АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 210/5386/17 22-ц/774/1257/К/18
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 червня 2018 року м. Кривий Ріг

справа № 210/5386/17

Апеляційний суд Дніпропетровської області у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді: Барильської А.П.,

суддів: Бондар Я.М., Зубакової В.П.,

сторони

позивач: ОСОБА_1

відповідач: ОСОБА_2

розглянув у спрощеному позовному провадженні, у порядку ч.13 ст. 7, ч.1 ст. 369 ЦПК України, без повідомлення учасників справи, за наявними у справі матеріалами, апеляційну скаргу ОСОБА_1 на заочне рішення Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу від 22 лютого 2018 року, яке постановлено суддею Хлистуненко О.В. у м. Кривому Розі Дніпропетровської області, -

В С Т А Н О В И В:

В грудні 2017 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до ОСОБА_2 про стягнення суми боргу за договором позики, в обґрунтування якого зазначив, що з відповідачем ОСОБА_2 він раніше перебував у добрих відносинах тому позичив останньому гроші у сумі 30000 грн. на строк до червня 2017 року, на підтвердження чого відповідач написав 07.09.2016 року розписку. Відповідно до розписки відповідач мав повернути гроші на його вимогу та в строк до червня 2017 року, однак гроші на вимогу позивача відповідачем повернуті не були.

Позивач просив суд стягнути з відповідача на свою користь борг за розпискою, який складає 30000 грн., накласти арешт на майно відповідача, а також стягнути з відповідача витрати по справі.

Заочним рішенням Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу від 22 лютого 2018 року позивачу відмовлено в задоволенні позовних вимог.

В апеляційній скарзі позивач просить скасувати рішення суду та постановити нове рішення по справі про задоволення його позовних вимог, посилаючись на те, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про те, що його позовні вимоги не доведено, оскільки, на його думку, боргова розписка відповідача містить всі необхідні складові, а саме суму позики, час її отримання та час її повернення.

Відзив на апеляційну скаргу не подавався.

Ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 24 квітня 2018 року відкрито апеляційне провадження по апеляційній скарзі ОСОБА_1 на заочне рішення Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу від 22 лютого 2018 року, та визначено, що, відповідно до Указу Президента України «Про ліквідацію апеляційних судів та утворення апеляційних судів в апеляційних округах» №452 від 29 грудня 2017 року, пункту 3 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 № 1402-VIII, пункту 8 Розділу ХІІІ Цивільного процесуального кодексу України, справа підлягає розгляду Апеляційним судом Дніпропетровської області з місцезнаходженням у містах Дніпрі та ОСОБА_3.

Справа розглядається без повідомлення учасників справи в порядку ч.1 ст. 369 ЦПК України, оскільки ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_1 суд першої інстанції виходив з того, що розписка від 07.09.2016 року не відповідає вимогам щодо укладення договору позики, тому укладення між сторонами по справі договору позики не відбулося, оскільки розписка не містить зобовязання про повернення грошових коштів, а також дату їх отримання.

Колегія суддів не може погодитись з такими висновками суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку (ст.509 ЦК України).

Статтею 1046 ЦК України передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (стаття 1047 ЦК України).

Позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (частина перша статті 1049 ЦК України).

Отже, за своїми правовими ознаками договір позики (на відміну від договору кредиту) за своєю юридичною природою є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший письмовий документ, незалежно від його найменування, а надана позивачем розписка підтверджує укладення між сторонами договору позики, оскільки нею підтверджується як факт отримання в борг (тобто із зобов'язанням повернення) певної грошової суми, так і дата її повернення.

Дане положення міститься в правових висновках Верховного Суду України, викладених у постановах від 11 листопада 2015 року №6-1967цс15, від 18 жовтня 2017 року №6-1662цс17, від 13 грудня 2017 року №6-996цс17, а також в постанові Верховного Суду від 12 квітня 2018 року №61-12412св18.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обовязки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Частиною 1 статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно з ст.77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Відповідно до ч.ч.1,5,6,7 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обовязків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Я вбачається із матеріалів справи, згідно оригіналу розписки (а.с.25) відповідач ОСОБА_2 07.09.2016 року взяв у позивача ОСОБА_1 в борг 30000 грн. на строк до червня 2017 року, на підтвердження чого відповідач того ж дня, 07.09.2016 року, написав розписку.

Таким чином, із письмової розписки сторін вбачається, що позивач передавав відповідачу кошти, який визнає обов'язок по їх поверненню, та між сторонами, відповідно до ст.1046 ЦК України, виникли правовідносини позики.

На підставі наведеного вище, колегія суддів приходить до висновку, що між сторонами було укладено договір позики, що підтверджується розпискою від 07 вересня 2016 року, тому висновок суду першої інстанції щодо відсутності правових підстав для задоволення позову є помилковими, а позовні вимоги ОСОБА_1 щодо стягнення з відповідача на користь позивача грошових коштів за договором позики є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

На думку колегії суддів, не підлягають задоволенню позовні вимоги позивача про накладення арешту на майно відповідача ОСОБА_2, оскільки забезпечення позову допускається як до предявлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду за вмотивованою заявою учасника справи, тобто нормами ЦПК України передбачено подання окремого процесуального документу у вигляді заяви про забезпечення позову з обґрунтуванням необхідності забезпечення позову, яка позивачем не подавалась.

Оскільки судом першої інстанції при вирішенні спору допущені порушення норм матеріального права, що призвели до неправильного вирішення справи, рішення суду підлягає скасуванню, з ухваленням нового рішення по справі про часткове задоволення позовних вимог позивача та стягнення з відповідача ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суму боргу за договором позики від 07 вересня 2016 року в розмірі 30000 грн.

Крім того, відповідно до ст.141 ЦПК України з відповідача на користь держави необхідно стягнути судовий збір в розмірі 640 грн., оскільки саме такий розмір судового збору мав сплатити позивач при зверненні з позовом до суду, однак позивачу було відстрочено сплату судового збору до ухвалення судового рішення у справі та судовий збір в розмірі 960 грн. за розгляд справи судом апеляційної інстанції, а разом підлягає стягненню 1600 грн. судового збору.

Керуючись ст. ст. 374, 376, 382, 384 ЦПК України, суд, -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Заочне рішення Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу від 22 лютого 2018 року скасувати та постановити нове рішення.

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення суми боргу задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суму боргу за договором позики від 07 вересня 2016 року в розмірі 30000 (тридцять тисяч) гривен.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь держави судовий збір в сумі 1600 (одна тисяча шістсот) гривен.

В решті в задоволенні позовних вимог відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повний текст постанови складено 13 червня 2018 року.

Головуючий:

Судді: