Справа № 464/5062/15-ц Головуючий у 1 інстанції: Рудаков І.П.
Провадження № 22-ц/783/7161/17 Доповідач в 2-й інстанції: Мікуш Ю. Р.
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 травня 2018 року колегія суддів Судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі :

головуючого Мікуш Ю.Р.,
суддів: Павлишина О.Ф., Приколоти Т.І.
секретар Бохонко Е.Р.
З участю: відповідача ОСОБА_1 та його представника ОСОБА_2
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою КЕВ м.Львова на рішення Сихівського районного суду м.Львова від 27 жовтня 2017 року у справі за позовом Квартирно-експлуатаційного відділу м. Львова до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про виселення з житлового приміщення без надання іншого житлового приміщення та за зустрічним позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_4 до Квартирно-експлуатаційного відділу м.Львова про визнання права користування житловим приміщенням та зобов`язання укласти договір найму ,-

в с т а н о в и л а :

25.06.2015 року Квартирно-експлуатаційний відділ м. Львова звернувся до суду з позовом, в якому просить виселити ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 з квартири АДРЕСА_1 без надання іншого житлового приміщення. В обгрунтування позовних вимог посилається на те, що квартира АДРЕСА_1 перебуває у державній власності, належить до житлового фонду Міністерства оборони України. У вересні 2000 року на підставі рішення житлової комісії Львівського гарнізону (протокол №22 від 06.05.1999р.) у спірну квартиру вселився ОСОБА_5 з членами своєї сім`ї, де і проживають по даний час. При перевірці було встановлено, що відповідачі безпідставно проживають у вказаній квартирі, оскільки не отримували відповідний ордер на вселення. Після отримання даної квартири були зняті з квартирного обліку, а основний квартиронаймач ОСОБА_1 уже був забезпечений житлом раніше за рахунок Міністерства оборони України квартирою АДРЕСА_2 , де залишилась проживати його дочка ОСОБА_4 . ОСОБА_6 утриманням вказаної квартири відповідачі порушують права та законні інтереси інших військовослужбовців Збройних Сил України, які не можуть реалізувати своє право на забезпечення жилими приміщеннями. Позов просить задовольнити.
03.11.2016 року ОСОБА_1 та ОСОБА_4 подано зустрічний позов, в якому просять визнати за ними право користування жилим приміщенням квартирою АДРЕСА_1 та зобов`язати Квартирно-експлуатаційний відділ м.Львова укласти договір найму житлового приміщення із ОСОБА_1 . Зустрічний позов мотивований тим, що ОСОБА_1 проходив службу у Збройних Силах України. З сім`єю проживав в квартирі АДРЕСА_2 , яка складається з двох житлових кімнат, кухні, з всіма комунальними вигодами, та одночасно перебував на черзі для покращення житлових умов так як сім`я складалась з чотирьох осіб ( ОСОБА_1 , ОСОБА_3 дружина, ОСОБА_7 донька, ОСОБА_4 син). Рішенням житлової комісії ОСОБА_8 була виділена двохкімнатна квартира АДРЕСА_1 жилою площею 27,71 кв.м. додатково до займаної двохкімнатної квартири для забезпечення житловою площею на склад з трьох осіб ( ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_7 ) зі зняттям із квартирного обліку. На підставі рішення житлової комісії ОСОБА_1 та ОСОБА_3 було видано договірне свідоцтво №34 від 11.09.2000 року про заселення виділеної квартири АДРЕСА_1 із сином ОСОБА_7 . На підставі цього договірного свідоцтва ОСОБА_1 , ОСОБА_3 та ОСОБА_7 заселились у зазначену квартиру. Ордер на квартиру не видали. З цього питання ОСОБА_1 звертався із заявою у житлову комісію Львівського гарнізону. У квартирі позивачі за зустрічним позовом проживають з моменту видачі договірного свідоцтва, щомісячно сплачують комунальні послуги. ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 померла. Після її смерті в квартирі залишились проживати ОСОБА_1 та ОСОБА_7 . Ордер на займану квартиру до теперішнього часу не виданий, договір найму не укладений через відсутність ордера, незважаючи на те, що ОСОБА_1 з 1999 року знятий з квартирного обліку, як військовослужбовець запасу, сім`я якого забезпечена житловою площею. Тому ОСОБА_1 та ОСОБА_7 змушені звернутися із зустрічним позовом.
Оскаржуваним рішенням суду в задоволенні первісного позову відмовлено.

Позовні вимоги ОСОБА_1 , ОСОБА_4 до Квартирно-експлуатаційного відділу м.Львова про визнання права на користування житловим приміщення та зобов`язання укласти договір найму задоволено.
Визнано за ОСОБА_1 та ОСОБА_4 право на користування житловим приміщенням квартири АДРЕСА_1 , та зобов`язано Квартирно-експлуатаційний відділ м.Львова укласти із ОСОБА_1 договір найму вказаного житлового приміщення.
Рішення суду оскаржив представник КЕВ м.Львова ОСОБА_9 . В апеляційній скарзі зазначає, що не погоджується з рішенням, вважає його таким, що ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права. Стверджує, що ухвалюючи рішення, суд не врахував фактичні обставини справи, а саме, що спірна квартира перебуває у державній власності, належить до житлового фонду Міністерства оборони України та знаходиться на обліку КЕВ м.Львова. Відтак, у цю квартиру, що є відомчим постійним житлом, відповідачі вселилися за відсутності відповідного ордеру. Звертає увагу, що за зустрічним позовом, суд не залучив до справи належного відповідача, а саме Міністерство оборони України, а КЕВ м.Львова в даному разі не може виступати відповідачем, оскільки є лише балансоутримувачем, а не власником житла чи органом уповноваженим від його імені. Просить скасувати рішення та ухвалити нове, яким первісний позов задовольнити, а у задоволенні зустрічного позову відмовити.

Заслухавши суддю-доповідача, заперечення на апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_1 та його представника ОСОБА_2 , вивчивши матеріали цивільної справи, колегія сддів вважає, що апеляційну скаргу належить залишити без задоволення.

Судом першої інстанції встановлено, що рішенням житлової комісії Львівського гарнізону (протокол № 22 від 06.05.1999 р.) вирішено покращити житлові умови сім`ї військовослужбовця в/ч НОМЕР_1 ОСОБА_1 шляхом виділення 2-х кімнатної квартири по АДРЕСА_3 на сім`ю з трьох осіб, що стверджується витягом з протоколу № 21 засідання житлової комісії Львівської КЕЧ району від 12.05.1999 р. Даним рішенням також визначено залишити для проживання решти членів сім`ї в складі однієї особи , дочки ОСОБА_7 в квартирі АДРЕСА_2 . Всю сім`ю в складі 4-х осіб зняти з квартирного обліку

На підставі договірного свідоцтва № 34 від 11.09.2000 р. сім`я ОСОБА_1 отримала право на вселення у вказану квартиру до отримання у встановленому порядку ордера, на тимчасове проживання.

Рішення житлової комісії Львівського гарнізону від 06.05.1999 року підтверджено:

рішенням житлової комісії Львівського гарнізону Західного оперативного командування від 25.07.2001 року (протокол № 2);

рішенням житлової комісії Львівського гарнізону Західного оперативного командування від 30.05.2002 року (протокол № 7) , яким зобов`язано житлову комісію Львівської КЕЧ району підтвердити своє попереднє рішення стосовно надання вказаної квартири на склад сім`ї підполковника запасу ОСОБА_1 .

Рішення житлової комісії Львівської КЕЧ району від 12.05.1999 року (протокол № 21) підтверджено рішенням житлової комісії Львівської КЕЧ району від 13.08.2001 року (протокол № 38).

Враховуючи, що сім`я ОСОБА_1 отримала право на вселення у вказану квартиру на підставі договірного свідоцтва № 34 від 11.09.2000 р., тобто не самоправно зайняла жиле приміщення , суд першої інстанції визнав, що підстави для їх виселення без надання іншого житла згідно норм ЖК Української РСР відсутні.

Покликаючись на положення ст. 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод, якими чітко визначено вичерпний перелік підстав для втручання держави у використання особою прав, за змістом яких втручання у право заявників на повагу до їх житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві» , відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою, суд першої інстанції врахував, що незважаючи на неотримання ОСОБА_1 ордеру на вселення у спірне приміщення-квартиру АДРЕСА_1 , він разом з членами своєї сім`ї відкрито користується вказаним приміщенням , виконує обов`язки щодо утримання цього житлового приміщення та здійснює оплату житлово-комунальних послуг і користування ОСОБА_1 спірною квартирою не порушує будь-чиїх прав та інтересів, оскільки вказане приміщення не закріплено за будь-ким іншим.

Керуючись принципом розумності та справедливості, враховуючи житлові умови ОСОБА_1 , наявність неодноразових звернень з метою надання йому ордеру на вселення у квартиру, відсутність належного реагування відповідних органів на ці звернення, відсутність інших осіб, які претендують на спірну квартиру суд першої інстанції дійшов висновку, що ОСОБА_1 та ОСОБА_7 не підлягають виселенню, за даних підстав їх виселення не є «необхідним у демократичному суспільстві», не відповідає «нагальній суспільній необхідності» і за ними має бути визнано право користування спірною квартирою із укладенням договору найму житлового приміщення.

На підставі викладеного суд першої інстанції відмовив у задоволенні позовних вимог Квартирно-експлуатаційного відділу м. Львова про виселення відповідачів з житлового приміщення без надання іншого житла і задовольнив позовні вимоги ОСОБА_1 , ОСОБА_7 до Квартирно-експлуатаційного відділу м. Львова про визнання права на користування житловим приміщенням та зобов`язання укласти договір найму.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини у справі та прийняв законне рішення.

На підставі наявних у справі письмових доказів апеляційним судом встановлено, що відповідач ОСОБА_1 перебував на квартирному обліку по місцю проходження військової служби з 30.06.1988 року за № 9 (т. 1 а.с. 3).

На засіданні житлової комісії Львівського гарнізону 06.05.1999 року (протокол №.. 22 ) було прийнято рішення про покращення житлових умов сім`ї ОСОБА_1 шляхом виділення 2-х кімнатної квартири за адресою : АДРЕСА_3 . На підставі вищезазначеного рішення, на засіданні житлової комісії Львівської КЕЧ району 12.05.1999 року (протокол № 21) було ухвалено виділити сім`ї ОСОБА_1 в складі 3-х осіб квартиру за вищезазначеною адресою, квартиру за адресою: АДРЕСА_4 залишити для проживання решти членів сім`ї у складі 1 особа, а саме дочка - ОСОБА_7 1976 р.н. Всю сім`ю у складі з 4 осіб виключити з квартирного обліку ( т.1 а.с. 3).

В подальшому вищевказані рішення житлових комісій Львівського гарнізону та Львівської КЕЧ району не були відмінені чи змінені, натомість, наступними рішеннями вищезазначених житлових комісій - були підтверджені.

Згідно акту № 16 від 2 лютого 2001 року квартира АДРЕСА_1 відділом обліку і розподілу житла департаменту житлового господарства Львівської міської ради, у відповідності до ст. 55 ЖК Української РСР, була передана для повторного заселення Львівській КЕЧ (т. 1 а.с. 15 зворот). У акті зазначено, що документи для оформлення ордера необхідно представляти в 30-ти денний термін з дня передачі квартири в районні організації для черговиків підприємства, які ведуть самостійно квартирний облік або в міську адміністрацію для черговиків за місцем перебування на квартирному обліку.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 58 ЖК Української РСР на підставі рішення про надання жилого приміщення в будинку державного або громадського житлового фонду виконавчий комітет районної, міської , районної в місті, селищної, сільської Ради народних депутатів видає громадянинові ордер, який є єдиною підставою для вселення в надане жиле приміщення. Ордер може бути видано лише на вільне жиле приміщення.

Однак, за наявності чинних рішень житлових комісій Львівського гарнізону (від 06.05.1999 р , від 25.07.2001 р, від 30.05.2002 р), Львівської КЕЧ району (від 12.05.1999 року, яким, зокрема, сім`я військовослужбовця ОСОБА_1 була знята з обліку осіб, які потребують поліпшення житлових умов, та від 13.08.2001 р.), Львівською КЕЧ району, а в подальшому КЕВ м. Львова, під час розгляду справи судом не було наведено жодних аргументів з приводу того, чому у період після 12.05.1999 року і по даний час, позивачем за первісним позовом не було вчинено, передбачених Порядком забезпечення військовослужбовців та членів їх сімей житловими приміщеннями, дій щодо передачі відповідному виконавчому органу районної в місті ради, вищезазначених рішень житлових комісій про надання квартири АДРЕСА_1 сім`ї ОСОБА_1 , на підставі яких і повинен бути виданий ордер.

Позовні вимоги КЕВ м. Львова про виселення сім`ї ОСОБА_10 були пред`явлені з покликанням на ст. ст. 58, 109, 116 ЖК Української РСР і ґрунтувалися на твердженнях про те, що ОСОБА_1 не було отримано відповідного ордера на спірне житло, що основний квартиронаймач ОСОБА_1 уже був раніше забезпечений постійним житлом за рахунок Міністерства оборони України квартирою АДРЕСА_2 , де залишилась проживати його дочка ОСОБА_7 .

Колегія суддів погоджується з рішенням суду першої інстанції про відсутність правових підстав для виселення відповідачів за первісним позовом із спірного житла і не знаходить підстав для врахування доводів, викладених у апеляційній скарзі, зважаючи на наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 109 ЖК Української РСР виселення із займаного жилого приміщення в будинку державного або громадського житлового фонду допускається лише з підстав, установлених законом.

Відповідно до ч. ч. 1, 3 ст. 116 ЖК Української РСР , якщо наймач, члени його сім`ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення. Без надання іншого жилого приміщення може бути виселено також осіб, позбавлених батьківських прав, якщо їх спільне проживання х дітьми, відносно яких вони позбавлені батьківських прав, визнано неможливим. Осіб, які самоуправно зайняли жиле приміщення виселяють без надання їм іншого жилого приміщення.

Статтею 117 ЖК Української РСР передбачено виселення громадян у разі визнання ордера недійсним.

Відтак, чинним житловим законодавством не передбачено виселення громадян із займаного жилого приміщення з підстави відсутності у них ордера на займане жиле приміщення.

Не підлягали до задоволення позовні вимоги про виселення і з тієї підстави, що раніше сім`я ОСОБА_1 забезпечувалися постійним житлом за рахунок Міністерства оборони (мається на увазі квартира АДРЕСА_2 ), оскільки після отримання цієї квартири і до 12.05.1999 року сім`я ОСОБА_1 залишалася на обліку осіб, які потребують поліпшення житлових умов.

За відсутності вищезазначених, передбачених ст. ст. 109, 116, 117 ЖК Української РСР правових підстав для виселення відповідачів за первісним позовом із спірного житла та з врахуванням положень ст. 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод, якими чітко визначено вичерпний перелік підстав для втручання держави у використання особою прав, за змістом яких втручання у право заявників на повагу до їх житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві» , відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою, колегія суддів відхиляє аргументи позивача за первісним позовом викладені у апеляційній скарзі , які аналогічні фабулі його позовної заяви та вважає, що право позивачів за зустрічним позовом на користування спірним житлом, яке було порушено внаслідок неправомірної бездіяльності Львівської КЕЧ району (Квартирно-експлуатаційного відділу м. Львова), який є належним відповідачем за зустрічним позовом, підлягало судовому захисту у спосіб задоволення зустрічних позовних вимог сім`ї ОСОБА_10 про визнання за ними права на користування спірним житлом.

Відповідно до ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки колегія суддів дійшла висновку, що оскаржуване судове рішення ухвалено судом першої інстанції з додержанням норм матеріального і процесуального права, аргументи , викладені у апеляційній скарзі Квартирно-експлуатаційного відділу м. Львова, законності оскаржуваного судового рішення не спростовують, тому з підстав, передбачених 1 ч. 1 ст. 375 ЦПК України, оскаржуване судове рішення належить залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Керуючись ст.ст. 374 ч.1 п.1, 375, 383, 384, 391 ЦПК України, колегія суддів,-

п о с т а н о в и л а :

Апеляційну скаргу КЕВ м.Львова залишити без задоволення.

Рішення Сихівського районного суду м.Львова від 27 жовтня 2017 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови в порядку, визначеному ст.ст. 389 - 391 ЦПК України.

Повний текст постанови складено 07 червня 2018 року.

Головуючий Ю.Р.Мікуш

Судді: О.Ф.Павлишин

Т.І.Приколота