Постанова

іменем України

4 квітня 2018 року

м. Київ

справа № 297/1765/15-ц

провадження № 61-2575св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А.,

суддів: Карпенко С. О. (суддя-доповідач), Кузнєцова В. О., ОлійникА. С., Ступак О. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - Берегівська міська рада Закарпатської області,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу заступника прокурора Закарпатської області на рішення Берегівського районного суду Закарпатської області від 31 липня 2015 року, ухвалене у складі судді Гарані О. А., та ухвалу апеляційного суду Закарпатської області, постановлену колегією суддів у складі: Бисаги Т. Ю., Власова С. О., Бондаренка Ю. О.,

ВСТАНОВИВ:

У липні 2015 року ОСОБА_4 звернувся з позовом до Берегівської міської ради Закарпатської області про визнання права власності на земельну ділянку.

В обґрунтування позовних вимог зазначав, що 20 лютого 2013 року з прилюдних торгів він придбав нежитлову будівлю - кафе «Мелані» загальною площею 176,70 кв.м по АДРЕСА_1. Оформити право власності на земельну ділянку, на якій розташована вказана нежитлова будівля, він не зміг, так як земельна ділянка на підставі державного акта належить ОСОБА_8

Заочним рішенням Берегівського районного суду Закарпатської області від 24 жовтня 2014 року визнано недійсним та скасовано державний акт на право власності на земельну ділянку площею 0,0622 га по АДРЕСА_1, виданий ОСОБА_8 15 жовтня 2004 року, та припинено право власності останнього на цю земельну ділянку.

Позивач вказує, що позбавлений можливості проводити реконструкцію та капітальний ремонт нежитлової будівлі, оскільки відповідно до Порядку виконання будівельних робіт, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 13 квітня 2011 року № 466, такі роботи можуть виконуватись лише за наявності документа, який посвідчує право власності чи користування земельною ділянкою.

Посилаючись на те, що згідно зі статтею 377 ЦК України та статтею 120 ЗК України при набутті права власності на нежитлову будівлю до нього перейшло право власності на земельну ділянку, на якій вона розміщена, просив про задоволення позову.

Рішенням Берегівського районного суду Закарпатської області від 11 липня 2015 року позов задоволено.

Визнано за ОСОБА_4 право власності на земельну ділянку площею 0,0622 га по АДРЕСА_1.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що до особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. Встановивши, що позивач набув право власності на нежитлову будівлю - кафе «Мелані» по АДРЕСА_1, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для визнання за позивачем права власності на земельну ділянку площею 0,0622 га за цією ж адресою.

Ухвалою апеляційного суду Закарпатської області від 12 липня 2016 року апеляційну скаргу заступника прокурора Закарпатської області відхилено, рішення Берегівського районного суду Закарпатської області від 11 липня 2015 року залишено без змін.

Відхиляючи апеляційну скаргу, суд апеляційної інстанції погодився з висновками суду першої інстанції, оскільки вважав, що до таких висновків суд першої інстанції дійшов на підставі всебічного і повного з'ясування обставин справи.

У вересні 2016 року заступник прокурора Закарпатської області подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судами попередніх інстанцій норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просив рішення Берегівського районного суду Закарпатської області від 31 липня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Закарпатської області від 12 липня 2016 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що суди попередніх інстанцій невірно застосували положення статті 120 ЗК України та статті 377 ЦК України і не встановили фактичних обставин справи, які мають значення для її правильного вирішення.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 21 жовтня 2016 року відкрито касаційне провадження за вказаною касаційною скаргою і ухвалою колегії суддів Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 23 березня 2017 року справу призначено до судового розгляду.

Відповідно до ст. 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд .

22 січня 2018 року вказана справа надійшла до Верховного Суду.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону від 3 жовтня 2017 року касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України у редакції Закону від 3 жовтня 2017 року провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права

Під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).

Вивчивши матеріали цивільної справи та перевіривши доводи касаційної скарги, суд дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що 20 лютого 2013 року з прилюдних торгів ОСОБА_4 придбав нежитлову будівлю - кафе «Мелані» загальною площею 176,70 кв.м по АДРЕСА_1.

20 березня 2013 року приватним нотаріусом Берегівського районного нотаріального округу Закарпатської області ОСОБА_9 видано ОСОБА_4 свідоцтво про придбання нерухомого майна з прилюдних торгів.

Також судами встановлено, що заочним рішенням Берегівського районного суду Закарпатської області від 24 жовтня 2014 року визнано недійсним та скасовано державний акт на право власності на земельну ділянку площею 0,0622 га по АДРЕСА_1, виданий ОСОБА_8 15 жовтня 2004 року, та припинено право власності ОСОБА_8 на цю земельну ділянку.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й суд апеляційної інстанції, виходив з того, що позивач набув право власності на нежитлову будівлю, а тому до останнього перейшло право власності на земельну ділянку.

Проте з такими висновками судів попередніх інстанцій погодитись не можна.

За змістом статті 377 ЦК України до особи, яка придбала житловий будинок, будівлю або споруду, переходить право власності на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення, у розмірах, встановлених договором. Якщо договором про відчуження житлового будинку, будівлі або споруди розмір земельної ділянки не визначений, до набувача переходить право власності на ту частину земельної ділянки, яка зайнята житловим будинком, будівлею або спорудою, та на частину земельної ділянки, яка є необхідною для їх обслуговування. Якщо житловий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, наданій у користування, то у разі їх відчуження до набувача переходить право користування тією частиною земельної ділянки, на якій вони розміщені, та частиною ділянки, яка необхідна для їх обслуговування.

Згідно зі статтею 120 ЗК України у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об'єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення.

При застосуванні положень статті 120 ЗК України у поєднанні з нормою статті 125 ЗК України слід виходити з того, що у випадку переходу права власності на об'єкт нерухомості у встановленому законом порядку, право власності на земельну ділянку у набувача нерухомості виникає одночасно із виникненням права власності на зведені на земельній ділянці об'єкти. Це правило стосується й випадків, коли право на земельну ділянку не було зареєстроване одночасно з правом на нерухомість, однак земельна ділянка раніше набула ознак об'єкта права власності.

Таким чином, за загальним правилом, закріпленим у частині першій статті 120 ЗК України, особа, яка набула права власності на будівлю чи споруду стає власником земельної ділянки на тих самих умовах, на яких вона належала попередньому власнику, якщо інше не передбачено у договорі відчуження нерухомості.

Апеляційний суд, залишаючи без змін рішення суду першої інстанції, послався на те, що земельна ділянка площею 0,0622 га по АДРЕСА_1 виділена попередньому власнику ОСОБА_8 для обслуговування розміщеного на ній кафе «Мелані», тому при відчуженні цього нерухомого майна до наступних власників перейшло право власності на ділянку.

Такий висновок є помилковим, так як земельна ділянка площею 0,0622 га по АДРЕСА_1, яка належала ОСОБА_8 на підставі державного акта на право власності на земельну ділянку НОМЕР_1 від 15 жовтня 2004 року, має цільове призначення -для будівництва та обслуговування житлового будинку.

Згідно зі статтею 40 ЗК України в редакції на час передачі ОСОБА_8 земельної ділянки, громадянам України за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування можуть передаватися безоплатно у власність або надаватися в оренду земельні ділянки для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і гаражного будівництва в межах норм, визначених цим Кодексом.

За змістом статей 377 ЦК України та 120 ЗК України, у разі набуття права власності на будівлю до особи переходить право власності на земельну ділянку, на якій розміщена будівля, без зміни цільового призначення.

Факт зміни у передбаченому законодавством порядку цільового призначення земельної ділянки площею 0,0622 га по АДРЕСА_1, яка виділялася для будівництва та обслуговування житлового будинку, судами не встановлений.

Розміщене на ділянці кафе «Мелані» перебувало у спільній частковій власності ОСОБА_8, ОСОБА_10 та ОСОБА_11, проте ділянка, на якій воно розміщено, була особистою власністю ОСОБА_8 і у спільній частковій власності не перебувала.

При переході 17 квітня 2004 року права власності на кафе «Мелані» від ОСОБА_8, ОСОБА_10, ОСОБА_11 до ОСОБА_12 за договором купівлі-продажу питання переходу права власності на земельну ділянку, на якій воно розміщено, не вирішувалося.

Згідно з частинами першою, третьою статті 626 ЦК України двостороннім договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків, якщо правами та обов'язками наділені обидві сторони договору.

Проведення прилюдних торгів є оформленням договірних відносин купівлі-продажу майна на публічних торгах, що передбачає перехід від продавця до покупця всього обсягу наявних у нього прав відносно майна, що відчужується.

Після придбання кафе «Мелані» на прилюдних торгах до позивача ОСОБА_4 перейшов обсяг прав стосовно набутого майна, яким володів попередній власник ОСОБА_12, до якого право власності на спірну земельну ділянку при купівлі цієї нежитлової будівлі не переходило.

Суди попередніх інстанцій не звернули увагу, що спірна земельна ділянка має цільове призначення - для будівництва та обслуговування житлового будинку, виділялася в особисту власність ОСОБА_8 і не перебувала у спільному користуванні попередніх власників кафе «Мелані», в зв'язку з чим помилково вважали, що при купівлі ОСОБА_4 20 лютого 2013 року з прилюдних торгів цієї нежитлової будівлі він у порядку статей 377 ЦК України, 120 ЗК України набув права власності на ділянку площею 0,0622 га по АДРЕСА_1.

Обґрунтовуючи свої висновки про залишення рішення суду першої інстанції про задоволення позову без змін правовим висновком, викладеним у постанові Верховного Суду України від 30 вересня 2015 року у справі № 6-1003цс15, апеляційний суд не врахував, що фактичні обставини у цій справі та у справі № 6-1003цс15 не є подібними. Зокрема, частина земельної ділянки, про визнання права на яку існував спір у справі № 6-1003цс15 (у зв'язку із набуттям у власність кафе), передавалася у тимчасове користування під будівництво кафе без виключення із земель лісового фонду; у справі, що розглядається, цільовим призначенням земельної ділянки визначено будівництво та обслуговування житлового будинку.

Відповідно до частини першої статті 3 ЦПК України в редакції, чинній на час звернення ОСОБА_4 з позовом, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Так як спірна земельна ділянка спочатку виділялася у власність ОСОБА_8 для будівництва та обслуговування жилого будинку, а після припинення його права власності за рішенням суду повернулася у власність територіальної громади і про виділення її частини для обслуговування нежитлової будівлі - кафе «Мелані» ОСОБА_4 не звертався, касаційний суд дійшов висновку, що позивач не довів порушення свого права на отримання земельної ділянки у власність.

Відповідно до статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Під час вирішення справи судами першої та апеляційної інстанцій повно встановлено фактичні обставини справи, проте допущено неправильне застосування норм матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, що призвело до помилкового висновку про задоволення позовних вимог. Тому касаційний суд на підставі статті 412 ЦПК України дійшов висновку про скасування судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій з ухваленням нового рішення про відмову у позові.

Частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України на суд касаційної інстанції у разі ухвалення нового рішення покладено обов'язок відповідно змінити розподіл судових витрат.

У зв'язку з частковим задоволенням касаційної скарги і ухваленням нового рішення про відмову у позові, касаційний суд стягує з позивача на користь заявника понесені ним судові витрати зі сплати судового збору у суді апеляційної інстанції у розмірі 926 грн 54 коп. та у суді касаційної інстанції у розмірі 1010 грн 73 коп., всього 1937 грн 27 коп.

Керуючись статтями 141, 409, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу заступника прокурора Закарпатської області задовольнити частково.

Рішення Берегівського районного суду Закарпатської області від 31 липня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Закарпатської області від 12 липня 2016 року скасувати і ухвалити нове рішення.

ОСОБА_4 у задоволенні позову до Берегівської міської ради Закарпатської області про визнання права власності на земельну ділянку відмовити.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь прокуратури Закарпатської області судові витрати зі сплати судового збору за подання апеляційної та касаційної скарг у розмірі 1937 грн 27 коп.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийВ. А. Стрільчук
Судді: С. О. Карпенко В. О. Кузнєцов А. С. Олійник О. В. Ступак