Ухвала

04 червня 2018 року

м. Київ

справа № 320/3071/15-ц

провадження № 61-16762ск18

Верховний Суд у складі судді Касаційного цивільного суду Усика Г. І. розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 02 листопада 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Запорізької області від 21 березня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_2, ОСОБА_1 до ОСОБА_3, третя особа - товариство з обмеженою відповідальністю «Маттіол» про визнання договору найму житла укладеним,

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2018 року до Верховного Суду надійшла касаційна скарга ОСОБА_1 на рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від

02 листопада 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Запорізької області від

21 березня 2017 року з пропуском строку на касаційне оскарження.

У касаційній скарзі заявник просив поновити процесуальний строк, посилаючись на те, що він не був присутнім при проголошенні ухвали апеляційного суду, повний текст зазначеної ухвали не отримав, з її змістом ознайомився у Єдиному державному реєстрі судових рішень.

Крім того, зазначав, що причини пропуску вказаного строку є поважними та зумовлені змінами у ЦПК України процедури перегляду рішень касаційної інстанції з підстав неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах та невідповідності судового рішення суду касаційної інстанції, викладеному у постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права. Про ухвалення різних за змістом рішень у подібних правовідносинах він дізнався лише у січні 2018 року.

Ухвалою Верховного Суду від 23 квітня 2018 року наведені заявником причини пропуску строку на касаційне оскарження було визнано неповажними. Касаційну скаргу залишено без руху, надано строк для зазначення інших поважних причин його пропуску та надання належних доказів на їх підтвердження.

У травні 2018 року на виконання зазначеної ухвали суду ОСОБА_1 подав клопотання про поновлення строку для подання касаційної скарги.

На обгрунтування клопотання зазначав, що пропуск строку на касаційне оскарження зумовлений набранням чинності новою редакцією ЦПК України у зв'язку з чим заявник не мав можливості звернутися із заявою про перегляд незаконних рішень з підстав неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах.

Розглянувши клопотання ОСОБА_1 вважаю, що воно не підлягає задоволенню оскільки, наведені підстави для поновлення строку, ухвалою Верховного Суду від 23 квітня 2018 року були визнані неповажними. Будь-яких інших підстав, які б об'єктивно були непереборними та не залежали від волевиявлення заявника звернутися із касаційною скаргою у встановлений законом строк та перешкоджали вжиттю всіх необхідних заходів для реалізації права на касаційне оскарження, ОСОБА_1 не зазначено, а тому немає підстав для поновлення строку на касаційне оскарження.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 3 квітня 2008 року у справі

№ 3236/03 «Пономарьов проти України» зазначено, що правова система багатьох країн-членів передбачає можливість продовження строків, якщо для цього є обґрунтовані підстави. Разом з тим, якщо строк на оскарження поновлений зі спливом значного періоду часу та за підстав, які не видаються переконливими таке рішення може порушити принцип юридичної визначеності. Вирішення питання щодо поновлення строку на оскарження перебуває в межах дискреційних повноважень національних судів, однак такі повноваження не є необмеженими. Від судів вимагається вказувати підстави. Однією із таких підстав може бути, наприклад, неповідомлення сторін органами влади про прийняті рішення у їхній справі. Проте навіть тоді можливість поновлення не буде необмеженою, оскільки сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження (Пономарьов проти України, № 3236/03, § 41, ЄСПЛ, від 3 квітня 2008 року).

Поновлення процесуального строку зі спливом встановленого строку та за підстав, які не видаються переконливими може свідчити про порушення принципу юридичної визначеності.

У кожній конкретній справі суди мають грунтовно перевіряти, чи підстави для поновлення строків для оскарження виправдовують втручання у принцип res judicata. При цьому на осіб, які беруть участь у справі, покладається обов'язок демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду і не допускати свідомих маніпуляцій та ухилень від отримання інформації про рух справи.

Безпідставне поновлення строку на оскарження судового рішення, що набрало законної сили, є порушенням вимог статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Як зазначив Європейський суд з прав людини у рішенні від 29 жовтня 2015 року

у справі № 320/53/13 «Устименко проти України» право на справедливий судовий розгляд, гарантоване пунктом 1 статті 6 Конвенції, повинно тлумачитися у світлі Преамбули Конвенції, відповідна частина якої проголошує верховенство права спільною спадщиною Високих Договірних Сторін. Одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, який передбачає дотримання принципу res judicata, тобто принципу остаточності рішення, згідно з яким жодна зі сторін не має права домагатися перегляду остаточного і обов'язкового рішення лише

з метою повторного слухання справи і постановлення нового рішення. Відхід від цього принципу можливий лише коли він зумовлений особливими непереборними обставинами.

Відповідно до пункту 4 частини другої статті 394 ЦПК України суддя-доповідач відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі якщо скаржником в строк, визначений судом, не подано заяву про поновлення строку на касаційне оскарження або наведені підстави для поновлення строку на касаційне оскарження, визнані судом неповажними.

Ураховуючи, що ОСОБА_1 не наведено об'єктивних підстав для поновлення строку на касаційне оскарження у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити.

Крім того, касаційна скарга містить вимоги про скасування ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від

26 липня 2017 року, якою касаційну скаргу ОСОБА_2 відхилено, а рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 02 листопада

2016 року та ухвалу Апеляційного суду Запорізької області від 21 березня 2017 року залишено без змін.

Перелік судових рішень, які можуть бути оскаржені у касаційному порядку до Верховного Суду визначений статтею 389 ЦПК України, зокрема рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанови суду апеляційної інстанції, ухвали суду апеляційної інстанції.

Чинним ЦПК України не передбачено повноважень Верховного Суду щодо скасування ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 26 липня 2017 року з підстав неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах.

Керуючись статтями 389, 394 ЦПК України,

У Х В А Л И В :

У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 02 листопада 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Запорізької області від 21 березня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_2, ОСОБА_1 до ОСОБА_3, третя особа - товариство з обмеженою відповідальністю «Маттіол» про визнання договору найму житла укладеним відмовити.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити заявнику.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя Г. І. Усик