Провадження № 22-ц/772/916/2018
Головуючий у суді 1-ї інстанції Бар'як А. С.
Доповідач:Зайцев А. Ю.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 червня 2018 рокуСправа № 127/20638/17м. Вінниця

Апеляційний суд Вінницької області у складі:

Головуючого судді : Зайцева А.Ю.,

суддів : Ковальчука О.В., Сала Т.Б.,

за участю секретаря судового засідання : Куленко О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, третя особа: Департамент адміністративних послуг Вінницької міської ради, про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, зняття з реєстраційного обліку та виселення,

за апеляційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 13.02.2018 року в частині вирішення позовних вимог про виселення, ухвалене у складі судді Бар'яка А.С., повне рішення виготовлено 19.02.2018 року, та додаткове рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 19.02.2018 року, ухвалене у складі судді Бар'яка А.С., повне додаткове рішення виготовлено 19.02.2018 року, -

в с т а н о в и в :

У вересні 2017 року ОСОБА_3 звернулася у суд з позовом до ОСОБА_4, третя особа: Департамент адміністративних послуг Вінницької міської ради, про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, зняття з реєстраційного обліку та виселення.

Позов обґрунтовано тим, що вона є власником квартири АДРЕСА_1, в якій зареєстрована відповідач по справі - колишня дружина її сина ОСОБА_4, яка не проживає в даній квартирі з вересня 2013 року та самостійно знятись з реєстраційного обліку за вказаною адресою відмовляється.

Зазначає, що вона у 2016 році намагалась в судовому порядку захистити свої права в даних правовідносинах звернувшись у суд з позовом про усунення перешкод в користуванні спірною квартирою шляхом визнання ОСОБА_4 такою, що втратила право користування квартирою, а ОСОБА_4 звернулася із зустрічним позовом про вселення у квартиру її та малолітньої доньки ОСОБА_5.

Рішенням Апеляційного суду Вінницької області від 14.09.2016 року скасовано рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 14.06.2016 року, позов ОСОБА_3 залишено без задоволення, а зустрічний позов ОСОБА_4 задоволено частково, вирішено вселити ОСОБА_4 разом з малолітньою донькою ОСОБА_5 до спірної квартири.

Вказує, що рішення апеляційного суду їй було відмовлено в позові у зв'язку з невірно обраним способом захисту, із зазначенням про наявність підстав для задоволення вимог ОСОБА_4 та захисту її прав як наймача відповідного житла. При цьому судом апеляційної інстанції було встановлено, що ОСОБА_4 не є членом сім'ї ОСОБА_3, а правовідносини, які виникли між сторонами, повинні регулюватися ст. 158-170 ЖК УРСР та главою 59 ЦК України.

Вважає, що відповідач втратила право на користування даним житлом, оскільки фактично не проживає в такому приміщенні, попри попередження власника спірної квартири за три місяці не звільнила спірну квартиру, проігнорувала вимоги щодо укладення договору найму житлового приміщенням в письмовій формі з визначенням розміру плати за користування житлом, не сплачує квартплату та комунальні послуги за спірну квартиру, хоча вселена у неї, відповідач розірвала шлюб з сином позивача - ОСОБА_6.

Виходячи з наведеного, положень ст. ст. 1, 11, 15, 16, 317, 319, 386, 391, 406 ЦК України, ст. ст. 71, 72, 156 ЖК України, ОСОБА_3 просила :

1) визнати ОСОБА_4 такою, що втратила право користування квартирою № 38 в будинку № 18 по вулиці Стрілецька в м. Вінниця, що належить ОСОБА_3;

2) зняти ОСОБА_4 з реєстрації місця проживання за адресою АДРЕСА_1

3) виселити ОСОБА_4 з квартири АДРЕСА_1

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 13.02.2018 року позов задоволено частково.

Визнано ОСОБА_4 такою, що втратила право на користування квартирою АДРЕСА_1

Виселено ОСОБА_4 з квартири АДРЕСА_1, що належить на праві власності ОСОБА_3

В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь держави 1280 грн. судового збору.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що право на проживання та користування належним позивачеві житлом у відповідача ОСОБА_4 виникло та пов'язувалось із тим, що вона перебувала у шлюбі із сином позивача та була членом сім'ї сина позивача, внаслідок чого ОСОБА_3, як власник відповідного житла, надала згоду як на проживання, так і на здійснення реєстрації місця проживання в такому житлі ОСОБА_4, відтак, з моменту припинення шлюбу між сином позивача та ОСОБА_4, в силу чого відповідач перестала бути членом сім'ї сина позивача, перестали існувати ті юридичні факти (конкретні життєві обставини), які були підставою для надання позивачем згоди на проживання та на здійснення реєстрації в належному їй на праві власності майні.

Суд також виходив з того, що між сторонами в спірних правовідносинах не укладався договір найму відповідного житла у спосіб передбачений законодавством, зокрема згідно вимог ч. 1 ст. 811 ЦК України та ст. 158 ЖК УРСР, а тому в результаті фактичного припинення шлюбних відносин із сином позивача, з огляду на відсутність в квартирі особистих речей ОСОБА_4, що вказує на те, що відповідачка фактично не проживає в такому житлі, суд дійшов висновку, що відповідне право ОСОБА_4 на користування чужим майном (сервітут) припинилось, оскільки припинились обставини, які були підставою для встановлення такого сервітуту.

Відмовляючи в задоволенні позовної вимоги про зняття відповідача з реєстрації місця проживання суд виходив з того, що правових підстав для задоволення даної вимоги немає, адже правовідносини щодо реалізації правового механізму зняття з реєстрації місця проживання врегульовано на рівні норм чинного законодавства з визначенням чіткого суб'єкта, уповноваженого законодавством на вчинення таких дій, а тому без дотримання особами відповідного правового механізму у визначений законодавством спосіб та без можливого настання відповідних спірних правовідносин з даного приводу неможливе їх врегулювання судом з прийняттям відповідного рішення, при цьому, суд не наділений повноваженнями щодо прийняття рішення про зняття з реєстрації місця проживання, що відноситься до компетенції, в даному випадку, Департаменту адміністративних послуг Вінницької міської ради.

Додатковим рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 19.02.2018 року стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 5130 грн., що становить суму судових витрат, понесених на професійну правничу допомогу.

Додаткове рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що оскільки позов задоволено частково, тому понесені судові витрати позивача на професійну правничу допомогу підлягають розподілу пропорційно розміру задоволених позовних вимог, зі стягненням з відповідача на користь позивача 5130 грн. 00 коп. (7694,96 / 3 х 2).

Не погоджуючись із рішенням суду в частині вирішення позовних вимог про виселення та додатковим рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_4 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповноту з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд визнав встановленими, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушенням та неправильним застосуванням норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду в частині виселення та додаткове рішення скасувати та ухвалити нове про відмову в задоволенні позову та стягненні судових витрат.

Подана апеляційна скарга обґрунтована тим, що судом першої інстанції помилково не застосовано до спірних правовідносин положення ст. 405 ЦК України, не з'ясовано термін її відсутності у квартирі та причини відсутності.

Також посилається на те, що місцевим судом не було враховано рішення Апеляційного суду Вінницької області від 14.09.2018 року, яким ОСОБА_4 та її малолітню дочку було виселено із квартири не в порядку передбаченому законом, а тому зустрічний позов ОСОБА_4 про вселення задоволено частково.

Зазначає, що вона неодноразово зверталася в правоохоронні органи з приводу притягнення ОСОБА_3 до відповідальності щодо обмеження її з малолітньою дочкою у користуванні квартирою, однак суд першої інстанції при розгляді справи не дав оцінки цим обставинам.

Вказує, що суд першої інстанції при вирішенні справи не врахував положення ст. 11 ЦК України, відповідно до якої підставами виникнення цивільних прав та обов'язків є, зокрема інші юридичні факти. Цивільні права та обов'язки виникають також безпосереднього з рішення суду.

Також посилається на те, що судом першої інстанції не було повідомлено відповідача належним чином про дату, час і місце проведення судового засідання щодо ухвалення додаткового рішення у справі. Крім цього, зазначає, що заява представника позивача про винесення додаткового рішення у справі з відповідними розрахунками була подана в суд лише о 10:23 год. 19.02.2018 року, тобто в день ухвалення додаткового рішення. Вказує, що судом першої інстанції було порушено принцип співмірності при стягненні з неї судових витрат на користь позивача.

Посилається на те, що спір у даній справі є наслідком неправильних попередніх дій сторони позивача, так як при попередньому розгляді між сторонами аналогічного спору, рішенням Апеляційного суду Вінницької області від 14.09.2017 року у цивільній справі № 127/1601/16-ц ОСОБА_3 було відмовлено в задоволенні її позову до неї стосовно користування спірною квартирою через невірно обраний спосіб захисту, а тому, згідно ч. 9 ст. 141 ЦПК України, суд має право покласти витрати саме на таку сторону незалежно від кінцевого результату розгляду справи.

У відзиві на апеляційну скаргу, ОСОБА_7, який діє в інтересах ОСОБА_3, посилаючись на необґрунтованість апеляційної скарги, просить залишити її без задоволення, а рішення та додаткове рішення - без змін.

Відзив обґрунтовано тим, що судом першої інстанції ухвалено рішення з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а аргументи відзиву на позов вірно визнані судом безпідставними. Висновки суду першої інстанції ОСОБА_7, який діє в інтересах ОСОБА_3, вважає вірними та наведені в апеляційній скарзі доводи, на думку представника, не спростовують їх.

Зазначає також, що представник відповідача знав про дату та час вирішення питання про ухвалення додаткового рішення у справі, так як був присутній при оголошенні скороченої частини рішення суду першої інстанції, в якому зазначено, що призначено судове засідання для вирішення питання про судові витрати, понесені позивачем, на 19.02.2018 року на 11 год. 00 хв.

Згідно з ч. 3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до п. п. 8, 9 п. 1 розділу ХІІІ Перехідних положень ЦПК України в редакції Закону № 2137-VIII від 03.10.2017 року до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується. Справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників судового процесу, перевіривши матеріали справи і обговоривши підстави апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, виходячи з наступного.

За змістом ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Оскільки ОСОБА_4 оскаржила рішення суду першої інстанції лише в частині її виселення, апеляційний суд не перевіряє законність і обґрунтованість рішення в частині визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням.

Стаття 263 ЦПК України визначає, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині не відповідає вимогам ст. 263 ЦПК України.

У справі встановлено, що ОСОБА_3 є власником квартири під номером АДРЕСА_1 що підтверджується договором купівлі-продажу квартири від 12.05.2002 року, посвідченим приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу ОСОБА_8, зареєстрований в реєстрі за № 3548.

Відповідно до довідки № 7709 від 11.09.2017 р., виданої Товариством з обмеженою відповідальністю «Житлово-Експлуатаційне Об'єднання», за адресою: АДРЕСА_1, особовий рахунок відкрито на ОСОБА_3, в даному приміщенні зареєстровані 3 особи: ОСОБА_6, 1977 року народження, - син, зареєстрований в даному приміщенні з 15.08.2008 року; ОСОБА_4, 1984 року народження, - невістка, зареєстрована в даному приміщенні з 15.08.2008 року; ОСОБА_5, 2011 року народження, - онука, зареєстрований в даному приміщенні з 15.06.2011 року.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 04.03.2014 року по справі № 127/24014/13-ц розірвано шлюб між ОСОБА_6 та ОСОБА_4, зареєстрований 29.04.2008 року, відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Вінницького міського управління юстиції у Вінницькій області, актовий запис № 563.

Рішенням Апеляційного суду Вінницької області від 14.09.2016 року скасовано рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 14.06.2016 року по справі № 127/1601/16-ц за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про усунення перешкод в здійсненні права власності та за зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням шляхом вселення з малолітньою дитиною. Постановлено нове. Позов ОСОБА_3 до ОСОБА_4 залишено без задоволення, а зустрічний позов задоволено частково. Усунуто перешкоди в користуванні квартирою шляхом вселення ОСОБА_4 та малолітньої доньки ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_5, в квартиру за АДРЕСА_1

Відповідно до акту головного державного виконавця Замостянського відділу державної виконавчої служби м. Вінниця Головного територіального управління юстиції у Вінницькій області ОСОБА_9 від 15.11.2016 року про примусове виконання виконавчого листа № 127/1601/16-ц, виданого 04.10.2016 року Апеляційним судом Вінницької області про усунення перешкоди в користуванні квартирою шляхом вселення ОСОБА_4 та малолітньої доньки ОСОБА_5 в квартиру АДРЕСА_1 зазначає, що рішення суду виконане в повному обсязі, ключі від вхідних дверей передані стягувачеві. Перешкоджань при виконанні рішення суду зі сторони стягувача не було, зауважень не надходило. Зі слів боржника від нижнього замка ключі відсутні і в наявності їх немає.

Відповідно до постанови про закінчення виконавчого провадження ВП № 52541824 від 24.02.2017 року головного державного виконавця Замостянського відділу державної виконавчої служби м. Вінниця Головного територіального управління юстиції у Вінницькій області ОСОБА_9, виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа № 127/1601/16-ц виданого 04.10.2016 року Апеляційним судом Вінницької області, про усунення перешкоди в користуванні квартирою шляхом вселення ОСОБА_4 та малолітньої доньки ОСОБА_5 в квартиру АДРЕСА_1 - закінчено.

Висновок суду першої інстанції про те, що наявні правові підстави для виселення ОСОБА_4, оскільки з моменту припинення шлюбу між сином позивача та ОСОБА_4, в силу чого ОСОБА_4 перестала бути членом сім'ї сина позивача, перестали існувати ті юридичні факти (конкретні життєві обставини), які були підставою для надання позивачем згоди на проживання та на здійснення реєстрації в належному їй на праві власності майні, колегія суддів вважає помилковим.

Апеляційний суд зазначає, що позивачка звертаючись у суд заявляла три вимоги про визнання відповідачки такою, що втратила право користування квартирою, зняття її з реєстрації та виселення.

Верховний Суд України у постанові від 16 листопада 2016 року у справі № 6-709цс16, дійшов висновку про те, що за порівняльним аналізом статей 383, 391, 405 ЦК України та статей 150, 156 у поєднанні зі статтею 64 ЖК України, положення статей 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жилого приміщення, будинку, квартиру тощо, від будь яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім'ї.

Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб, мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд.

Згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважаєприйнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.

Особа, законний інтерес або право якої порушено, може скористатися способом захисту, який прямо передбачений нормою матеріального права або може скористатися можливістю вибору між декількома способами захисту, якщо це не заборонено законом. Якщо ж спеціальні норми не встановлюють конкретних заходів, то особа має право обрати спосіб із числа передбачених статтею 16 ЦК України з урахуванням специфіки порушеного права й характеру правопорушення.

За змістом статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Засіб захисту, що вимагається згаданою статтею повинен бути «ефективним» як у законі, так і на практиці, зокрема, у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (рішення в справі Афанасьєв проти України, 5.04.2005).

Таким чином особа має право пред'явити до суду таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення.

У справі встановлено і не оспорюється сторонами, що відповідачка не проживає у спірній квартирі з вересня 2013 року та не проживає у ній на даний час, після виконання рішення суду про її вселення (акт державного виконавця від 15.11.2016 року), що також було підтверджено під час апеляційного розгляду справи представниками сторін.

Апеляційний суд звертає увагу, що залежно від наявних та фактично встановлених судом обставин проживання або не проживання особи в спірному житлі, залежить і вірність обраного способу захисту, як то виселення особи з житлового приміщення, або визнання її такою, що втратила право на користування ним.

Аналіз законодавства, що регулює виниклі правовідносини, з огляду на встановлені у справі обставини, дає змогу суду дійти висновку, що обраний позивачем спосіб захисту, як виселення особи з квартири, не відповідає змісту порушеного права та є невірно обраним, оскільки відповідачка у квартирі позивача фактично не проживає, а тому виселяти особу, яка не проживає у квартирі, підстав немає.

Апеляційний суд також звертає увагу і на те, що оскаржуваним рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 13.02.2018 року визнано ОСОБА_4 такою, що втратила право користування квартирою. Зазначена частина рішення відповідачкою в апеляційному порядку не оскаржується, а тому рішення суду в цій частині набрало законної сили і, окрім того, є достатньою підставою для зняття відповідачки з реєстрації за цією адресою.

Вказане свідчить, що спосіб захисту порушеного права, як визнання особи такою, що втратила право користування квартирою є належним при даних обставинах та ефективним способом захисту з огляду і на можливість усунення перешкод у реалізації прав власника, які полягають у наявності зареєстрованої особи в даній квартирі, що відповідає ст. ст. 2, 5 ЦПК України.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України підстави для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

З огляду на зазначене, рішення суду в частині задоволення позову про виселення ОСОБА_4 підлягає скасуванню з ухваленням в цій частині нового про відмову в задоволенні даної позовної вимоги.

Згідно з ч. 13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

У зв'язку із скасуванням рішення суду першої інстанції в частині задоволеної позовної вимоги про виселення, колегія суддів вважає, що підлягає зміні рішення суду в частині розподілу судових витрат та зменшення розміру стягнутого судового збору з ОСОБА_4 на користь держави до 640 грн, так як в задоволенні вимоги про виселення суд відмовляє.

Колегія суддів вважає, що відповідно до ч. 13 ст. 141 ЦПК України підлягає зміні також додаткове рішення суду першої інстанції, оскільки понесені судові витрати позивача на професійну правничу допомогу підлягають розподілу пропорційно розміру задоволених позовних вимог, зі стягненням з відповідача на користь позивача 2564,99 грн. (задоволена частина позову), так як із заявлених трьох позовних вимог задоволено одну (7694,96 / 3 = 2564,96).

Доводи апеляційної скарги про те, що відповідача та її представника не було повідомлено про дату та час вирішення питання про розподіл судових витрат, колегія суддів вважає безпідставними, так як представник відповідача був присутній при проголошенні скороченої частини рішення суду, в якій зазначено, що призначено судове засідання для вирішення питання про судові витрати, понесені позивачем, на 19.02.2018 року на 11 год. 00 хв.

Необґрунтованими колегія суддів вважає також доводи апеляційної скарги про те, що спір виник внаслідок неправомірних дій позивача, оскільки відповідно до процесуального законодавства кожна особа має право в порядку, встановленому ЦПК України, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Таким чином, позивач звертаючись у суд з даним позовом діяла правомірно, користуючись своїми процесуальними правами.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що заява представника позивача про винесення додаткового рішення у справі з відповідними розрахунками була подана в суд лише о 10:23 год. 19.02.2018 року, тобто в день ухвалення додаткового рішення, колегія суддів вважає такими, що не мають правового значення, так як заява представника позивача про винесення додаткового рішення у справі з відповідними розрахунками була подана в суд протягом п'яти днів після ухвалення рішення у справі, тобто з дотриманням положень ч. 8 ст. 141 ЦПК України, так як до закінчення судових дебатів у справі позивач зробила про це відповідну заяву.

Згідно пп. в) ч. 1 ст. 382 ЦПК України постанова апеляційного суду складається з резолютивної частини із зазначенням розподілу судових витрат, понесених у зв'язку з розглядом справи в суді апеляційної інстанції.

Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат у зв'язку з розглядом справи в суді апеляційної інстанції, колегія суддів вважає, що з ОСОБА_4 слід стягнути на користь ОСОБА_3 суму судових витрат, понесених на професійну правничу допомогу в суді апеляційної інстанції, що становить 1057,20 грн., так як у поданій заяві представник позивача зазначає, що ним було затрачено 5 годин на надання правничої допомоги, що складається з підготовки відзиву на апеляційну скаргу з додатками.

Суд апеляційної інстанції зазначає, що ОСОБА_4 подано одну апеляційну скарга і на рішення суду першої інстанції від 13.02.2018 року і на додаткове рішення суду першої інстанції від 19.02.2018 року.

Колегія суддів зазначає, що представником ОСОБА_7, який діє в інтересах ОСОБА_3, подано відзив на апеляційну скаргу, з обґрунтуванням необґрунтованості апеляційної скарги і на рішення місцевого суду від 13.02.2018 року і на додаткове рішення від 19.02.2018 року.

Суд апеляційної інстанції враховує те, що відзив, поданий представником позивача, складається із 10 аркушів, з яких мотиви незгоди з апеляційною скаргою на додаткове рішення від 19.02.2018 року містяться на 3 аркушах.

Враховуючи, що апеляційна скарга ОСОБА_4 підлягає задоволенню частково, рішення місцевого суду в частині вирішення позовних вимог про виселення - скасуванню з ухваленням нового про відмову в задоволенні даної позовної вимоги, а додаткове рішення суду - зміні, відтак суд вважає, що з ОСОБА_4 слід стягнути на користь ОСОБА_3 розмір судових витрат, понесених позивачем на професійну правничу допомогу в суді апеляційної інстанції в сумі 528,60 грн. (3524 : 10 = 352,40 х 3 = 1057,20 : 2 (так як зменшено розмір витрат понесених на правову допомогу позивачем у суді першої інстанції на половину від задоволеної частини) = 528,60 грн).

Посилання в апеляційній скарзі на те, що суд першої інстанції помилкового звільнив позивачку від сплати судового збору при зверненні у суд з позовом на підставі пункту 13 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір», адже, на думку відповідачки, дана справа не пов'язана з порушенням прав позивачки, як учасника бойових дій, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки відповідно до практики ВС звужене тлумачення пункту 13 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір» не може вважатися обґрунтованим (Справа № 2-3901/08 -ц; № 369/1052/16-ц).

Ураховуючи те, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, слід компенсувати за рахунок держави судовий збір сплачений ОСОБА_4 за подання апеляційної скарги в розмірі 960 грн., так як позивач відповідно до п. 13 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» звільнена від сплати судового збору.

Керуючись п. п. 8, 9 п. 1 розділу ХІІІ Перехідних положень, ст. ст. 141, 367, 376, 382, 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити частково.

Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 13.02.2018 року в частині вирішення позовних вимог про виселення скасувати та ухвалити нове.

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_4, третя особа: Департамент адміністративних послуг Вінницької міської ради про виселення відмовити.

Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 13.02.2018 року в частині розподілу судового збору змінити, стягнувши з ОСОБА_4 на користь держави судовий збір за подання позову в розмірі 640 (шістсот сорок) гривень.

В іншій частині рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 13.02.2018 року залишити без змін.

Додаткове рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 19.02.2018 року у даній справі змінити, стягнувши з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 2564 (дві тисячі п'ятсот шістдесят чотири) гривні 99 копійок, що становить суму судових витрат, понесених на професійну правничу допомогу.

Стягнути з ОСОБА_4 (код НОМЕР_1) на користь ОСОБА_3, (код НОМЕР_2) 528 (п'ятсот двадцять вісім) гривень 60 копійок, що становить суму судових витрат, понесених на професійну правничу допомогу в суді апеляційної інстанції.

Компенсувати за рахунок держави ОСОБА_4 судовий збір за подання апеляційної скарги в розмірі 960 (дев'ятсот шістдесят) гривень.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення до суду касаційної інстанції.

Головуючий Підпис А. Ю. Зайцев

Судді: Підпис О. В. Ковальчук

Підпис Т. Б. Сало

Згідно з оригіналом

Головуючий А. Ю. Зайцев