н/п 2/490/1108/2018 Справа № 490/9415/17
Центральний районний суд м.Миколаєва
Рішення
Іменем України

12 червня 2018 року Центрального районний суд м. Миколаєва у складі:
головуючого - судді Гуденко О.А.,
при секретарі - Кваші С.О.,
за участю позивача таї представника відповідача МОПЛ №1 Шеремет Л.В.,
розглянувши у закритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Миколаївської обласної психіатричної лікарні №1 Миколаївської обласної ради, Міської лікарні №1, третя особа Заводський РВК м.Миколаєва про визнання незаконними дій та визнання частково недійсним акта ,

В С Т А Н О В И В:
24 жовтня 2017 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до суду про визнання незаконними дій та визнання частково недійсним акта, в якому просив про визнання незаконним дії лікаря- психіатра КП "Миколаївська обласна психіатрічна лікарня № 1 " Миколаївської обласної ради ( далі - МОПЛ № 1) ОСОБА_2 щодо встановлення діагнозу «тривожно-невротичний синдром з емоційно-вольовою лабільністю", який зазначено у Акті обстеження стану здоров`я № 756 від 22 .06.2015 року незаконними; визнати дії лікаря -психіатра КП "Миколаївська обласна психіатрічна лікарня № 1 " Миколаївської обласної ради ОСОБА_3 по заповненню на її ім`я амбулаторної картки № 8348б, форма № 025/о незаконними; визнати Акт обстеження стану здоров`я № 756 від 22 .06.2015 року КП "миколаївська лікарня № 1" в частині встановленого діагнозу «тривожно-невротичний синдром з емоційно-вольовою лабільністю" недійсним.
Позивач обґрунтував свої вимоги тим, що не було проведено психіатричний огляд , який би дав змогу відповідно до закону України « Про психіатричну допомогу» поставити оскаржуваний діагноз, також позивач стверджує , що не давав усвідомленої письмової згоди на проведення психіатричного огляду, як того вимагає ч.2 ст. 11 ЗУ "Про психіатричну допомогу" , оскаржуваний діагноз не вдповідає дійсності та встановлений з грубим порушенням вимог ст.3,4 ЗУ "Про психіатричну допомогу" та не відповідає Міжнародній статистичній класифікації хвороб та проблем , пов`язаних зі здоров`ям. В обгрунтування інших вимог позову посидлався на те, що заповнена лікарем МОПЛ № 1 амбулаторна картка на його ім`я порушує його немайнові права, оскільки заведена в порушення вимог законодавства, і як наслідок та інформація, що внесена до картки , може стати відома третім особам , і її наявність тягне за сосбою необхідність в подальшому при будь-якому зверненні до лікарні для отримання довідки в межах проходження будь-якої медичної комісії, проходження обов`язкового психологічного обстеження, а відтак знову відчувати емоційне переживання та напруження.
В свою чергу , представник відповідача Миколаївської обласної психіатричної лікарні №1 Миколаївської обласної ради - головний лікар Шеремет Л.В. подала відзив , де проти позову заперечував з тих підстав, що дії лікарів -психіатрів були вчинені відповідно до вимог ЗУ "Про психіатрічну допомогу", проводилася відповідно до наданої згоди позивачем на проведення психіатричного обстеження - саме в межах проходження обовязкового огляду за напрвленням медичної комісії Заводського РВК . Щодо дій лікаря ОСОБА_3 , то її дії повністю відповідали Наказу МОЗ України № 110 від 14.02.2012 року за наявності статей 14-20 у військовому білеті .Так, , на час повторного звернення ОСОБА_1 , щодо отримання Сертифікату, у нього в військовому квитку зазначалася так звана "психіатрична стаття 17в", що потребувало обов`язкового заведення амбулаторної картики на його ім`я для оформлення подальшого обстеження для спростування діагнозу та видачи Довідки встановленого зразка.
Представник відповідача Міської лікарні №1 та третьої особи Заводський РВК м.Миколаєва в судовн засідання не зявилися, відповідно відзиву тап пояснень нга позов не подали, викликалися судом неодноразово та належним чином, про причини неявки відповідач суду не повідомив, представник третьохї особи просив слухати справу у його відсутність.
Протокольною ухвалою суду від 26 лютого 2018 року за клопотанням представника відповідача МОПЛ № 1 до участі в справі в якості третьої особи, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору зі сторону відповідача, залучено Заводський районний війсковий комісаріат, як особу, як направляла позивача на обстеження та вносила відповідні відомості про захворювання позивача до військово-облікової картки.
Ухвалами суду від 03 квітняя 2018 року відмовлено у задоволенні клопотання представника відповідача ОСОБА_4 про витребування доказів , відмовлено у задволенні клопотання позивача про визнання дій представника відповідача МОПЛ № 1 ОСОБА_4 зловжтванням процесуальними правами та застосування заходів процесуального примусу у вигляді штрафу .
05 червня 2018 року позивач подав письмові заперечення щодо дій головуючого , вчинених в судовому засіданні 02 та 03 квітня 2018 року , проте в судовому засіданні 11 червня 2018 року зазначив, що клопоче про приєднання їх до матеріалів цивільної справи з метою подальшого включення цих зауважень до апеляційної скарги в разі необхідності на майбутнє рішення суду, а не розглядати їх в порядку ч.3 ст. 214 ЦПК України. Це клопотання позивача було задоволено, заперечення у письмовому вигляді долучені до матеріалів спавви.
Вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи та встановвиши дійсні обставини стправи та правовідносини сторін, суд доходить наступного.
Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 на підставі направлення Заводського РВК № 756 в межах проходження обовязк5ової військово-лікарської комісії в адміністративному порядку , перебував у неврологічному відділенні Міської лікарні № 1 з 18 червня по 19 червня 2015 року на стаціонарному обстеженні .
22 червня 2015 року за підписом завідувача неврологічним віддлілення та головного лікаря складено Акт обстеження стану здоро`я позивача № 756 , яким встановлено наступний діагноз :"ДЕ 2ст. ( венозна) стадія субкомпенсації з лікворно-венозною дисфункцією, ангіоспастичні пароксизми, тривожно-невротичний синдром з емоційно-вольовою лабільністю тощо". Міститься запис серед іншого : психіатр 19.06 :тривожно-невротичний синдром з емоційно-вольовою лабільністю (а.с. 21).
Відповідно листа головного лікаря Міської лікарні № 1 від 23.02.2018 року , лікар-психіатр ОСОБА_2 здійснює консультації як лікар-консультант в МЛ № 1 з 04.02.2013 року по теперішній час.
Відповідно матеріалів справи, ОСОБА_2 перебував на посаді лікаря-психіатра диспансерно-поліклінічного відділення МОПЛ № 1 з 18 січня 2010 року по 31 травня 2017 року .(а.с. 106-107)
Згідно Наказу по МОПЛ № 1 від 19.01.2015 року лікарю-психіатру ОСОБА_2 було дозволено консультативну роботу.(.а.с. 135)
На підставі цього Акту військово-лікарською комісією при Завордському РВК 02 липня 2015 року ОСОБА_1 визнано обмежено придатним до військовї служби за статтями 17в, 41в, 52в, 64в Розкладу хвороб , станів та фізичних вад, що визначають ступінь придатності до військової служби (Додаток 1 до Положення про військово-лікарсбку експертизу в Збройних силах України), затв. Наказом МО України від 14.09.2008 року № 402 - про що внесено відповідний запис військовим комісаром Заводського РВК у обліково-послужну картку № НОМЕР_1 військовозобов`язаного ОСОБА_1 (а.с. 22,98). При цьому чітко вбачається, що до Картки обстеження та медичного огляду (а.с. 99) , складеною військово-лікарською комісієї при Заводському РВК (Додаток 1 до положення про військово-лікарську експертизу в Збройних Силах України) стаття за Розкладом хвороб "17в " внесена саме лікарем цієї комісії.
Відповідно до ст. 17 цього розкладу , це діагнози "включено: невротичні, пов`язані із стресом і соматоформні розлади F40- F48 (фобійні, тривожні, обсетивно-компульсивні, адаптаційні, соматофортні та інші невротичні розлади, неврастенія, реакції на тяжкий стрес)", що тягнуть непридатність до військової служби у мирний час, обмежену придатність у воєнний час.
Як стверджує позивач, оскільки він проходив обстеження в неврологічному відділенні і мав скарги на стан здоров`я та хвороби саме неврологічного напрямку - він не знав і не міг знати, що в Акті неврологічного обстеження буде включений психіатрічний діагноз, отже не перевірив значення вказаних статей у Військовому квитку. Доказів іншого суду не надано.
Згідно листа від 18.07.2017 року № 1085/К-6 головного лікаря Міької лікарні № 1 , для обстееежння .кустова ОСОБА_5 , на підставі його скарг була призначена консультація лікаря-психіатра ОСОБА_2 , яким після консультації було встановлено ззаначенйи діагноз, який був внесений до Акту обстеження. (а.с. 31) .
Також з історії хвороби № 4163 ОСОБА_6 , заведеної у неврологічному відідлені Міської лікарні № 1 не вбачається доказів того, що лікарем-психіатром ОСОБА_2 проводився саме психіатричний огляд позивача , адже там міститься запис лише діагнозу без жодних відомостей про підстави його встановлення (а.с. 32).
25 травня 2017 року ОСОБА_1 звернувся до МОПЛ № 1 з заявою про отримання медичної довідки про проходення обов`язкових попереднього та періодичного психіатричного оглядів , форма № 122-2/о з метою підтвердження можливості виконувати обовязки адвоката.
Після пред`явлення обов`язкових документів , а саме Паспорту та обліково-послужної картки (виданої замість виійськового квитка) - йому повідомили, що таку довідку без відповідного обстеження видати не можуть , оскільки у обліково-послужній картці вкзана "психіатрічна стаття" Ці обставини відповідачем не заперечувалися та визнавалися під час судового засідання, отже суд вважає їх встановленими.
Того ж лня на ім`я ОСОБА_1 , було завдено амбулаторну картку № 8348 форма № 025/о (а.с. 46-48).
Згідно листа МОПЛ №1 від 07.06.2017 року № 01-13/900 ОСОБА_1 на обліку в МОЛПЛ №1 не перебуває, на стаціонарному, амбулаторному лікуванні не знаходився, за медичною допомогою не звертався (а.с. 24).
Згідно листа МОПЛ №1 від 07.06.2017 року № 01-13/899 ОСОБА_1 протягом 2015 року на стаціонарному, амбулаторному лікуванні не знаходився, не проходив психіатрічний огляд (обстеження) психічного здоров`я, військово-лікарська експертиза його психічного стану не проводилася (а.с. 23).
За скаргою ОСОБА_1 була проведена комісійна перевірка Управління охорони здоров`я Миколаївької міської ради , наслідками якої встановдлена відповідність діагнозу лікаря-невролога ОСОБА_7 , а з питань правомірності та підстав встановлення діагнозу лікарем психіатром ОСОБА_2 , , відображеним 19.06.2015 року в щоденнику карти стаціонарного хворого, та для спростування даного діагнозу - роз`яснено, що необхідно звертатися до МОПЛ № 1.
Відповідно до результатів психологічного обстеження про відсутність у ОСОБА_1 будь яких розладів , останньому було надано лікарем-психіатром МОПЛ №1 ОСОБА_3 . Медичну довідку форми 122-2/0 серія 12 ЯЯФ №2 про проходження обовзкових попереднього та періодичного психіатричноих оглядів, за результатми огляду психіатричних протипоказань до виконання обовязків адвокатат не має. (а.с. 51).
Такого ж змісту довідку в МОПЛ № 1 позивач отримував і 21 липня 2015 року (а.с. 50).
Відсутність психічних розладів також підтверджується листом Відповідача -1 від 11.08.2017 № 01-01/1293.В
Пунктом 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основположних свобод , ратифікованоої ЗУ від 17.07.1997 року ( далі-Конвенція) встановлено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Відповідно до ст. 3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.

Статтею 21 Конституції України передбачено, що усі люди є вільні і рівні у своїй гідності та правах. Права і свободи людини є невідчужуваними та непорушними.

Згідно ст. 28 Конституції України кожен має право на повагу до його гідності. Ніхто не може бути підданий катуванню, жорстокому, нелюдському або такому, що принижує його гідність, поводженню чи покаранню. Жодна людина без її вільної згоди не може бути піддана медичним, науковим чи іншим дослідам.

Згідно ст. 29 Конституції України кожна людина має право на свободу та особисту недоторканність.

Відповідно до вимог ст. 32 Конституції України ніхто не може зазнавати втручання в його особисте і сімейне життя, крім випадків, передбачених Конституцією України.

За правилами статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4.11.1950 року, ратифікованої Законом України № 475/97-ВР від 17.07.1997 року, кожна людина має право на життя, на свободу і на особисту недоторканність. Кожна людина має право на ефективне поновлення у правах компетентними національними судами в разі порушення її основних прав, наданих їй конституцією або законом.

Ніхто не може зазнавати безпідставного втручання у його особисте і сімейне життя, безпідставного посягання на недоторканність його житла, тайну його кореспонденції або на його честь і репутацію. Кожна людина має право на захист закону від такого втручання або таких посягань.

Згідно Принципу 4 Резолюції 46/119 Генеральної Асамблеї ООН Захист осіб з психічними захворюваннями і поліпшення психіатричної допомоги від 18 лютого 1992 року визначення того, що індивід має психічне захворювання, повинно проводитись у відповідності з міжнародно прийнятими медичними стандартами. Визначення психічного захворювання ніколи не повинно проводитись на підставі політичного, економічного чи соціального статусу, чи членства в культурній, расовій чи релігійній групі, чи по яким-небудь іншим причинам, які прямо не відносяться до психічного статусу. Сімейний чи виробничий конфлікт, чи незгода з моральними, соціальними чи політичними цінностями чи релігійними поглядами, переважаючими в суспільстві індивіда, ніколи не повинні бути визначаючим фактором при діагностуванні психічного захворювання. Лікування в минулому чи госпіталізація в якості пацієнта не повинні самі по собі виправдати визначення психічного захворювання в теперішньому чи в майбутньому. Ніяка особа чи орган влади не може кваліфікувати індивіда як такого, що має (чи інакше, вказати на те, що індивід має) психічне захворювання, крім як з метою, прямо зв`язаною з психічним захворюванням чи наслідками психічного захворювання.

Відповідно до Преамбули Закону України «Про психіатричну допомогу» від 22 лютого 2000 року № 1489-ІІІ (далі - Закон) цей Закон визначає правові та організаційні засади забезпечення громадян психіатричною допомогою виходячи із пріоритету прав і свобод людини і громадянина, встановлює обов`язки органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування з організації надання психіатричної допомоги та правового і соціального захисту осіб, які страждають на психічні розлади, регламентує права та обов`язки фахівців, інших працівників, які беруть участь у наданні психіатричної допомоги.

За змістом статті 1 цього Закону, якою передбачено визначення термінів, у цьому Законі наведені нижче терміни вживаються в такому значенні: психічні розлади - розлади психічної діяльності, визнані такими згідно з чинною в Україні Міжнародною статистичною класифікацією хвороб, травм і причин смерті;

психіатрична допомога - комплекс спеціальних заходів, спрямованих на обстеження стану психічного здоров`я осіб на підставах та в порядку, передбачених цим Законом та іншими законами, профілактику, діагностику психічних розладів, лікування, нагляд, догляд та медико-соціальну реабілітацію осіб, які страждають на психічні розлади;

усвідомлена згода особи - це згода, вільно висловлена особою, здатною зрозуміти інформацію, що надається доступним способом, про характер її психічного розладу та прогноз його можливого розвитку, мету, порядок та тривалість надання психіатричної допомоги, методи діагностики, лікування та лікарські засоби, що можуть застосовуватися в процесі надання психіатричної допомоги, їх побічні ефекти та альтернативні методи лікування;

Відповідно до правил статті 3 Закону кожна особа вважається такою, яка не має психічного розладу, доки наявність такого розладу не буде встановлено на підставах та в порядку, передбачених цим Законом та іншими законами України.

Статтею 4 Закону передбачено, що психіатрична допомога надається на основі принципів законності, гуманності, додержання прав людини і громадянина, добровільності, доступності та відповідно до сучасного рівня наукових знань, необхідності й достатності заходів лікування з мінімальними соціально-правовими обмеженнями.

Згідно ст. 7 Закону України «Про психіатричну допомогу» діагноз психічного розладу встановлюється відповідно до загальновизнаних міжнародних стандартів діагностики та Міжнародної статистичної класифікації хвороб, травм і причин смерті, прийнятих центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я для застосування в Україні. Діагноз психічного розладу не може базуватися на незгоді особи з існуючими в суспільстві політичними, моральними, правовими, релігійними, культурними цінностями або на будь-яких інших підставах, безпосередньо не пов`язаних із станом її психічного здоров`я.

Забороняється визначати стан психічного здоров`я особи та встановлювати діагноз психічних розладів без психіатричного огляду особи, крім випадків проведення судово-психіатричної експертизи посмертно.

Відповідно до вимог ст. 11 Закону психіатричний огляд проводиться з метою з`ясування: наявності чи відсутності в особи психічного розладу, потреби в наданні їй психіатричної допомоги, а також для вирішення питання про вид такої допомоги та порядок її надання. Психіатричний огляд проводиться лікарем-психіатром на прохання або за усвідомленою згодою особи.
Психіатричний огляд особи може бути проведено без її усвідомленої згоди або без згоди її законного представника у випадках, коли одержані відомості дають достатні підстави для обгрунтованого припущення про наявність у особи тяжкого психічного розладу, внаслідок чого вона: вчиняє чи виявляє реальні наміри вчинити дії, що являють собою безпосередню небезпеку для неї чи оточуючих, або неспроможна самостійно задовольняти свої основні життєві потреби на рівні, який забезпечує її життєдіяльність, або завдасть значної шкоди своєму здоров`ю у зв`язку з погіршенням психічного стану у разі ненадання їй психіатричної допомоги.

Жодних таких підстав становм на 19.06.2015 року відносно позивача встаенвролено не було , і таке не заперечується відповідачами.

Лікар-психіатр перед проведенням психіатричного огляду зобов`язаний відрекомендуватися особі, яка підлягає огляду, або її законному представнику як лікар-психіатр, назвати своє прізвище, місце роботи та викласти мету огляду. Дані психіатричного огляду з висновком про стан психічного здоров`я особи, а також причини звернення до лікаря-психіатра та медичні рекомендації фіксуються у медичній документації.

Також в порушення вимог ч. 10 ст. 11 Закону України «Про психіатричну допомогу» лікарем психіатром не додано до заяви письмовий висновок, який би містив би обґрунтування про необхідність проведення такого огляду.

За правилами ст. 27 Закону виключно компетенцією лікаря-психіатра або комісії лікарів-психіатрів є встановлення діагнозу психічного захворювання, прийняття рішення про необхідність надання психіатричної допомоги в примусовому порядку або надання висновку для розгляду питання, пов`язаного з наданням психіатричної допомоги в примусовому порядку. При наданні психіатричної допомоги лікар-психіатр, комісія лікарів-психіатрів незалежні у своїх рішеннях і керуються лише медичними показаннями, своїми професійними знаннями, медичною етикою та законом.

Лікар-психіатр, комісія лікарів-психіатрів несуть відповідальність за прийняті ними рішення відповідно до закону.

Встановлено, що лікар-психіатр ОСОБА_2 , був запрошений лікарем-неврологом Мійської лікарні № 1 для проведення консультатції стаціонарному хворому ОСОБА_1 ,, який проходи обстеження зхгідно підтверлдженння ( або непідтвердження) неврологічного діагнозу за направленням Заводського РВК. Дані обставини підтверджуються записом в медичній карті ОСОБА_1 , від 19.06.2015 року, з якого також вбачається, що лікарем психіатром зроблено лише запис про діагноз без жодних інших даних обстеження чи , щонайменше, бесіди з пацієнтом.

Також судом встановлено, що позивач надав суду докази про відсутність у нього будь-яких психічних розладів, що підтверджується медичними довідками про проходження обов`язкового попереднього та періодичного психіатричних оглядів, з яких встановлено, що в травні 2017 року він з власної ініціативи пройшов обстеження в МОПЛ № 1 і за результатами якого було встановлено, що він психічно здоровим.

Таким чином, відповідачі на надали суду доказів того, що взагалі приймалося рішення про проведення психіатричного огляду ОСОБА_1 , чи повідомлялося про це останньому і чи отримано від нього усвідомлену згоду на проведення такого огляду, і, щонайголовніше, чи взагалі був проведений такий огляд ( а не консультативна розмова) у відповідності до вимог ст. 11 ЗУ "Про психіатричну допомогу", який є єдиною виключною підставою для можливості встановлення особі будь-якого психіатричного діагнозу в залежності від тяжкості стану особи.

Крім того, суд додатково враховує, що за вимогами ст. 3.11. Положення про військово-лікарську експертизу в Збройних Силах України,затв. Міноборони України Наказом від 14.08.2008 № 402, у разі коли лікарям ВЛК військового комісаріату важко остаточно визначити стан здоров`я військовозобов`язаного, він направляється на амбулаторне або стаціонарне обстеження у лікувально-профілактичний заклад МОЗ України з подальшим оглядом ВЛК військового комісаріату. Якщо обстеження проводилось у військовому лікувальному закладі, то огляд проводиться госпітальною (гарнізонною) ВЛК.

При цьому, з матеріалів справи чітко вбачається, що позивач був направлений влк для обстеження до нгеврологічного стаціонару, а до цього вже був він оглянутий 16.-05.2015 року психіатром ВЛК і за цим напрямком для встанлення діагнозу - не направлявся.

Дані обставини також викладені в рішеннях Європейського суду з прав людини по справі «Федоров і Федорова проти України» від 7 липня 2011 року та «Ракевич проти Росії» від 28 жовтня 2003 року, в яких зазначено, що психічне здоров`я є важливою частиною приватного життя особи, втручання в яке суперечить принципам ст. 8 Ковенції , а в рішенні «Пєтухова проти Росії» від 2 травня 2013 року зазначено, що при здійсненні примусового психіатричного огляду треба було дослідити чи не було порушення принцину добровільного виконання рішення суду щодо проведення примусового психіатричного огляду та чи відмовлялась особа щодо проведення добровільного огляду.

Крім того, встановлення позивачеві діагнозу, який не існує в Міжнародній класифікації хвороб 10 перегляду лікарем-психіатром ОСОБА_2 є окремою підставою для визнання таких дій неправомірними.

Враховуючи викладене, суд вважає, що ОСОБА_1 дії лікаря-психіатра (консультанта) по встановленню 19 червня 2015 року оспорюваного діагнозу вчинені всупереч вимог ст. ст. 1, 4, 7, 8 та 11 Закону України «Про психіатричну допомогу» з порушенням принципів законності, додержання прав людини і громадянина, добровільності, доступності та відповідно до сучасного рівня наукових знань, необхідності й достатності заходів лікування з мінімальними соціально-правовими обмеженнями - що є підставою для задоволення вимог позову в цій частин та визнання дії лікаря-психіатра МОПЛ №1 ОСОБА_2 , але який діяв на час вчинення цих дій саме як лікар-консультант Міської лікарні № 1 щодо встановлення позивачеві діагнозу "тривожно-невротичний синдром з емоційно-вольовою лабільністю", неправомірними та визнання Акту обстеження стану здоров`я № 765 від 22 червня 2015 року ОСОБА_1 № 765 , складений лікарями Міської лікарні № 1 в частині зазначення діагнозу "тривожно-невротичний синдром з емоційно-вольовою лабільністю" недійсним.

Що стосується вимог позову про визнання дій лікаря-психіатра по заповненню амбулаторної картки незаконними , то вони задоволенню не підлягають , оскільки такі дії вчинені внаслідок виконання лікарем своїх обов`язків відповідно до вимог Наказу МОЗ України від 14.02.2012 № 110 "Про затвердження форм первинної облікової документації та Інструкцій щодо їх заповнення, що використовуються у закладах охорони здоров`я незалежно від форми власності та підпорядкування".

Так, суд оцінює правомірність дій працівників суб`єкта оскарження саме на час їх вчинення. Оскільки на час заведення вищезазначеної амбулаторної картки лікар діяв у відповідності до вимог відомчої інструкції згідно вказаного діагнозу, який на час вчинення таких дій не був ні оспорений, ні скасований, ні визнаний недійсним- у лікаря ОСОБА_3 , не було підстав на той час не приймати його до уваги і всупереч зазначеної Інструкції та вимог до оформлення Медичної довідки за Формою № 122-2/о не офомлювати необхідні медичні документи за зверненням позивача про надання психіатричних послуг. При цьому суд також враховує, що ОСОБА_1 , надав усвідомлену письмову згоду для проведення обовязкового психіатричного огляду - згідно протоколу № 9004 від 26.05.2017 року (а.с. 137). До того ж, твердження позивача, що наявність цієї картки може потягнути порушення його особистих немайнових прав на майбутнє є припущенням, проте рішення суду не може грунтуватися на припущеннях.Наведене не позбавляє права позивача звернутися до суду в передбаченому законом порядку за захистом своїх прав у разі їх порушення у належний спосіб.

Відповідно до сти. 141 ЦПК України, судові витрати підлягають відшкодуванню пропорційно до задоволених позовних вимог.

Керуючись ст.ст. ч.7 ст. 7, 18, 259, 263-265 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 задовольнити частково.
Визнати дії лікаря-психіатра Миколаївської обласної психіатричної лікарні №1 Миколаївської обласної ради щодо встановлення діагнозу "тривожно-невротичний синдром з емоційно-вольовою лабільністю", який зазначено у Акті обстеження стану здоровя ОСОБА_1 № 765 від 22 червня 2015 року неправомірними .

Визнати Акт обстеження стану здоров`я № 765 від 22 червня 2015 року ОСОБА_1 , який перебував за направленням Заводського РВК № 765 в неврологічному відділенні з 18 червня 2015 року по 19 червня 2015 року, складений лікарями Міської лікарні № 1 в частині зазначення діагнозу "тривожно-невротичний синдром з емоційно-вольовою лабільністю"- недійсним.
В іншій частині позовних вимог - відмовити.
Стягнути з Миколаївської обласної психіатричної лікарні №1 Миколаївської обласної ради, Міської лікарні №1 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі по 704 грн. 60 коп. з кожного.
Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Миколаївської області протягом 30 днів після складання повного тексту рішення.

СУДДЯ О.А.ГУДЕНКО

Повний текст виготовлено 22 червня 2018 року.