22-ц/775/384/2018(м)
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

„19" червня 2018 року місто Маріуполь Донецької області

Єдиний унікальний номер 263/14243/17

Номер провадження 22-ц/775/384/2018(м)

Апеляційний суд Донецької області у складі:

головуючого: Зайцевої С.А.

суддів:Гаврилової Г.Л.,Пономарьової О.М.

за участю секретаря: Герасимової Г.Є.

учасники справи :

позивач - ОСОБА_3

відповідач - ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Маріуполі Донецької області апеляційну скаргу представника ОСОБА_3 ОСОБА_5 ОСОБА_6 на заочне рішення Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 27 лютого 2018 року головуючого судді Кияна Д.В.із складанням повного тексту рішення 27 лютого 2018 року по цивільній справі про усунення перешкод у користуванні власністю та виселення,-

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2017 року ОСОБА_3 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_4 обґрунтовуючи вимоги тим,що є власником садового будинку, який розташований на земельній ділянці по АДРЕСА_1 , садівниче товариство «Будівельник». Відповідач , як зять, разом з дружиною її донькою, за згодою позивача у 2008 році заселилися у садовий будинок. Після розірвання шлюбу, відповідач залишився мешкати у будинку. Вимоги позивача про звільнення будинку відповідач ігнорує, чим позбавляє доступу до її майна. Такі обставини позбавляють позивача належним чином користуватися правами, передбаченими ч.1.ст.319,ч.1.ст.321 ЦК України,внаслідок чого, у відповідності до ст.391 ЦК України позивач вимагає усунути перешкоди у користуванні належним їй на праві власності нерухомим майном шляхом виселення ОСОБА_4 з садового будинку АДРЕСА_1 у садівничому товаристві «Будівельник» .

Заочним рішенням Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 27 лютого 2018 року у задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про усунення перешкод у користуванні власністю та виселення - відмовлено.

В апеляційній скарзі представник позивача ОСОБА_3 ОСОБА_7 просить скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі, посилаючись на невідповідність рішення суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права. В обґрунтування доводів скарги зазначила, що судом невірно оцінені докази по справі, а саме договір оренди, що не підтверджує договірних правовідносин, оскільки вказаний договір позивач не підписувала, про його існування дізналася лише у 2015 році від голови садівничого товариства «Будівельник» де вона і отримала його копію. Судом першої інстанції не прийнято до уваги, що позивач зверталася до правоохоронних органів із заявою щодо фальсифікації підпису позивача на вказаному договорі оренди, що за вказаною заявою відкрито кримінальне провадження. Крім того, зазначає, що доводи суду першої інстанції, що недійсність вказаного договору оренди земельної ділянки не встановлена законом та рішенням суду, та відповідач користується майном на законних підставах, що ніким не оспорюється, є неспроможними, оскільки вказаний договір не відповідає вимогам чинного законодавства, в ньому відсутні істотні умови, а з самого тексту договору вбачається, що у орендодавця є тільки зобов'язання та немає прав, що свідчить про його нікчемність.

Відзив на апеляційну скаргу не надано. Відповідно до ч.3 ст.360 ЦПК України, відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції .

У судове засідання апеляційного суду позивач ОСОБА_3 та її представник ОСОБА_7 не з*явилися,належним чином були повідомлені про дату, час і місце розгляду справи,про що свідчить розписка ( а.с.75). 19 червня 2018 року представником ОСОБА_7 надано заяву про відкладення розгляду справи через неможливість розгляду справи за станом її здоров*я , з підтвердженням виписки із медичної картки хворого Центру ПМСД № 2 м.Маріуполя (а.с.95-96) . Вказана виписка медичного закладу не містить зазначення неможливості за станом здоров*я приймати участь у судовому засіданні ,а тому не може бути підставою для відкладення розгляду справи. Крім того ,з урахуванням вимог цивільного процесуального законодавства ,яке передбачає розгляд справ судом апеляційної інстанції за правилами ,встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням учасників справи, апеляційний суд залишив заяву представника ОСОБА_7 без задоволення .

У судове засідання апеляційного суду відповідач не з*явився . За повідомленням голови садівничого товариства «Будівельник» ОСОБА_8 ОСОБА_4 відмовився від одержання судової повістки із запрошенням у судове засідання на 19 червня 2018 року о 12-00 год. (а.с.92-94).Відповідно до ч.9 ст.130 ЦПК України у разі відмови адресата одержати судову повістку особа,яка її доставляє,робить відповідну помітку на повістці і повертає її до суду. Особа,яка відмовилася одержати судову повістку ,вважається повідомленою.

Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

У зв*язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи ,фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється (ч.2 ст.247 ЦПК України).

Відповідно до п.9 розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України в редакції Закону України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» від 03 жовтня 2017 № 2147-VIII, який набрав чинність 15 грудня 2017 року, справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали цивільної справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до статей 13 і 81 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до вимог ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Таким вимогам закону судове рішення відповідає.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_3 на підставі рішення виконкому Маріупольської міської ради народних депутатів від 21 травня 1997 року № 144/2 передано для ведення садівництва у приватну власність земельну ділянку площею 0,0670 га розташовану на території Жовтневого району міста Маріуполя с/т «Будівельник « (державний акт на право власності на земельну ділянку зареєстровано в книзі записів державних актів на право приватної власності на землю № НОМЕР_3) (а.с.6) .

Відповідно до інформаційних довідок з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо об'єкта нерухомого майна НОМЕР_2 від 26 квітня 2016 року земельна ділянка, кадастровий номер НОМЕР_1, площею 0,067 га для індивідуального садівництва ,за адресою АДРЕСА_1 та садовий будинок,загальною площею 16,8 кв.м, за адресою: АДРЕСА_1 належить на праві приватної власності ОСОБА_3(а.с.4-5).

Донька позивача 17 квітня 1993 року уклала шлюб з ОСОБА_4

22 липня 2015 року рішенням Іллічівського районного суду міста Маріуполя Донецької області шлюб розірвано (а.с.18).

10 червня 2014 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 укладено договір оренди земельної ділянки АДРЕСА_1 , строком на 50 років з правом переоформлення земельної ділянки у власність орендаря або пролонгації (п.2.1) (а.с.16) .

Відповідно до п.2.2. договору орендодавець надає право орендарю керувати та розпоряджатися земельною ділянкою, господарськими спорудами, садовим будинком,усім майном,плодами дерев і т.д., самостійно планувати та організовувати ведення земельних та садових робіт.Орендодавець передає орендарю право самостійно користуватися дорогою,водопостачанням,електропостачанням та ін. Орендодавець передає орендарю право участі від його особи на загальних зборах та в управлінні, в затверджені кошторису та в плануванні діяльності товариства , у виборах голови та правління, отримання документів та звітності про діяльність керівництва товариства. Орендар гарантує оплату членських та цільових внесків,електропостачання згідно електролічильника. Орендар зобов*язувався дотримуватися прав та обов*язків у відповідності до статуту товариства (п.п.2.3,2.4.,2.5,2.6).

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що представником позивача надано суду договір укладений між позивачем та відповідачем про оренду земельної ділянки із правом користування господарськими спорудами, які розташовані на ній, в тому числі садовим будинком, та недійсність договору оренди земельної ділянки не встановлена законом та рішенням суду, відповідач користується майном на законних підставах, які ніким неоспорені, тому позовні вимоги щодо усунення перешкод у використанні власністю шляхом виселення відповідача необґрунтовані .

Таким чином ,судом першої інстанції правильно встановлено,що договір оренди землі із правом користування господарськими спорудами,в тому числі садовим будинком ,свідчать про фактичну передачу нерухомого майна у користування на певний строк та правові підстави для задоволення позову у відповідності до ст.391 ЦК України відсутні .

Відповідно до ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

За положеннями ч. 1 та ч. 4 ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Згідно зі ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Враховуючи судову практику з розгляду спорів, пов*язаних із захистом права власності та інших речових прав ,слід зауважити ,що у п. 33 Пленуму Вищого Спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» роз'яснено, що застосовуючи положення ст. 391 ЦК України, відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов'язані із позбавленням права володіння, суд має виходити із такого: відповідно до положень ст. ст. 391, 396 ЦК України про усунення порушень права, не пов'язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов'язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Такий позов підлягає задоволенню і в тому разі, коли позивач доведе що є реальна небезпека порушення його права власності чи законного володіння зі сторони відповідача. При цьому суди повинні брати до уваги будь-які фактичні дані (статті 57-59 ЦПК ),на підставі яких за звичайних умов можна зробити висновок про наявність такої небезпеки.

Скориставшись своїм процесуальним правом, позивач не уточнював та не змінював предмет позову, просив у відповідності до ст.391 ЦК України усунути перешкоди у користуванні належним їй на праві власності нерухомим майном шляхом виселення ОСОБА_4 з будинку АДРЕСА_1 у садівничому товаристві «Будівельник» .

Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Предмет та підстави позову визначає позивач (ст. ст. 43, 49 ЦПК України,аналогічні статті 27,31 ЦПК України , в редакції чинній на час звернення до суду з позовом) .

Як правильно встановлено судом першої інстанції,користування відповідачем садовим будинком має договірний характер ,який позивачем не спростований, а отже захистити порушене право позивача у вибраний ним спосіб неможливо.

Крім того, позивачем не доведено, а в матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази (ст.77-78 ЦПК України ) , що діями відповідача порушується його право власності чи законного володіння.

Доказ,на який посилається скаржник в апеляційній скарзі ,а саме витяг з єдиного реєстру досудових розслідувань № 0001200 від 29 березня 2015 року за ознаками кримінального правопорушення,передбаченого ст. 358 ч.1 КК України(підроблення документів,печаток,штампів та бланків,збут чи використання підроблених документів,печаток,штампів ),не є підставою звільнення від доказування у розумінні ст.82 ЦПК України.

Крім того, у відомостях ЄРДР відсутні данні, що за вказаним кримінальним провадженням саме ОСОБА_4 повідомлено про підозру. Такі ж відомості відсутні і у відповіді Центрального відділу поліції ГУНП в Донецькій області від 25 квітня 2018 року № Д-105/оп/101/07-2018 (а.с.56-58).

За юридичною природою договір оренди землі є різновидом договору майнового найма (глава 58 ЦК України). Погодитись із аргументами апеляційної скарги , які зводяться до фактичного оспорювання договору оренди земельної ділянки , не можливо, оскільки в контексті розглянутого судом позову,такі вимоги позивачем не заявлялись .

З огляду на викладене , суд апеляційної інстанції вважає, що доводи апеляційної скарги не дають підстав для встановлення неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального права, не спростовують висновків суду, обґрунтовано викладених у мотивувальній частині оскаржуваного рішення.

При вирішенні даної справи судом правильно визначений характер правовідносин між сторонами, вірно застосовано закон, що їх регулює, повно і всебічно досліджено матеріали справи та надано належну правову оцінку доводам позивача і зібраним у справі доказам.

Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Таким чином, переглядаючи справу, відповідно до вимог 367 ЦПК України в межах розгляду справи судом апеляційної інстанції ,в межах доводів та вимог апеляційної скарги ,за наявними в справі доказами ,апеляційний суд визнає ,що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, у зв*язку з чим апеляційна скарга представника ОСОБА_3 ОСОБА_7 підлягає залишенню без задоволення.

Керуючись ст.ст. 374,375,381,382 ЦПК України, апеляційний суд -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_3 ОСОБА_5 ОСОБА_6 залишити без задоволення.

Заочне рішення Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 27 лютого 2018 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 22 червня 2018 року .

Судді: