справа № 691/505/18
провадження № 2/691/324/18
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 червня 2018 рокуГородищенський районний суд Черкаської області

В складі :

головуючого судді Савенко О.М.

при секретарі судових засідань Шмунь Н.В.

з участю позивача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Городище цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору Цетру надання адміністративних послуг м.Черкаси про визнання особи такою, що втратила право користування жиловою площею квартири,-

встановив :

ОСОБА_2 звернувся в суд із позовом до ОСОБА_3, за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору Цетру надання адміністративних послуг м.Черкаси про визнання особи такою, що втратила право користування жиловою площею квартири.

Обґрунтовуючи свої позовні вимоги позивач посилається на те, що має на праві приватної власності житловий будинок по АДРЕСА_1, що підтверджується свідоцтвом про право особистої власності на житловий будинок від 11 серпня 1979 року, виданим виконавчим комітетом Городищенської міської ради депутатів. На житловій площі зареєстровано його та ОСОБА_3, який не проживає в будинку з 2014 року, житлову площу залишив добровільно і протягом тривалого часу не з»являється. Відомо, що ОСОБА_3 проживає в будинку своїх батьків в АДРЕСА_2. В добровільному порядку знятися із зареєстрованого місця проживання ОСОБА_3 не бажає, що позбавляє можливості реалізувати право на отримання субсидії для оплати електроенергії, опалення та розпоряджатися належним майном на власний розсуд. Як людина похилого віку, пенсіонер, має проблем із оплатою комунальних платежів за особу, яка не проживає в будинку, а тому прийняв рішення звернутися до суду за захистом своїх прав.

Позивач у судовому засіданні позов підтримав, посилаючись на обставини викладені в позовній заяві та просив його задоволити, вказавши, що відповідач у належному йому будинку не проживає більше року та на даний час за вказаної обставини позбавлений можливості отримати субсидію.

Відповідач ОСОБА_3 у судове засідання на розгляд справи не з'явився по невідомій суду причині, хоча про час і місце судового засідання повідомлявся належним чином, про що свідчать рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення від 11 травня 2018 року за №933 та оголошення про виклик до суду, яке було розміщено на офіційному веб-сайті Городищенського районного суду Черкаської області, причину своєї неявки суду не повідомив, як і не надіслав заяв чи то клопотань про розгляд справи у його відсутність або перенесення розгляду.

Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, будучи вчасно та належним чином повідомленим про розгляд справи, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення від 11 травня 2018 року за №925 та оголошенням про виклик до суду, яке було розміщено на офіційному веб-сайті Городищенського районного суду Черкаської області, у судове засідання не прибув, причину свєї неявки суду не повідомив.

Неявка відповідача та представника третьої особи не перешкоджає розглядові справи по суті, так як вони повідомлені вчасно та належним чином. За таких обставин, суд, вважає, що у справі достатньо доказів для об'єктивного розгляду і слухає справу у їх відсутності.

Суд, розглянувши позов в межах заявлених позовних вимог, вислухавши пояснення позивача, враховуючи належне повідомленя відповідача та третьої особи, дослідивши докази у справі, вважає, що позов підлягає до часткового задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Правова позиція Європейського Суду з прав людини, а саме пункт 1 ст. 8 Європейської конвенції «Про захист прав людини та основних свобод» гарантує кожній особі окрім інших прав право на повагу до її житла, що охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Це покладає на Україну в особі її державних органів зобов»язання вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав («Пауэлл и Рейнер проти Об»єднаного Королівства» від 21.02.1990 р.). Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі «Джілов проти Великобританії» від 24.11.1986 р.), так і на наймача (рішення у справі «Ларкос проти Кіпру» від 18.02.1999 р.). Статус зазначених рішень - остаточне. Пункт 2 ст. 8 Конвенції чітко визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених в п. 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров"я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у п. 2 ст. 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод.

У національному законодавстві та судовій практиці право на житло гарантоване людині ст. ст.47, 48 Конституції України. Так, ч. 3 ст. 47 Конституції України проголошує, що ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону та за рішенням суду. За ст. 9 ч.3 Житлового Кодексу України, ніхто не може бути виселений із займаного житлового приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій. Згідно до ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону - ст. 319 ЦК України. За ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Згідно до п. 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» від 12.04.1985 року № 2, надано роз'яснення щодо підстав визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням. Із зазначеного роз'яснення та відповідно до ст. 107 Житлового Кодексу України, де зазначено, що наймач жилого приміщення вправі за згодою членів сім'ї в будь-який час розірвати договір найму, у разі вибуття наймача та членів його сім'ї на постійне проживання до іншого населеного пункту або в інше жиле приміщення в тому ж населеному пункті, договір найму жилого приміщення вважається розірваним з дня вибуття, випливає, що наймач або члени його сім'ї, який вибув на інше постійне місце проживання, втрачає право користування житловим приміщенням з дня вибуття, незалежно від пред'явлення позову. В силу ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», втрата права користування житловим приміщенням є підставою для зняття особи з реєстрації місця проживання.

Як встановлено судом та підтверджено доказами у справі, позивач ОСОБА_2, відповідно до свідоцтва про право особистої власності на житловий будинок від 11 квітня 1979 року, виданим виконавчим комітетом Городищенської міської ради депутатів трудящихся, є власником житлового будинку в АДРЕСА_1 (а.с.4). Згідно довідки Городищенської міської ради Черкаської області від 25 травня 2018 року №470.02/18, відповідач, станом на 25 травня 2018 року, рахується зареєстрованим за вказаною в позові адресою. Як вбачається із довідки, складеної депутатом Городищенської міської ради Черкаської області Скалига С.А., відповідач ОСОБА_3 зареєстрований в АДРЕСА_1, але фактично в ньому не проживає з 2014 року (а.с.5).

Частина 1 ст.405 ЦК України, закріплює право за членами сім»ї власника житла, які проживають разом з ним, на користування цим житлом відповідно до закону. Проте, у випадку тривалого нездійснення членом сім»ї власника свого права користування, яке надає йому ст.405 ЦК України, зокрема у разі відсутності без поважних причин понад один рік, він втрачає своє право користування, якщо інше не було встановлено домовленістю між ним та власником житла або законом.

У судовому засіданні позивачем доведено та підтверджено наявними у справі доказами, що відповідач ОСОБА_3, будучи зареєстрованим у будинку в АДРЕСА_1, більше року не проживає, що створює для позивача перешкоди, остільки маючи право на допомогу з боку Держави для оформлення субсидії, йому необхідно надати довідку про розмір доходів всіх зареєстрованих у будинку осіб. Крім того, кількість зареєстрованих осіб у будинку впливає на розмір субсидії.

З врахуванням вищенаведеного, оцінивши надані суду докази, слід прийти до висновку, що відповідач втратив право на користування житловим приміщенням, яке належить позивачу.

У відповідності до ст. 7 Закону України від 11 грудня 2003 року "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" зняття з реєстрації місця проживання здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. На підставі наведеного, вимога щодо зобов»язання Центру надання адміністративних послуг м.Черкаси щодо зняття з реєстраційного обліку відповідача за вказаною адресою є передчасною та не підлягає до задоволення.

Позов підтверджується: копією свідоцтва про право особистої власності на житловий будинок від 11 квітня 1979 року, виданим виконавчим комітетом Городищенської міської ради депутатів трудящихся; довідкою Городищенської міської ради Черкаської області від 25 травня 2018 року №470.02/18; довідкою депутата Городищенської міської ради Черкаської області Скалига С.А..

Керуючись ст.ст.47,48 Конституції України, Європейською конвенцією «Про захист прав людини та основних свобод», ст.ст.16, 317, 319,391, 405 Цивільного Кодексу України, ст. 9 Житлового кодексу України, Постановою Пленуму Верховного Суду України, «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» від 12.04.1985 року № 2, ст. 7 Закону України від 11 грудня 2003 року "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" та ст.ст.2, 3, 4, 5, 12, 76, 77, 78, 79, 80, 81, 83,263, 264, 265, 273, 352, 354 ЦПК України, суд, -

вирішив :

позов задоволити частково.

Визнати ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2, таким, що втратив право користування житловим будинком по АДРЕСА_1.

В задоволенні інших позовних вимог відмовити.

Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов»язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково шляхом подачі протягом тридцяти днів апеляційної скарги до Апеляційного суду Черкаської області.

Копію рішення направити учасникам справи, для відому.

Суддя О. М. Савенко