа звернулася до суду; назви, статті, її частини, абзацу, пункту, підпункту закону, на підставі якого вирішено справу, а також процесуального закону, яким суд керувався.

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини принцип належного здійснення правосуддя передбачає, що у рішеннях судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позиції сторін, орган влади зобов'язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland) від 01 липня 2003 року, пункт 36). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає у тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватися публічний контроль здійснення правосуддя (рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. Finland) від 27 вересня 2001 року, пункт 30).

Відповідно до пункту першого частини третьої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази.

Апеляційний суд не встановив фактичних обставин справи, від яких залежить її правильне вирішення, тому ухвалене у справі рішення апеляційного суду підлягає скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

При новому розгляді справи суду необхідно звернути увагу на те, що до спірних сімейних правовідносин, які мають триваючий характер, застосовуються норми як Кодексу про шлюб та сім'ю України, так і СК України. Правова підстава для встановлення факту проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу з'явилась лише з набранням чинності СК та ЦПК України 2004 року. Такий факт, встановлений судом, породжує юридичні наслідки, у тому числі майнового характеру, і не лише в частині визначення статусу майна, яке є об'єктом спору у даній справі.

Керуючись статтями 400, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Апеляційного суду Львівської області від 21 вересня 2017 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий С. Ф. Хопта

Судді: О. В. Білоконь

Б. І. Гулько

Є. В. Синельников

Ю. В. Черняк