АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 552/7298/17 Номер провадження 22-ц/786/1147/18Головуючий у 1-й інстанції Самсонова О. А. Доповідач ап. інст. ОСОБА_1
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 червня 2018 року м. Полтава

Апеляційний суд Полтавської області у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого судді Пилипчук Л.І.,

суддів Дряниці Ю.В., Чумак О.В.,

секретар Кальник А.М.,

за участю представників сторін : позивача ОСОБА_2, відповідача адвоката ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Полтаві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_4

на рішення Київського районного суду м.Полтави від 21 березня 2018 року, постановленого суддею Самсоновою О.А.,

по справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_4 про визнання права власності,

в с т а н о в и в :

У листопаді 2017 року ОСОБА_5 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_4 про визнання права власності на ? частину квартири № 38 по вул. Соборності (Жовтнева), 50 у м. Полтаві. В обґрунтування позовних вимог зазначає, що вказана квартира придбана у період їх шлюбу, а тому є спільною сумісною власністю подружжя та кожен з них має право власності на половину квартири.

Рішенням Київського районного суду м. Полтави від 21 березня 2018 року позов задоволено.

Визнано за ОСОБА_5 право власності на ? частину квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_5 8 000 грн. на відшкодування понесених судових витрат.

Задовольняючи позов, районний суд виходив з того, що спірна квартира придбана сторонами під час їх шлюбу, а тому позивач відповідно до положень ст.ст.60,70 СК України, ст.372 ЦК України має право на ? частину цієї квартири, оскільки підстав для відступлення від рівності часток подружжя у праві спільної сумісної власності на вказану квартиру не вбачається.

Не погодившись із вказаним рішенням, його в апеляційному порядку оскаржила відповідачка ОСОБА_4

В апеляційній скарзі, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просить рішення районного суду скасувати та постановити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити повністю.

Вважає, що суд першої інстанції помилково не застосував норми ч.2 ст.71 СК України щодо присудження неподільної речі одному із подружжя, оскільки визначення ідеальних частин у спільному майні подружжя не вирішує спір по суті.

Зазначає, що, предявивши позов про розподіл майна подружжя, позивач приховав від суду інше майно подружжя, яке підлягає розподілу, а саме легковий автомобіль NISSAN QUASQAI 2013 року випуску, д/н НОМЕР_1.

Вважає, що суд першої інстанції незаконно відмовив у прийнятті її зустрічного позову про розподіл вказаного автомобіля, та як наслідок, неправильно вирішив спір.

Посилається на обгрунтованість заявленого нею відводу головуючому судді, який брав участь у розгляді справи в перші інстанції, вважаючи наявною його зацікавленість у справі. На її думку, така зацікавленість підтверджується проведенням судового розгляду 21.03.2018 року без належного її повідомлення про час та місце судового засідання за відсутності представника, який з поважних причин не міг прибути до м.Полтави. Як наслідок, вона була позбавлена можливості забезпечити явку свого представника, була позбавлена можливості подати суду відзив, захищати свої права передбаченими законом способами.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Заслухавши доповідь судді, пояснення представників сторін, вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до висновку про її відхилення з огляду на наступне.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що з 22 листопада 1996 року сторони перебували в зареєстрованому шлюбі, який розірвано 31 березня 2016 року. /а.с.9/

Згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна щодо обєктів нерухомого майна, сформованої 25.01.2017, за ОСОБА_4 зареєстровано право власності на квартиру АДРЕСА_2 на підставі свідоцтва про право власності ЯЯЯ/818591, виданого 27.12.2006р. Управлінням житлово-комунального господарства./а.с.10-11/

Розпорядженням голови Полтавської обласної державної адміністрації 20.05.2016 року № 207 «Про перейменування топонімічних назв, демонтаж меморіальних дощок та зображень комуністичної символіки у місті Полтаві» замінено назву вулиці Жовтневої у м.Полтаві на вулицю Соборності.

За загальним правилом ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Частиною 1 статті 70 СК України визначено, що у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частка майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Отже, оскільки квартира за адресою: м. Полтава, вул. Жовтнева (Соборності), 50, кв. 38, придбана в період шлюбу сторін, тому вказаний обєкт нерухомості є спільної сумісною власністю подружжя та їх частки є рівними.

Доводи апеляційної скарги правильність висновків суду першої інстанції не спростовують, зводяться до незгоди з рішенням та хибного тлумачення норм права.

Зокрема, доводи щодо помилковості не застосування судом першої інстанції норми ч.2 ст.71 СК України про присудження неподільної речі одному із подружжя, оскільки визначення ідеальних частин у спільному майні подружжя не вирішує спір по суті, - не заслуговують на увагу. Вказана норма може бути застосована з урахуванням положень ч.ч.4,5 ст.71 СК України, якими передбачена можливість присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема, на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, лише за його згодою за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. Жодна із сторін вимог щодо сплати грошової компенсації замість частки у спільній квартирі не заявляла.

Посилання в апеляційній скарзі на неврахування районним судом іншого майна подружжя, яке підлягає розподілу, зокрема, автомобіля, та незаконність відмови у прийнятті її зустрічного позову про розподіл вказаного автомобіля і, як наслідок, неправильне вирішення спору,- колегія суддів вважає безпідставними з огляду на те, що в силу принципу диспозитивності цивільного судочинства, закріпленого у ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Крім того, із матеріалів справи вбачається, що провадження у справі відкрито ухвалою суду від 11.12.2017 року за правилами ЦПК в редакції 2004 року та призначено до розгляду, відповідачу надано право подати письмові заперечення проти позову із посиланням на докази, якими вони обгрунтовуються.

Згідно заяви ОСОБА_4 від 02.02.2018 року вона перебувала за межами України та отримала копію ухвали про відкриття провадження у справі 24.01.2018 року, тому заявила про бажання надати суду відзив на позов протягом 15 днів згідно ч.7 ст.178 ЦПК України в редакції 2017 року./а.с.69/

Відповідно до ст.193 ЦПК України відповідач має право предявити зустрічний позов у строк для подання відзиву.

Однак у передбачений законом строк відповідач не подала ні відзив на позов, ні зустрічний позов. Натомість, у судовому засіданні 14 березня 2018 року її представник заявив клопотання про обєднання з первісним позовом зустрічного позову ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про визнання права власності на ? частину автомобіля, придбаного в шлюбі. Ухвалою від 14.03.2018 року районний суд правомірно відмовив у задоволенні клопотання про обєднання позовів, оскільки окремий розгляд зазначених позовів можливий, а задоволення зустрічного позову не виключає повністю або частково задоволення первісного позову./а.с.97/

Тому апеляційний суд визнає необгрунтованим заявлений ОСОБА_4 відвід головуючому судді, який брав участь у розгляді справи у перші інстанції. Доводи щодо зацікавленості судді у вирішенні справи з посиланням на проведенням судового розгляду 21.03.2018 року без належного її повідомлення про час та місце судового засідання за відсутності представника, який з поважних причин не міг прибути до м.Полтави, - є безпідставними та грунтуються на незгоді з процесуальними діями судді, тоді як ці дії відповідають вимогам Цивільного процесуального кодексу.

Рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, з повним зясуванням судом обставин, що мають значення для справи, відповідністю висновків обставинам справ, а доводи апеляційної скарги цих висновків не спростовують.

На підставі викладеного колегія суддів апеляційну скаргу залишає без задоволення, а рішення районного суду - без змін.

Керуючись ст.ст.367, 368, 374, 375, 381-384, 389 -391 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 - залишити без задоволення.

Рішення Київського районного суду м. Полтави від 21 березня 2018 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом 30 днів шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду Верховного Суду.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови виготовлено 23 червня 2018 року.

Головуючий суддя Л.І.Пилипчук

Судді: /підписи/ ОСОБА_6

ОСОБА_7

З ОРИГІНАЛОМ ЗГІДНО:

Суддя апеляційного суду

Полтавської області ОСОБА_1