Справа 237/301/18
Номер провадження 2/237/549/18
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05.06.18 м. Курахове

Марїнський районний суд Донецької області в складі:

головуючого судді Медведського М.Д.

при секретарі Махно Ю.В.,

за участю позивача ОСОБА_1,

представника позивача ОСОБА_2,

представника відповідача ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Курахове цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Управління виконавчої дирекції фонду соціального страхування України в Донецькій області про поновлення на роботі та стягнення середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до Марїнського районного суду Донецької області із позовом до Управління виконавчої дирекції фонду соціального страхування України в Донецькій області про поновлення на роботі та стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу. В обґрунтування своїх вимог зазначив наступне.

Наказом № 1295-к від 20.12.2012 року він був звільнений з роботи за п. 1 статті 40 КЗпП України у звязку із скороченням чисельності та штату працівників. Вважає своє звільнення незаконним, оскільки при скорочення чисельності або штату працівників у звязку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам в більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці. При рівних умовах продуктивності праці і кваліфікації перевага в залишенні на роботі надається працівникам з тривалим безперервним стажем роботи на даному підприємстві в установі, організації, а також іншим категоріям працівників. Відповідно до Протоколу № 1 засідання комісії зі скорочення працівників Марїнського відділення управління виконавчої дирекції фонду соціального страхування України в Донецькій області у звязку зі скороченням посади головного спеціаліста сектору з питань тимчасової непрацездатності, яку займала ОСОБА_4, у звязку зі скороченням посади та враховуючи стаж, досвід роботи, кваліфікаційні навики ОСОБА_4, було запропоновано перейти з 01.01.2018 року на посаду головного спеціаліста сектору з організації медичної реабілітації Марїнського відділення управління, яку займав позивач до звільнення у звязку із скороченням штату. Однак, порівняно з ОСОБА_4 він набагато довше працював у фонді соціального страхування, має більший досвід, кваліфікацію і продуктивність праці, так як ОСОБА_4 була прийнята на роботу в Марїнське відділення управління виконавчої дирекції фонду соціального страхування України в Донецькій області в звязку з реорганізацією фонду з тимчасової непрацездатності, де ОСОБА_4 працювала на посаді головного спеціаліста сектору з питань тимчасової непрацездатності. За весь час праці з 05.06.2001 року у фонді він не мав жодної догани, крім того посада головного спеціаліста сектору з організації медичної реабілітації Марїнського відділення управління, яку він займав, не підлягала скороченню. Також позивач зазначає, що у Марїнському відділенні управління фонду на посаду страхового експерта з охорони праці було прийнято в серпні 2017 року ОСОБА_5, який взагалі не має ніякого стажу і досвіду роботи у фонді, порівняно із позивачем. Виходячи з цього, він має переважне перед ними право на залишення на роботі, однак при звільненні цього до уваги не взяли.

З зазначених підстав просить визнати незаконним та скасувати Пункти 11 та 14 Протоколу № 1 засідання комісії зі скорочення працівників Мар'їнського відділення управління виконавчої дирекції фонду соціального страхування України в Донецькій області, визнати незаконним та скасувати наказ № 1295-к від 20.12.2012 року про звільнення ОСОБА_1 з посади головного спеціаліста сектору медичних та соціальних послуг Марїнського відділення управління виконавчої дирекції фонду соціального страхування України в Донецькій області та поновити його на зазначеній посаді, стягнути з відповідача заробітну плату за час вимушеного прогулу та допустити негайне виконання рішення суду в частині поновлення його на роботі та стягненні заробітної плати.

03.04.2018 року було відкрито спрощене провадження в справі та призначено судове засідання.

10.05.2018 року було постановлено ухвалу про розгляд справи за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання.

23.05.2018 року підготовче провадження в справі закрито та призначено до судового розгляду.

Позивач в судовому засіданні свої вимоги підтримав в повному обсязі та просив їх задовольнити.

Представник відповідача надав заперечення проти позову та усні пояснення в удовому засіданні, в яких проти задоволення позовних вимог заперечував. В обґрунтування зазначив, що дійсно в управлінні виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Донецькій області мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, скорочення чисельності та штату працівників у кількості 35%. Вважає, що міркування позивача про наявність в нього переважного права на залишення на роботі з урахуванням його стажу роботи в органах Фонду соціального страхування є хибним та законодавчо необґрунтованим, оскільки відповідно до ст. 42 КЗпП України при скороченні чисельності або штату працівників у звязку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією та продуктивністю праці. Так, керуючись ст. 42 КЗпП України, роботодавцем було надано оцінку кваліфікації і продуктивності праці, при цьому було враховано рівень професійної підготовки; наявність ініціативності; уміння організувати та забезпечити результативну роботу; ставлення до роботи; якість виконання доручень, наданих керівництвом; рівень почуття відповідальності, оперативності прийняття рішень; уміння висловлювати думки та інше. Задля визначення переліку працівників, що мають достатній рівень професійних знань та продовжуватимуть працювати в управлінні ВД Фонду в Донецькій області та його відділеннях, керівництвом управління було проведено особисте спілкування з найманими працівниками. В результаті роботодавцем було прийняте рішення припинити трудові відносини з позивачем. Щодо вимоги позивача про визнання незаконними та скасування Пунктів 11 та 14 Протоколу № 1 засідання комісії зі скорочення працівників Мар'їнського відділення управління виконавчої дирекції фонду соціального страхування України в Донецькій області, то сам по собі протокол засідання комісії взагалі не породжує для позивача будь-яких правових наслідків для позивача. Комісія цим протоколом лише повідомила працівника про неможливість продовження трудових відносин, що відображено у вище зазначеному протоколі; не приймала рішення по суті щодо його звільнення. Щодо позовних вимог про визнання незаконним та скасування наказу № 1295-к від 20.12.2012 року про звільнення та поновлення ОСОБА_1 на посаді головного спеціаліста сектору медичних та соціальних послуг Марїнського відділення управління виконавчої дирекції фонду соціального страхування України в Донецькій області зазначає, що така посада не передбачена штатним розписом Марїнського відділення, введеного в дію з 01.01.2018 року. З зазначених підстав просив відмовити позивачу у задоволенні його позовних вимог в повному обсязі.

Суд, дослідивши матеріали справи, вислухавши доводи та міркування сторін, встановив наступне.

Відповідно до копії трудової книжки ОСОБА_1 05.06.2001 року призначено страховим експертом відділення виконавчої дирекції Фонду в Марїнському районі за переведенням з комунального підприємства Максимільянівської сільської ради (Наказ управління № 377-к від 05.06.2001 року); 14.06.2013 року ОСОБА_1 звільнено з посади за переведенням до управління виконавчої дирекції Фонду в Донецькій області (Наказ від 10.06.2013 року № 640-к); 17.06.2013 року ОСОБА_1 призначено страховим експертом з охорони праці відділу профілактики виробничого травматизму управління виконавчої дирекції Фонду в Донецькій області за переведенням з відділення виконавчої дирекції Фонду у Марїнському районі (Наказ № 707 від 14.06.2013 року); 31.07.2017 року у звязку з реорганізацією фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України ОСОБА_1 звільнено з посади за переведенням до управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Донецькій області, пункт 5 статті 36 КЗпП України (Наказ № 1292-к від 19.07.2017 року); 01.08.2017 року ОСОБА_1 призначено головним спеціалістом сектору медичних та соціальних послуг Марїнського відділення управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Донецькій області (Наказ № 305-к від 01.08.2017 року); 29.12.2017 року ОСОБА_1 звільнено з посади за п. 1 статті 40 КЗпП України у звязку зі скороченням штату працівників цього відділення управління (Наказ № 1295-к від 20.12.2017 року) (арк. справи 5-14).

Таким чином, на момент звільнення позивач перебував у трудових відносинах з Управлінням виконавчої дирекції фонду соціального страхування України в Донецькій області, що є окремою юридичною особою та має в своєму складі 21 відокремлений підрозділ, в тому числі, Марїнське відділення управління управління виконавчої дирекції фонду соціального страхування України в Донецькій області.

Згідно Наказу № 1295-к від 20.12.2017 року Управління виконавчої дирекції фонду соціального страхування в Донецькій області ОСОБА_1, головного спеціаліста сектору медичних та соціальних послуг Марїнського відділення управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Донецькій області звільнено 29 грудня 2017 року за пунктом 1 статті 40 КЗпП України, у звязку зі скороченням чисельності та штату працівників Марїнського відділення управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Донецькій області (а.с. 3).

Згідно ч. 1 ст. 49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці.

Згідно попередження від 27.10.2017 року Управління виконавчої дирекції фонду соціального страхування в Донецькій області попереджає Головного спеціаліста сектору медичних та соціальних послуг Марїнського відділення управління ОСОБА_1, що відповідно до вимог статті 32 Кодексу законів про працю України, керуючись постановами правління Фонду: від 12.09.2017 року № 47 «Про затвердження граничної чисельності працівників Фонду соціального страхування України», якою з 01.01.2018 року затверджено граничну чисельність працівників виконавчої дирекції Фонду та її робочих органів у кількості 5192 штатні одиниці, від 10.10.2017: №50 «Про затвердження структури органів Фонду», якою з 01.01.2018 року затверджено структуру органів Фонду: виконавча дирекція Фонду 1 виконавчий орган, управління виконавчої дирекції Фонду в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі 27 робочих органів, відділення в районах та містах обласного значення управлінь виконавчої дирекції Фонду в Автономній Республіці Крим, областях містах Києві та Севастополі 288 одиниць, № 51 «Про затвердження схем посадових окладів працівників виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України та її робочих органів», якою з 01.01.2018 року затверджено нові схеми посадових окладів працівників виконавчої дирекції Фонду та її робочих органів, та № 52 «Про внесення змін до Положення про умови оплати та стимулювання праці працівників Фонду соціального страхування України», якою з 01.01.2018 року змінюються умови оплати та стимулювання праці працівників виконавчої дирекції Фонду та її робочих органів, попереджають ОСОБА_1 про зміни в організації виробництва і праці, зміни істотних умов праці, зокрема про зміну системи оплати та стимулювання праці, розміру посадового окладу, зміну найменування посади, які вступають в дію з 01.01.2018 року та про можливе майбутнє звільнення (а.с. 62).

Суд зауважує, що даний лист не може розглядатися як персональне повідомлення позивача про вивільнення, оскільки не містить конкретних показників скорочення штату саме у відповідача як окремого управління виконавчої дирекції ФССУ та окремої юридичної особи. Окрім цього, формулювання у такому листі містить посилання на можливе звільнення, а не чітко сформульований факт майбутнього звільнення саме ОСОБА_1 Таким чином, відповідачем було порушено порядок попередження працівника про вивільнення згідно ст . 49-2 КЗпП. Доводи представника відповідача про відповідність такого повідомлення вимогам КЗпП суд вважає безпідставними з огляду на викладене.

Згідно Постанови Правління Фонду соціального страхування № 13 від 08.02.2017 року «Про затвердження граничної чисельності працівників Фонду соціального страхування України, структури органів Фонду та створення робочих органів» затверджено граничну чисельність працівників виконавчої дирекції Фонду у кількості 7988 штатних одиниць, у тому числі граничну чисельність працівників виконавчої дирекції Фонду 267 штатних одиниць (а.с. 64).

ЗгідноПостанови Правління Фонду соціального страхування № 147 від 12.09.2017 року «Про затвердження граничної чисельності працівників Фонду соціального страхування України» затверджено з 01.01.2018 року граничну чисельність працівників Фонду у кількості 5192 штатних одиниць, у тому числі граничну чисельність працівників виконавчої дирекції Фонду 188 штатних одиниць (а.с. 63)

Таким чином, вбачається, що загальна чисельність працівників Фонду соціального страхування була зменшена з 7988 працівників до 5192 працівників, що підтверджує загальне скорочення чисельності штату. В той же час, вказані Постанови не містять інформації скорочення чисельності штату Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Донецькій області, так само відсутня інформація про скорочення чисельності штату Марїнського відділення УВД ФССУ в Донецькій області.

Згідно копії штатного розпису Марїнського Відділення управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Донецькій області, затверджено 01.08.2017 року, кількість штатних посад головного спеціаліста сектору медичних та соціальних послуг 1, посадовий оклад 4550 грн., фонд заробітної плати за місяць 4550 грн. Загалом штатний розпис містить 21 посаду: начальник відділення 1 посада, заступник начальника відділення 1 посада, сектор бухгалтерського обліку: головний бухгалтер - завідувач сектору 1 посада, головний спеціаліст бухгалтер 2 посади; відділ страхових виплат: заступник начальника відділення начальник відділу 1 посада, головний спеціаліст 3 посади; сектор з питань тимчасової непрацездатності: завідувач сектору 1 посада, головний спеціаліст 3 посади; сектор медичних та соціальних послуг: завідувач сектору 1 посада, головний спеціаліст 1 посада; сектор юридичної роботи: завідувач сектору 1 посада, головний спеціаліст юрисконсульт 1 посада; спеціалісти відділення: страховий експерт з охорони праці 1 посада, головний спеціаліст обліку страхувальників 1 посада, головний спеціаліст інформаційного забезпечення 1 посада, головний спеціаліст з діловодства та архіву 1 посада (а.с. 72).

Згідно копії штатного розпису Марїнського Відділення управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Донецькій області з 01.01.2018 року штатної посади головного спеціаліста сектору медичних та соціальних послуг не передбачено. Загалом штатний розпис містить 14 посад: начальник відділення посада, головний спеціаліст бухгалтерського обліку та фінансових питань 1 посада, страховий експерт з охорони праці 1 посада; відділ роботи з потерпілими: начальник відділу 1 посада, головний спеціаліст 4 посади; сектор обліку страхувальників відділу роботи з потерпілими: завідувач сектору 1 посада, головний спеціаліст 1 посада; сектор з питань тимчасової непрацездатності відділу роботи з потерпілими: завідувач сектору 1 посада, головний спеціаліст 1 посада; сектор з організації медичної роботи реабілітації: завідувач сектору 1 посада, головний спеціаліст 1 посада (а.с. 73-74).

Таким чином, при порівнянні штатних розписів вбачається, що загальна кількість працівників Марїнського відділення УВД ФССУ в Донецькій області була скорочена з 21 до 14 працівників. Також вбачається, що штатний розпис з 01.01.2018 року містить 12 новостворених посад, в той час як 19 посад штатного розпису від 01.08.2017 року фактично скорочені та ліквідовані, оскільки відсутні у шатному розпису з 01.01.2018 року, в тому числі посада позивача. Дані обставини сторони в судовому засіданні не заперечував, відтак суд вважає їх встановленими.

В матеріалах справи наявна копія витягу із вказаного протоколу № 1 від 11.12.2017 року засідання комісія із скорочення працівників Марїнського відділення, яка в кількості 7 осіб проголосувала «за проінформування ОСОБА_1, який займає посаду головного спеціалісті сектору медичних та соціальних послуг відділення, про розірвання трудового договору за пунктом 1 статті 40 КЗпП України у звязку з скороченням чисельності або штату працівників (а.с. 80).

Тобто, з витягу протоколу № 1 від 11.12.2017 року вбачається, що комісією із скорочення працівників Марїнського відділення було прийнято рішення про інформування про звільнення ОСОБА_1, при цьому йому не пропонувалось будь-якої іншої роботи. Так само представником відповідача у судовому засіданні було підтверджено, що будь-якої іншої роботи чи посади ОСОБА_1 не пропонувалось так як вакансії були відсутні.

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Згідно ч. 2 ст. 40 КЗпП України звільнення з підстав, зазначених у п.п. 1, 2, 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Згідно до вимог ч. 1 ст. 42 КЗпП України при скороченні чисельності чи штату працівників у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці.

Відповідно про правових позицій ВСУ № 6-1264цс17 № 6-3048цс15 однією з найважливіших гарантій для працівників при скороченні чисельності або штату є обовязок власника підприємства чи уповноваженого ним органу працевлаштувати працівника. Власник вважається таким, що належно виконав вимоги частини другої статті 40, частини третьої статті 492 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо.

Також судом приймається до уваги п. 19 Постанови Пленуму ВСУ № 9 від 06.11.92 року «Про практику розгляду судами трудових спорів», згідно якого розглядаючи трудові спори, пов'язані зі звільненням за п.1 ст.40 КЗпП України, суди зобов'язані з'ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за 2 місяці про наступне вивільнення.

На підставі викладеного, судом встановлено, що скорочення чисельності штату у відповідача як роботодавця було поєднано із зміною внутрішньої структури штату при яких роботодавцю необхідно було приймати рішення про працевлаштування на новостворених посадах працівників, що були на час реорганізації працевлаштовані на посадах, що підлягали скороченню, при цьому кількість посад, що підлягає скорочення є більшою від кількості новостворених посад, відтак частина працівників дійсно підлягала звільненню.

Даний висновок суду додатково підтвердився в судовому засіданні 04.06.2018 року при дослідженні оригіналу протоколу № 1 від 11.12.2017 року згідно якого комісія із скорочення працівників Марїнського відділення розглядала питання про працевлаштування кандидатів на звільнення в порядку п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України, загалом стосовно 15 осіб, посади яких підлягають скороченню, в тому числі ОСОБА_6, однак, 11 особам з числа таких кандидатів на звільнення було запропоновано перейти до новостворених посад, іншим особам, в тому числі, ОСОБА_1, було повідомлено про припинення трудових відносин оскільки було неможливим запропонувати таким особам іншу роботу (час запису 16:04-16:07 судового засідання 04.06.2017 року),

Суд не приймає до уваги пояснення представника відповідача, що ОСОБА_1 не відповідав на момент звільнення посадовим вимогам по освітньому рівню згідно посадових інструкцій всіх новостворених посад, які створені згідно штатного розпису з 01.01.2018 року, оскільки таких посадових інструкцій суду не надано, клопотань про витребування таких доказів або неможливість подання їх до суду також представником відповідача в судовому засідання не було заявлено.

В той же час, враховуючи одночасне поєднання скорочення кількості працівників та зміну внутрішньої структури із створенням нових посад замість ліквідованих, роботодавець повинен з метою дотримання гарантій працівників здійснити оцінку вивільнювальних працівників, в тому числі позивача, на предмет рівня кваліфікації та продуктивності з метою визначення працівників, що мають переважне право на залишення на роботі саме на новостворених посадах в розумінні ст. 42 КЗпП України.

Не виконання приписів ст. 42 КЗпП України роботодавцем щодо визначення переважного права працівників на залишення на роботі, в такому випадку, буде свідчити про порушення прав тих працівників, які звільненні, та надання необґрунтованих переваг працівникам, що переведені на новостворені посади без встановлення їх переважного права на залишення на роботі у порівняні з працівниками, що фактично вивільнені.

При цьому суд зауважує, що вирішення питання щодо того, хто з працівників має більш високу кваліфікацію і продуктивність праці сфера компетенції роботодавця, відтак, обовязок роботодавця переконливо довести суду у разі виникнення спору, за якими критеріями ним було надано перевагу тому чи іншому працівникові.

Відповідач в письмових запереченнях зазначає, що на виконання ст. 42 КЗпП роботодавцем було надано оцінку кваліфікації і продуктивності праці, з урахуванням професійної підготовки, наявності ініціативності, уміння організувати та забезпечити результативну роботу, ставлення до роботи, якість виконання доручень, рівень почуття відповідальності, оперативності прийняття рішень, уміння висловлювати думки та інше, для чого проводились керівництвом управління особисте спілкування з найманими працівниками.

В той же час, в судовому засіданні позивач заперечив факт будь-яких співбесід, а стороною відповідача доказів на підтвердження таких фактів не надано, відтак суд не може вважати таку обставину доведеною.

В судовому засіданні представник відповідача повідомив, що відповідачем здійснювалась оцінка кваліфікації працівників за рівнем освіти, при цьому, не зміг пояснити суду за якими саме іншими конкретними, чіткими критеріями, які можуть бути оцінені при порівнянні працівників, проводилась оцінка тих загально-абстрактних якостей працівників, що зазначені відповідачем в письмових запереченнях (наявність ініціативності, рівень професійної підготовки, ставлення до роботи, якість виконання, рівень почуття відповідальності, уміння висловлювати думки, оперативність прийняття рішень, тощо).

Так само представник відповідач не зміг надати суду, чи хоча б, послатися або зазначити, конкретний внутрішній документ компетентної посадової особи відповідача, складений за результатами проведення такої оцінки та прийняття рішення щодо працівників за результатами оцінки їх компетентності та продуктивності працівників.

При цьому суд зауважує, що оцінка компетентності та продуктивності працівника не може відбуватися роботодавцем формально на підставі лише відомостей про освіту, але без встановлення чіткого та зрозумілого впливу тієї чи іншої освіти на продуктивність та компетентність конкретного працівника, оскільки саме оцінка рівня продуктивності праці та компетентності є критерієм визначення переважного права на залишення на роботі конкретного працівника, однак, без встановлення рівня впливу освіти на компетентність та продуктивність праці, роботодавець позбавлений можливості провести оцінки саме за критерієм компетентності та продуктивності праці, а відтак визначення переважного права працівників на залишення на роботі є неможливим в розумінні ст. 42 КЗпП України.

На думку суду, лише визначення спеціалізації освіти не може обєктивно свідчити про компетентність та продуктивність праці конкретного працівника без врахування трудового стажу, інформації про дисциплінарні стягнення та заохочення, відомостей про досягнення планових показників, тощо.

Так, наприклад, аналогічної думки притримується у своєму листі Міністерство соціальної політики України від 21.05.2012 року № 80/06/187-12: «На практиці для виявлення таких працівників роботодавцем робиться порівняльний аналіз продуктивності праці і кваліфікації працівників, у процесі якого, як правило, враховуються такі обставини: наявність відповідної освіти, післядипломної освіти, документів про підвищення кваліфікації, відсутність дисциплінарних стягнень, наявність заохочень за успіхи у роботі, отримання премій за виконання особливо важливих робіт, відсутність прогулів, відпусток без збереження заробітної плати, тривалого перебування на лікарняних листках, зауважень з боку адміністрації щодо строків і якості виконуваних завдань, обсяги виконуваних робіт тощо».

В той же час представник відповідача повідомив в судовому засіданні, що рішення про те «кого звільняти, а кого не звільняти» приймала особисто керівник відповідача ОСОБА_7, однак жодних розпорядчих документів про прийняття такого рішення представником відповідача суду не надано.

Суд категорично не погоджується з твердженням представника відповідача про можливість прийняття керівником управління ОСОБА_7 таких рішень без видання відповідного наказу, оскільки згідно п. 5.6.9 Типового положення про управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в АРК, областях, містах Києві та Севастополі, затвердженого Постановою ФСС України № 6 від 24.01.2017 року начальник управління у межах своїх повноважень видає накази, який був прийнятий ОСОБА_7, у даному випадку, про звільнення ОСОБА_1 20.12.2017 року.

Посилання відповідача, як в запереченнях так і судовому засіданні, про те, що комісія лише повідомила ОСОБА_1 про звільнення з посади, суд вважає необґрунтованим з огляду на наступне. Судом встановлено, що наказ про звільнення ОСОБА_1 був прийнятий керівником управління пізніше 20.12.2017 року, відтак комісія не могла повідомляти ОСОБА_1 11.12.2017 року про звільнення, оскільки станом на 11.12.2017 року відповідного наказу про звільнення не існувало. Так само форма діяльності комісії із скорочення працівників Марїнського відділення, як вбачається із витягу протоколу № 1 від 11.12.2017 року та дослідженого в судовому засіданні оригіналу такого протоколу, передбачає голосування за прийняття відповідного рішення, відтак за питанням ОСОБА_1 комісія вирішила: «проінформувати ОСОБА_1 про розірвання трудового договору за п. 1 ст. 40 КЗпП України у звязку з скороченням чисельності або штату працівників у звязку із скороченням чисельності або штату працівників», тобто комісія не просто проінформувала, а прийняла рішення повідомити про звільнення, при цьому відповідного наказу про звільнення на час такого повідомлення не існувало.

Хоча оцінка компетентності та продуктивності працівника є прерогативою роботодавця, як зазначено вище, в той же час, така оцінка, в призмі принципу законності як складової верховенства права, повинна відбуватись із дотриманням всіх внутрішніх регуляторних та процедурних актів Відповідача, в той же час, Відповідачем не надано суду жодних доказів факту призначення та проведення такої оцінки, визначення відповідальних за таку оцінку посадових осіб Відповідача, розпорядчих актів уповноважених осіб за результатами такої перевірки, так само доказів на підтвердження повноважень таких посадових осіб на здійснення такої перевірки та будь-яких доказів щодо дотримання порядку такої перевірки. Так само Відповідачем не заявлено жодного свідка, який міг підтвердити такі обставини.

Відтак, викладене, з урахуванням формулювання комісії із скорочення працівників Марїнського відділення «про неможливість запропонувати ОСОБА_1 іншу роботу», суд приходить до обґрунтованого висновку, що будь-яка перевірка ОСОБА_1 на предмет визначення рівня компетентності та продуктивності праці фактично не проводилась, а відтак не встановлювалось наявність або відсутність його переважного права на залишення на роботі.

В той же час, Відповідач фактично перевів інших співробітників на новостворені посади, навіть не розглядаючи можливість працевлаштування ОСОБА_1 на таких посадах, що є грубим порушенням ст. 42 КЗпП України, оскільки відповідачем не доведено суду жодними доказами, що ОСОБА_1 не відповідав посадовим вимогам жодної новоствореної посади згідно штатного розпису Марїнського управління УВД ФСС України в Донецькій області з 01.01.2018 року.

Також суд зауважує, що ОСОБА_1 перебував у трудових відносинах саме із відповідачем, як окремою юридичною особою, а не з Марїнським відділенням УВД ФССУ в Донецькій області, а відтак пропозиції від роботодавця щодо іншої роботи повинні були включати можливість працевлаштування в інших структурних та відокремлених підрозділах УВД ФССУ в Донецькій області з урахуванням фаху ОСОБА_1 та відповідності можливим посадам. Представник відповідача в судовому засіданні підтвердила, що пропозиції працевлаштування в інших структурних та відокремлених підрозділах УВД ФССУ в Донецькій області ОСОБА_1 не надавалось. Так само відповідачем не подано жодного доказу на підтвердження факту відсутності такої можливості.

Таким чином, на підставі наданих сторонами документів та пояснень судом встановлено, що ОСОБА_1 був звільнений наказом ОСОБА_7 з порушенням приписів ст.ст. 40, 42, 49-2 КЗпП України, оскільки: ОСОБА_1 завчасно не був повідомлений про звільнення належним чином; при звільнення за скороченням йому не було запропоновано іншої роботи у Відповідача, в інших підрозділах відповідача, окрім Марїнського відділення Відповідача та питання такого працевлаштування Відповідачем навіть не розглядалось; ОСОБА_1 був звільнений з Марїнського відділення Відповідача фактично без будь-якої оцінки його продуктивності праці та компетентності без встановлення відсутності у нього переважного права на залишення на роботі у порівнянні з переведеними на новостворені посади співробітникам.

Відповідно до правової позиції ВСУ № 6-33цс 14 закон не наділяє орган, який розглядає трудовий спір повноваженнями на обрання іншого способу захисту трудових прав, ніж зазначені в частині першій статті 235 та статті 240 КЗпП України, а відтак встановивши, що звільнення позивача відбулось із порушенням установленого законом порядку, суд зобовязаний поновити працівника на попередній роботі

Таким чином позовні вимоги про визнання наказу № 1295-к від 20.12.2017 року про звільнення ОСОБА_6 з роботи та поновлення на роботі підлягає задоволенню.

Згідно вимог ч.ч. 1,2 ст. 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік.

Відповідно до Правової позиції Верховного Суду України у справі № 6-419цс16 середній заробіток працівника визначається відповідно до статті 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком. З урахуванням цих норм, зокрема абзацу 3 пункту 2 Порядку, середньомісячна заробітна плата за час вимушеного прогулу працівника обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяця роботи, що передують події, з якою повязана виплата, тобто дню звільнення працівника з роботи.

Відповідно до пункту 5 розділу ІV Порядку основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника, яка згідно з пунктом 8 цього Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів за цей період.

Після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді (абзац 2 пункту 8 Порядку).

Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства (абзац 3 пункту 8 Порядку)

Відповідно до Правової позиції Верховного Суду України у справі № 6-113цс16 суд на підставі статті 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а в разі не проведення його до розгляду справи по день ухвалення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. З урахуванням викладених встановлених обставин, суд вважає, що відповідачем не доведено, що у невиплаті заробітної плати відсутня його вина, так як відповідачем не подано належних та допустимих доказів на підтвердження будь-яких обставини, що свідчать про відсутність провини роботодавця.

Відповідно до Правової позиції Верховного Суду України у справі № 6-60цс13 установивши під час розгляду справи про стягнення середнього заробітку у звязку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, суд на підставі ст. 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а в разі непроведення його до розгляду справи по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини.

Таким чином, позовна вимога про стягнення середнього заробітку за час прогулу також підлягає задоволенню.

Щодо суми середнього заробітку за період затримки виплати заробітної плати, суд зазначає, що стягненню підлягає наступна сума: (12740,00 + 9844,56 = 22584,56 грн. заробітна плата за останні два робочих місяця, 21 + 17 = 38 днів робочі дні останніх двох місяців до звільнення, 22584,56 : 38 = 594,33 грн. середньоденний заробіток), робочі дні за останні повні два місяця до постановлення рішення 19 + 21 = 40 : 2 = 20 х 5 місяців (січень травень 2017 року) = 100 днів + 4 дні (робочі дні грудня 2017 року та червня 2018 року = 104 днів х 594,33 грн. = 61810,32 грн.

Позовні вимоги про визнання незаконними п.п. 11, 14 протоколу № 1 комісії зі скорочення працівників Марїнського відділення УВД ФСС України в Донецькі області задоволенню не підлягають, оскільки позивачем не доведено, що даний протокол створював будь-які правові наслідки стосовно нього як працівника.

Оскільки позовні вимоги позивача задоволені частково, то з відповідача підлягає стягненню судовий збір в розмірі 1% від стягненої суми заборгованості та 704,80 грн. за вимоги про поновлення на роботі.

На підставі викладеного, у відповідності зі ст.ст. 264, 265 ЦПК України, ст.ст. 40, 116, 117 КЗпП України, суд

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до Управління виконавчої дирекції фонду соціального страхування України в Донецькій області задовольнити частково.

Визнати незаконним та скасувати наказ № 1295-к від 20.12.2012 року про звільнення ОСОБА_1 з посади головного спеціаліста сектору медичних та соціальних послуг Марїнського відділення управління виконавчої дирекції фонду соціального страхування України в Донецькій області та поновити ОСОБА_1 на попередній роботі.

Рішення в частині поновлення на роботі підлягає негайному виконанню.

Стягнути з Управління виконавчої дирекції фонду соціального страхування України в Донецькій області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 61810 (шістдесят одна тисяча вісімсот десять) грн. 36 коп.

В іншій частині позовних вимог ОСОБА_1 відмовити.

Стягнути з Управління виконавчої дирекції фонду соціального страхування України в Донецькій області в дохід держави судовий збір в розмірі 1322 (одна тисяча триста двадцять дві) грн. 90 коп.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Апеляційного суду Донецької області через Марїнський районний суд Донецької області протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення набирає законної сили в порядку, визначеному статтею 273 ЦПК України.

Суддя М.Д.Медведський

Дата документу 15.06.2018