Провадження № 22-ц/772/1205/2018
Головуючий у суді 1-ї інстанції Гуменюк К. П.
Доповідач:Марчук В. С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 червня 2018 рокуСправа № 127/19733/17м. Вінниця

Апеляційний суд Вінницької області у складі:

головуючої судді Марчук В.С.

суддів: Денишенко Т.О., Матківської М.В.

за участю секретаря : Сніжко О.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі №2 цивільну справу № 127/19733/17 за позовом ОСОБА_3 до Приватного нотаріуса Вінницького міського нотаріального округу Бєлої Оксани Миколаївни, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк», про скасування рішення про реєстрацію права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на ухвалу Вінницького міського суду Вінницької області від 26 березня 2018 року, постановлену під головуванням судді Гуменюка К.П. о 17.00 год. В залі №31 Вінницького міського суду Вінницької області, повний текст ухвали складено 30 березня 2018 року,

В с т а н о в и в :

У вересні 2017 року ОСОБА_3 звернулась у Вінницький міський суд Вінницької області з позовом до Приватного нотаріуса Вінницького міського нотаріального округу Бєлої О.М. третя особа, ПАТ КБ «ПриватБанк», про скасування рішення про реєстрацію права власності іпотекодержателя на нерухоме майно. Вимоги позову мотивовані тим, що рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 27 квітня 2016 року у цивільній справі №127/27754/15-ц було задоволено позов ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_3 і ОСОБА_5 та стягнуто солідарно з вказаних осіб на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість по кредитному договору в сумі 12678,43 доларів США, що становить в гривнях 320764 грн. 28 коп., що стягнуто судові витрати в сумі 247,88 грн. з кожного. Ухвалою апеляційного суду Вінницької області від 06 липня 2016 року рішення суду першої інстанції залишене без змін.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 03 серпня 2016 року було відкрито провадження за касаційною скаргою на вказані рішення та касаційним судом повідомлено, що це є підставою для зупинення виконання рішень.

Однак, з інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно від 30.03.2017 року, позивачу стало відомо, що рішенням приватного нотаріуса Вінницького міського нотаріального округу Бєлої О.М. від 07.09.2016 року право власності на квартиру позивача було зареєстроване за ПАТ КБ «ПриватБанк», номер запису про право власності 16339164.

ОСОБА_3 вважає, що рішення приватного нотаріуса Бєлої О.М., як державного реєстратора, що діє відповідно до п.2 ч.1 ст.10 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» в редакції ЗУ №834 від 26.11.2015 року, є незаконним та підлягає скасуванню, оскільки порушує її право власності та право на житло. Просила суд скасувати рішення державного реєстратора - приватного нотаріуса Вінницького міського нотаріального округу Бєлої О.М. від 07 вересня 2016 року про державну реєстрацію права на квартиру АДРЕСА_1 за ПАТ КБ «ПриватБанк».

Відповідачем у відзиві на позовну заяву від 26 лютого 2018 року зазначено, зокрема і про те, що справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, оскільки спірні правовідносини не підлягають вирішенню в порядку цивільного судочинства, а справа підвідомча адміністративним судам. З огляду на вказане, приватним нотаріусом Бєлою О.М. було заявлено клопотання про закриття провадження у справі.

Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 26 березня 2018 року клопотання відповідача задоволено. Постановлено: провадження у справі за позовом ОСОБА_3 до Приватного нотаріуса Вінницького міського нотаріального округу Бєлої Оксани Миколаївни, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» про скасування рішення про реєстрацію права власності іпотекодержателя на нерухоме майно - закрити.

Не погодившись з такою ухвалою, ОСОБА_3 оскаржила її в апеляційному порядку, як незаконну і необґрунтовану та таку, що прийнята з порушенням норм матеріального і процесуального права. Просить скасувати ухвалу суду першої інстанції, а справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Відзив на апеляційну скаргу не надійшов.

Відповідно до п.3 Розділу XII Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів», апеляційні суди, утворені до набрання чинності цим Законом, продовжують здійснювати свої повноваження до утворення апеляційних судів у відповідних апеляційних округах.

Згідно ч.1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами, перевіряє законність і обгрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно із ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Апеляційний суд Вінницької області у складі колегії суддів, заслухавши пояснення позивачки ОСОБА_3 та її представника ОСОБА_6, які підтримали свою апеляційну скарги, з викладених у ній підстав та представника третьої особи - адвоката ОСОБА_7, який вважає апеляційну скаргу безпідставною; перевіривши матеріали справи; оскаржувану ухвалу суду та доводи апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга до задоволення не підлягає, виходячи з наступного.

Закриваючи провадження у справі, суд першої інстанції, керувався ст.ст.1, 3, 34 Закону України «Про нотаріат»; ст. 10 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»; ст. ст. 4, 19 КАС України, а також правовими висновками Верховного Суду і ч.1 ст. 255 ЦПК України.

При цьому суд виходив з обставин, що предметом позову у вищезазначеній цивільній справі є скасування рішення приватного нотаріуса, який в свою чергу діяв як спеціальний суб'єкт, на якого покладаються функції державного реєстратора, про державну реєстрацію права власності на квартиру на підставі договору іпотеки за третьою особою. Підставою для скасування рішення державного реєстратора - приватного нотаріуса, позивач зазначає, зокрема, втрату можливості ПАТ КБ «Приватбанк» позасудового врегулювання спору у зв'язку із наявністю рішення суду про стягнення заборгованості за кредитним договором; реєстрацію відповідачем права власності раніше ніж банком направлено повідомлення про наміри задовольнити його вимоги за рахунок іпотечного майна; зупинення судом касаційної інстанції виконання рішення суду про стягнення заборгованості за кредитним договором; наявний мораторій на стягнення (відчуження) нерухомого житлового майна, яке вважається предметом застави.

Суд враховував, що з огляду на предмет та підстави позову, між сторонами відсутній цивільно-правовий спір, зокрема щодо виконання чи невиконання останніми умов договорів кредиту та іпотеки, а оскаржуються виключно владні, управлінські рішення відповідача, (рішення приватного нотаріуса як державного реєстратора) який у межах наявних спірних правовідносин діє як суб'єкт владних повноважень, а тому спір між сторонами є публічно-правовим, який відноситься до юрисдикції адміністративних судів.

Апеляційний суд Вінницької області повністю погоджується з зазначеним висновком суду першої інстанції, оскільки він відповідає встановленим обставинам про предмет спору, які учасниками справи не спростовуються, а також правовідносинам, які полягають в оспорюванні правомірності дій приватного нотаріуса, як державного реєстратора, щодо державної реєстрації права власності на квартиру на підставі договору іпотеки за третьою особою; до даних правовідносин застосовані норми матеріального та процесуального права, які їм відповідають.

Доводи апеляційної скарги є безпідставними та такими, що не спростовують оскаржувану ухвалу суду.

Так, аргументи, що суд не з'ясував повно і всебічно обставини справи, на які сторони посилалися, як на підставу своїх вимог і заперечень, не заслуговують на увагу, оскільки вони стосуються судового рішення, яким закінчується розгляд справи по суті, а в суді першої інстанції це - рішення суду, виходячи з норми ст. 258 ЦПК України.

У даному ж випадку, судом постановлена ухвала, яка стосується процедурних питань, пов'язаних з рухом справи у суді першої інстанції, відповідно до ч.2 ст. 258 ЦПК України.

Мотивація, що спочатку було відкрите провадження у справі у порядку цивільного судочинства і лише згодом суд поміняв свою думку та постановив оскаржувану ухвалу, теж не впливає на законність цієї ухвали, оскільки вона відповідає встановленим правовідносинам та нормам матеріального і процесуального права, які їх регулюють.

Є помилковим твердження скаржника, що постановлення оскаржуваної ухвали не відповідає змісту і духу ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, тому, що згідно зі статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Європейський суд з прав людини у пункті 24 рішення від 20 липня 2006 року в справі «Сокуренко і Стригун проти України» зазначив, що фраза «встановлений законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. Термін «судом, встановленим законом» у пункті 1 статті 6 Конвенції передбачає усю організаційну структуру судів, включно з питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів.

За практикою Європейського суду з прав людини (наприклад рішення у справі «Сокуренко і Стригун проти України») суд, який розглянув справу, не віднесену до його юрисдикції, не може вважатися «судом, встановленим законом» у розумінні частини першої статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, яка гарантує право кожного на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

А, відносини, пов'язані з державною реєстрацією прав на нерухоме майно та їх обтяжень, регулює Закон України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 1 липня 2004 року №1952-IV. ( далі - Закон №1952-IV)

Згідно з ч.1 ст. 2 Закону №1952-IV, державна реєстрація речових прав на нерухоме майно це офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, обтяження таких прав шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

У відповідності до ч.1 ст. 9 Закону №1952-IV, державним реєстратором може бути громадянин України, який має вищу юридичну освіту, стаж юридичної роботи не менше, як два роки. У випадку, передбаченому цим Законом, державним реєстратором є нотаріус, як спеціальний суб'єкт, на якого покладаються функції державного реєстратора прав на нерухому майно.

Державний реєстратор, у даному випадку, є державним службовцем.

Відповідно до ч.5 ст. 3 Закону №1952-IV, державна реєстрація прав є публічною, проводиться органом державної реєстрації прав, який зобов'язаний надавати інформацію про зареєстровані права та їх обтяження в порядку, встановленому цим Законом.

Абзацом другим частини другої статті 9 Закону №1952-IV передбачено, що нотаріус, як спеціальний суб'єкт, здійснює функції державного реєстратора, крім передбачених п. п. 4,6 ч. 2 ст. 9 цього Закону.

Відповідно до ч.1 ст. 2 КАС України 2017 року, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

За нормами ч.1 ст.4 КАС України 2017 року, який діяв на час постановлення оскаржуваної ухвали суду першої інстанції, публічно-правовий спір - спір, у якому хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв'язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій.

Відповідно до ст. 19 КАС України 2017 року, юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема, у спорах фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження, а також у спорах між суб'єктами владних повноважень з приводу реалізації їхньої компетенції у сфері управління, у тому числі делегованих повноважень.

У ст. 19 ЦПК України 2017 року, яка теж діяла на час постановлення оскаржуваної ухвали суду, вказано, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Суди розглядають у порядку цивільного судочинства також вимоги щодо реєстрації майна та майнових прав, інших реєстраційних дій, якщо такі вимоги є похідними від спору щодо такого майна або майнових прав, якщо цей спір підлягає розгляду в місцевому загальному суді і переданий на його розгляд з такими вимогами.

Як уже встановлено, вимога позивачки про скасування рішення державного реєстратора - приватного нотаріуса Вінницького міського нотаріального округу Бєлої О.М. від 07 вересня 2016 року про державну реєстрацію права на квартиру АДРЕСА_2 за ПАТ КБ «ПриватБанк», не є похідною від спору щодо цього майна.

З огляду на викладене, на даний спір поширюється юрисдикція адміністративних судів.

Принцип рівності у процесі не підмінює поняття юрисдикції справи, тому дотримання правильної юрисдикції не може ставити будь-яку сторону у справі у невигідне становище та не є перешкодою у доступі до правосуддя, як це помилково зазначено в апеляційній скарзі. На те і діє у ЦПК України 2017 року п.1 ч.1 ст. 255 ЦПК України, де вказано, що якщо справа не підлягає розгляду у порядку цивільного судочинства, суд своєю ухвалою закриває провадження у справі. Саме так і вчинив суд першої інстанції.

Посилання на ст. 58 Конституції України є теж недоречним у даному випадку, адже у ній говориться про зворотню дію у часі Законів та інших нормативно-правових актів, у яких йде мова про певну відповідальність особи, а не про порядок розгляду справи, чим, в певній мірі, є та чи інша юрисдикція справ.

Вказівка в апеляційній скарзі на те, що суд першої інстанції, виявивши, що справа не підлягає розгляду у порядку цивільного судочинства мав би передати її на розгляд до певного адміністративного суду за правилами ч.2 ст. 31 ЦПК України, не відповідає зазначеній процесуальній нормі, оскільки у ній говориться про територіальну підсудність справ, які розглядаються у порядку цивільного судочинства, а не про справи різної юрисдикції.

Таким чином, ухвала суду першої інстанції постановлена з додержанням норм матеріального та процесуального права, тому в силу ст. 375 ЦПК України, апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а ухвалу суду - без змін.

На підставі наведеного та керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381-384, 389 ЦПК України, суд -

П о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Ухвалу Вінницького міського суду Вінницької області від 26 березня 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення, яким є 23 червня 2018 року.

Судді/підписи/

Згідно з оригіналом

суддя-доповідач: В.С. Марчук