Номер справи 623/597/18
Номер провадження 2/623/473/2018
РІШЕННЯ

іменем України

20 червня 2018 року м. Ізюм

Ізюмський міськрайонний суд Харківської області

в складі: головуючого судді: Одарюка М. П.

при секретарі: Костенко В.В.

за участю судового розпорядника: ОСОБА_1

позивача: ОСОБА_2

представника позивача: ОСОБА_3

відповідача: ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу № 623/597/18 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням,-

ВСТАНОВИВ:

Зміст позовних вимог, пояснення сторін.

В березні 2018 року позивач звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. В обґрунтування позову посилається на те, що згідно договору дарування житлового будинку йому на праві власності належить житловий будинок № 14 по вул. Павлова, в м. Ізюмі, Харківської області. Відповідачка по справі є колишньою дружиною позивача, зареєстрована в зазначеному будинку, але з 17 березня 2009 року не проживає в ньому. Позивач є єдиним працюючим в сім'ї, на його утриманні знаходиться син, ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, який є інвалідом та дружина, яка не має змоги працювати, оскільки доглядає за сином інвалідом, позивач також сплачує аліменти на утримання доньки. Відповідачка добровільно не бажає зніматися з реєстраційного обліку, що унеможливлює оформити позивачу субсидію на вказаний житловий будинок, а тому просить суд визнати ОСОБА_4,ІНФОРМАЦІЯ_2, такою, що втратила право користування житловим будинком № 14 по вул. Павлова, в м. Ізюм, Харківської області.

Позивач та його представник в судовому засідання позов підтримали та просили його задовольнити.

Відповідачка надала суду відзив на позовну заяву, в якому зазначила, що з позивачем перебувала у шлюбі з 17.10.1992 року. Від шлюбу мають двох доньок: ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_3 та ОСОБА_6,ІНФОРМАЦІЯ_4. 13 жовтня 2009 року шлюб між нею та позивачем розірвано. В спірному будинку, який належить позивачу на підставі договору дарування від 19.10.2004 року, вона зареєстрована з 28 жовтня 2004 року, крім неї, в цьому будинку також зареєстровані і її доньки. Враховуючи те, що на момент народження доньки ОСОБА_6 в червні 2008 року, вона з позивачем мешкала однією сім'єю та всі були зареєстровані в спірному будинку, новонароджена дитина також фактично зареєстрована за цією адресою. Позивач навмисно ніде не зазначає, що має малолітню доньку. Проживати з дитиною за місцем реєстрації відповідачка не може, тому що позивач там мешкає з новою сім'єю. Малолітня донька мешкає разом з відповідачкою, вона займається її вихованням та забезпечує належний розвиток дитини, відповідач сплачує аліменти на її утримання за рішенням суду. Відповідачка посилається на те, що визнаючи її такою, що втратила право користування житловим приміщенням по вул. Павлова, буд. 14 в м. Ізюмі, будуть порушені права малолітньої дитини. Фактично, якщо дитина залишається зареєстрована з батьком, то він зможе вимогати від відповідачки аліменти на її утримання. З метою недопущення порушень прав неповнолітньої дитини вважає, що вирішувати це питання можливо лише після того, як неповнолітня дитина отримає інше місце реєстрації, де їй будуть надані хороші умови для життя. За таких обставин відповідачка вважає, що позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Фактичні обставини справи, встановлені судом.

Судовим розглядом встановлено, що позивачу на праві приватної власності належить житловий будинок розташований за адресою: Харківська область, м. Ізюм, вул. Павлова, 14, відповідно до договору дарування житлового будинку від 19.10.2004 року, посвідченого приватним нотаріусом Ізюмського міського нотаріального округу Харківської області та зареєстрованого в реєстрі за № 4600 ( а.с.9-11).

Згідно копії свідоцтва про розірвання шлюбу шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 розірвано, про що в Книзі реєстрації розірвань шлюбів зроблено відповідний актовий запис № 145 від 13.10.2009 року ( а.с.22).

Відповідачка зареєстрована за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_5, але з 17 березня 2009 року фактично не проживає за вказаною адресою, що підтверджується довідкою голови квартального комітету № 16 ( а.с.12).

05 жовтня 2012 року ОСОБА_4 уклав шлюб з ОСОБА_7, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії І -ВЛ № 193731 від 05 жовтня 2012 року (а.с.13).

Позивач від шлюбу з ОСОБА_7 має малолітнього сина ОСОБА_8,ІНФОРМАЦІЯ_1, який є інвалідом дитинства( а.с.14,16-18).

Із довідки про склад сім'ї вбачається, що за адресою: м. Ізюм, вул. Павлова, буд. 14 зареєстровані: ОСОБА_7 (дружина позивача) проживає з грудня 2009 року; ОСОБА_8 (малолітній сина позивача); ОСОБА_4 ( колишня дружина позивача) не проживає за вказаною адресою з 17 березня 2009 року); ОСОБА_5 (повнолітня донька позивача) не проживає за вказаною адресою з 17 березня 20098 року ( а.с.12).

Із копії домової книги вбачається, що в будинку № 14 по вул. Павлова в м. Ізюмі Харківської області, окрім позивача та відповідачки зареєстровані ОСОБА_7 (дружина позивача), малолітній син позивача ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_6, та повнолітня донька позивача ОСОБА_5,ІНФОРМАЦІЯ_7 ( а.с.19-21).

Рішенням апеляційного суду Харківської області від 19 серпня 2010 року була задоволена апеляційна скарга ОСОБА_4 на рішення Ізюмського міськрайонного суду Харківської області від 22 червня 2010 року , рішення суду скасовано і ухвалено нове рішення, яким в задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про визнання такою, що втратила право користування будинком № 14 по вул. Павлова в м. Ізюм Харківської області - відмовлено ( а.с.58-59).

26 травня 2011 року ухвалою Апеляційного суду Харківської області залишено в силі рішення Ізюмського міськрайонного суду Харківської області від 24 березня 2011 року, яким в позові ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням відмовлено ( а.с.57).

Згідно ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд не бере до уваги посилання відповідачки на те, що малолітня донька позивача ОСОБА_9 зареєстрована за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_5, оскільки вони не знайшли підтвердження в судовому засіданні.

Норми права, що регулюють правовідносини під час розгляду справи.

Конституція України у ст. 47 проголошує, що кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду.

Глава 23 Цивільного кодексу України встановлює, що громадянин, який став власником житла, має право розпоряджатися ним на свій розсуд. Однак, як зазначено в ст. 13 ч. 3 Конституції України, власність зобов'язує, вона не повинна використовуватись на шкоду людині, суспільству. Тому право власності на житло охороняється правом лише настільки, наскільки його реалізація відповідає імперативним нормам закону.

Пленум Верховного Суду України у постанові «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» від 12.04.1985 року № 2 підкреслив, що правильний і своєчасний розгляд житлових спорів є гарантією реального здійснення конституційного права особи на житло, захисту прав і охоронюваних законом інтересів державних органів, підприємств, установ, організацій у здійсненні покладених на них завдань щодо управління житловим фондом, його експлуатації і збереження. Досконалий розгляд житлових спорів є запорукою своєчасного, реального здійснення конституційного права громадян на житло і зміцнення законності у житлових правовідносинах.

Реалізація встановлених конституційних гарантій, поряд з іншими, відображається в збереженні житла за його власниками без обмежень, та в гарантії збереження житла в державному та комунальну житлову фонді за тимчасово відсутніми громадянами протягом шести місяців (ст. 71 ЖК УРСР), членів сім'ї власника жилого приміщення протягом року (ст. 405 ЦК України). Не проживання у жилому приміщенні понад встановлений строк без поважних причин, дають підстави для визнання цих осіб в судовому порядку такими, що втратили права користування ним (ст. 72 ЖК УРСР, ст. 405 ЦК України).

Пленум Верховного Суду України у постанові «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» від 12.04.1985 року № 2 підкреслив, що правильний і своєчасний розгляд житлових спорів є гарантією реального здійснення конституційного права особи на житло, захисту прав і охоронюваних законом інтересів державних органів, підприємств, установ, організацій у здійсненні покладених на них завдань щодо управління житловим фондом, його експлуатації і збереження. Досконалий розгляд житлових спорів є запорукою своєчасного, реального здійснення конституційного права громадян на житло і зміцнення законності у житлових правовідносинах.

Правова позиція Європейського суду з прав людини, відповідно до п. 1 ст. 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод (далі Конвенція), яка гарантує кожній особі окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла.

Це покладає на Україну в особі її державних органів зобов'язання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав» (рішення у справі Powell and Rayner v. the U.K. від 21.02.1990 р.). Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі Gillow v. the U.K. від 24.11.1986 р.), так і на наймача (рішення у справі Larkos v. Cyprus від 18.02.1999 р.).

Пункт 2 ст. 8 Конвенції чітко визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених в п. 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоровя чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у п. 2 ст. 8 Конвенції.

За положеннями ч. 1 ст. 317 та ч. 1 ст. 319 ЦК України власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном і він реалізує їх на власний розсуд.

Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном ( ст. 391 ЦК України.).

Глава 28 ЦК України визначає житло обєктом права приватної власності.

Права власника житлового будинку визначені ст. 383 ЦК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів його сімї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у права власника можливо лише з підстав, передбачених законом.

Члени сімї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону.

До членів сімї власника будинку (квартири) належать дружина власника квартири, їхні діти та батьки, а також інші особи.

За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства дає підстави для висновку про те, що в разі будь яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю.

Власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сімї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час.

Зазначена правова позиція висловленав постанові Верховного Суду України у справі №6-709цс16, і відповідно до вимог ст. 360-7 ЦПК України є обовязковою для застосування судами України.

З урахуванням ст. 7 Закону України від 11 грудня 2003 року « Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання» позивач у разі будь яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном має право вимогати усунення відповідних перешкод, зокрема шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, предявивши разом з ним одну із таких вимог:

- про позбавлення права власності на житлове приміщення;

- про позбавлення права користування житловим приміщенням;

- про визнання особи безвісно відсутною;

- про оголошення фізичної особи померлою.

Реєстрація місця проживання відповідача в будинку обмежує права позивача у здійсненні права володіння, користування та розпорядження майном.

Окрім цього, згідно ст. 7 Закону України № 1382-IV «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється, зокрема, на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою.

Таким чином, як випливає з вказаної норми, зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно про: 1) позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про виселення; 4) визнання особи безвісно відсутньою; 5) оголошення фізичної особи померлою.

Враховуючи викладене, задоволення позову власника про визнання особи такою, що втратила право користування житлом, і є належним способом усунення перешкод у користуванні власністю, а вказане рішення суду - підставою для зняття особи з реєстрації місця проживання.

Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред'явивши до органу реєстрації судове рішення про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, тому вимоги позивача щодо зняття з реєстрації є зайвими.

В правових позиціях, які містяться в п. 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України №2 від.12.04.1985 року з наступними змінами "Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України", у справах про визнання наймача або членів його сімї таким, що втратив право користування жилим приміщенням, необхідно зясувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, тощо) суд може продовжити пропущений строк.

Таким чином, обов'язковою умовою для визнання особи такою, що втратила право користування житлом, є її відсутність в житловому приміщенні протягом року без поважних причин .

З даним позовом ОСОБА_2 звернувся до суду в березні 2018 року, рішення Апеляційного суду Харківської області було ухвалено 26 травня 2011 року. В період з листопада 2009 року ( часу звернення до суду за першим позовом) та 19 серпня 2010 року - часу постановлення рішення суду та з січня 2011 року по травень 2011 року- часу постановлення рішення, відповідачка не проживала в спірному юудинку з поважних причин, оскільки справа знаходилась в суді. Даний позов пред`явлений до суду ОСОБА_2 05 березня 2018 року, після спливу одного року, передбаченого ч. 2 ст. 405 ЦК України.

З зазначеного можливо зробити обґрунтований висновок про те, відповідачка була зареєстрована як член сімї власника житла, шлюб між сторонами розірваний в 2009 році, вона відсутня та не проживає в спірному будинку близько 7 років з власної волі, її речі в будинку відсутні, спроби вселитися в спірний будинок не робила, а своєю реєстрацією у житлі порушує права позивача як власника на користування та розпорядження майном, захист, якого передбачений ст. 391 ЦК України.

При цьому суд звертає увагу відповідача на те, що їх спілька донька ОСОБА_6 після набуття цивільної дієздатності зможе безперешкодно бути зареєстрованою у будинку матері чи батька, що є її конституційним правом.

Під час ухвалення рішення суд вирішує питання як розподілити між сторонами судові витрати.

Частиною 1 статті 141 ЦПК України передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись статтями ст. 12, 13, 77,81, 141,280,281,282 ЦПК України, ст. ст. 116,157 ЖК України, ст. 405 ЦК України суд, -

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_2 до ОСОБА_4 -

задовольнити.

Визнати ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_8, такою, що втратила право користування житловим приміщенням, а саме будинком № 14 по вул. Павлова, м. Ізюмі, Харківської області.

Стягнути з ОСОБА_4, РНОКПП НОМЕР_1 на користь ОСОБА_2, РНОКПП НОМЕР_2 судовий збір в сумі 704,80 грн.

З текстом рішення можна ознайомитись в Єдиному державному реєстрі судових рішень за посиланням http://reyestr.court.gov.ua

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Апеляційного суду Харківської області через Ізюмський міськрайонний суд Харківської області або безпосередньо до Апеляційного суду Харківської області шляхом подачі у 30-денний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги.

Повний текст рішення складено 22 червня 2018 року.

Суддя Ізюмського міськрайонного суду М.П. Одарюк