Постанова

Іменем України

13 червня 2018 року

м. Київ

справа № 639/3833/15-ц

провадження № 61-6641св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А. (суддя-доповідач),

суддів: Карпенко С. О., Кузнєцова В. О., Ступак О. В., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1,

відповідач - ОСОБА_2,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Апеляційного суду Харківської області від 17 листопада 2016 року у складі колегії суддів: Міненкової Н. О., Кокоші В. В., Черкасова В. В.,

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2015 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, ОСОБА_1 посилалася на те, що 03 грудня 2014 року між нею та відповідачем було укладеного договір-зобов'язання № К-12 (далі - Договір), за умовами якого вона взяла на себе зобов'язання придбати право власності на нерухоме майно, а відповідач зобов'язався передати їй право власності на 1/2 частину домоволодіння по АДРЕСА_1. Сторони погодили, що правочин з відчуження права власності на вищезгаданий об'єкт нерухомості з його нотаріальним посвідченням має бути здійснений до 17 год. 00 хв. 29 грудня 2014 року у приміщенні нотаріальної контори приватного нотаріуса Петриченко О. О. за адресою: АДРЕСА_2, за визначену ОСОБА_2 суму 408 тис. грн, що еквівалентно 25 500 доларам США. Відповідач зобов'язався підготувати і надати повний пакет правовстановлюючих документів, необхідних для укладення правочину, технічну документацію, рішення державних, законодавчих та виконавчих органів, зняти з реєстрації всіх осіб, що знаходяться на реєстраційному обліку за вказаною адресою, звільнити об'єкт нерухомості та передати їй ключі. З метою забезпечення виконання взятих на себе зобов'язань вона передала, а відповідач отримав грошову гарантійну суму у розмірі 16 тис. грн, що еквівалентно 1 тис. доларів США. Сторони узгодили, що у разі відмови від підписання договору або неможливості укладення правочину з вини відповідача він повертає їй гарантійну суму у подвійному розмірі, а саме 32 тис. грн, що еквівалентно 2 тис. доларам США. 27 грудня 2014 року між нею та відповідачем було укладено додаткову угоду № К-1 до Договору, за умовами якої сторони домовилися, що угода про відчуження права власності на вищевказаний об'єкт нерухомості повинна бути здійснена не пізніше 17 год. 00 хв. 30січня 2015 року на умовах, визначених Договором. Згідно з умовами додаткової угоди вона зобов'язалася передати відповідачеві додаткову суму 32 тис. грн, що еквівалентно 2 тис. доларам США. На виконання Договору та додаткової угоди нею було передано відповідачу гарантійну суму в загальному розмірі 48 тис. грн, що еквівалентно 3 тис. доларам США. 30 січня 2015 року вона прибула до нотаріальної контори для посвідчення договору купівлі-продажу за вказаною у Договорі адресою, однак відповідач у визначений час не з'явився, про поважні причини своєї відсутності не повідомив. 01 квітня 2015 року вона звернулася до ОСОБА_2 з письмовою вимогою про повернення сплачених нею грошових коштів у подвійному розмірі, однак відповідач її вимогу не виконав. Тому просила стягнути з відповідача на свою користь заборгованість за Договором у розмірі 96 тис. грн.

ОСОБА_2 заперечив проти позову і просив відмовити у його задоволенні, посилаючись на те, що між сторонами дійсно було укладено Договір, за умовами якого позивач передала йому завдаток у розмірі 3 тис. доларів США. Вони домовилися, що договір купівлі-продажу буде укладений у строк до 30 січня 2015 року, однак домовленості про точний час посвідчення договору сторони не досягли. Він випадково прибув до нотаріальної контори 30 січня 2015 року близько 12 год. 30 хв., однак ріелторів не знайшов. Свою відсутність у приміщенні нотаріальної контори 30 січня 2015 року о 17 год. 00 хв. не вважає порушенням взятих на себе зобов'язань. Натомість ОСОБА_1 умисно створила вказану ситуацію, щоб шляхом обману заволодіти його грішми.

Рішенням Жовтневого районного суду міста Харкова від 06 вересня 2016 року у складі судді Шиянової Л. О. позов задоволено. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість за Договором у розмірі 96 тис. грн та судовий збір у розмірі 960 грн.

Рішення місцевого суду мотивоване тим, що укладення основного правочину не відбулося саме у зв'язку з неприбуттям відповідача до заздалегідь узгодженого сторонами місця його виконання, ОСОБА_1 не допустила порушень своїх договірних зобов'язань та виконала їх належним чином. Оскільки діями відповідача були порушені права позивача, то вони підлягають захисту шляхом стягнення з відповідача подвійної суми завдатку.

Рішенням Апеляційного суду Харківської області від 17 листопада 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено частково, рішення Жовтневого районного суду міста Харкова від 06 вересня 2016 року скасовано та ухвалено нове рішення про часткове задоволення позову. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аванс в сумі 79 020 грн та 790 грн судового збору. В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Рішення апеляційного суду мотивоване тим, що стягнення місцевим судом завдатку в подвійному розмірі не відповідає вимогам закону, оскільки договір купівлі-продажу між сторонами укладено не було, передана позивачем у грудні 2014 року відповідачу сума у розмірі 3 тис. доларів США, що еквівалентно 48 тис. грн, є авансом і підлягає поверненню з урахуванням курсу долара США на час ухвалення судом рішення.

У грудні 2016 року ОСОБА_2 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу на рішення Апеляційного суду Харківської області від 17 листопада 2016 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права, просив скасувати це рішення і ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити частково і стягнути з нього на користь позивача аванс у сумі 48 тис. грн, а у задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.

Касаційна скарга мотивована тим, що апеляційним судом неправильно застосовано норми матеріального права при здійсненні розрахунку стягнутої з нього суми. Суд не зазначив у рішенні, у якій саме валюті було передано ОСОБА_1 аванс. Стягнення з нього 3 тис. доларів США суперечить нормам чинного законодавства України, оскільки в ОСОБА_1 відсутня ліцензія на здійснення валютних операцій на території України, а розрахунки вона проводила у національній валюті України. Суд апеляційної інстанції встановив, що узгоджена сторонами та передана ОСОБА_1 йому сума в розмірі 48 тис. грн є авансом. Тому з нього могла бути стягнута саме ця сума.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 13 грудня 2016 року відкрито касаційне провадження у цій справі, а ухвалою від 16 березня 2017 року справу призначено до судового розгляду.

Статтею 388 Цивільного процесуального кодексу України в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VІІІ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року (далі - ЦПК України), визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

02 лютого 2018 року справу № 639/3833/15-ц Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ передано до Верховного Суду.

Станом на час розгляду справи у Верховному Суді від інших учасників справи не надійшло відзивів на касаційну скаргу.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим (частина перша статті 263 ЦПК України).

Частиною першою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.

Судами встановлено, що 03 грудня 2014 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 було укладено Договір, за умовами якого позивач взяла на себе зобов'язання придбати право власності на нерухоме майно, а відповідач зобов'язався надати їй право власності на належну йому 1/2 частину домоволодіння по АДРЕСА_1.

Пунктом 2.1 Договору сторони визначили, що правочин щодо відчуження права власності на вищезгаданий об'єкт нерухомості з його нотаріальним посвідченням має бути здійснений не пізніше 17 год. 00 хв. 29 грудня 2014 року у приміщенні нотаріальної контори приватного нотаріуса Петриченко О. О. за адресою: АДРЕСА_2 за визначену ОСОБА_2 суму 408 тис. грн, що еквівалентно 25 500 доларам США.

Згідно з пунктом 3.1.1 Договору відповідач зобов'язався, зокрема: підготувати та надати повний пакет правовстановлюючих документів, необхідних для укладення правочину з відчуження, технічну документацію, рішення державних, законодавчих та виконавчих органів; зняти з реєстрації всіх осіб, що перебувають на реєстраційному обліку за вказаною адресою, звільнити об'єкт нерухомості та передати ОСОБА_1 ключі у строк до 29 грудня 2014 року.

У пункті 4.1 Договору зазначено, що з метою забезпечення виконання взятих на себе зобов'язань ОСОБА_1 передала, а ОСОБА_2 прийняв грошову гарантійну суму у розмірі 16 тис. грн, що еквівалентно 1 тис. доларам США.

У разі відмови від підписання договору щодо відчуження права власності на вищезгаданий об'єкт нерухомості або неможливості укладення правочину з вини відповідача, а саме: неготовності правовстановлюючих документів, відмови співвласників об'єкта нерухомості, недотримання прав неповнолітніх дітей, відмови опікуна при здійсненні правочину (у разі якщо співвласником об'єкта нерухомості виступає недієздатна особа), за станом здоров'я, або відсутності відповідача, а також інших співвласників при укладенні правочину без поважних причин, ОСОБА_2 повертає ОСОБА_1 гарантійну суму у подвійному розмірі, а саме 32 тис. грн, що еквівалентно 2 тис. доларам США (пункт 4.3 Договору).

27 грудня 2014 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено додаткову угоду № К-1 до Договору, за умовами якої сторони домовилися, що угода щодо відчуження права власності на вищезгаданий об'єкт нерухомості має бути здійснена не пізніше 17 год. 00 хв. 30 січня 2015 року у приміщенні нотаріальної контори приватного нотаріуса Петриченко О. О. за адресою: АДРЕСА_2 за узгодженою сумою 408 тис. грн, що еквівалентно 25 500 доларам США.

Пунктом 3 додаткової угоди передбачено, що ОСОБА_2 зобов'язується зняти з реєстрації усіх осіб, які перебувають на реєстраційному обліку за вказаною адресою, звільнити об'єкт нерухомості та передати ключі ОСОБА_1 у строк до 30 січня 2015 року.

Згідно з пунктом 4 додаткової угоди ОСОБА_1 передала ОСОБА_2 додаткову суму у розмірі 32 тис. грн, що еквівалентно 2 тис. доларам США.

Судами встановлено та не заперечувалося сторонами, що ОСОБА_1 передала ОСОБА_2 гарантійну суму в загальному у розмірі 48 тис. грн., що еквівалентно 3 тис. доларам США.

Договір купівлі-продажу вищевказаного нерухомого майна сторонами не було укладено.

01 квітня 2015 року ОСОБА_1 звернулася до ОСОБА_2 з письмовою вимогою про повернення сплачених нею за Договором та додатковою угодою грошових коштів у подвійному розмірі в сумі 96 тис. грн, що еквівалентно 6 тис. доларам США, однак вказана вимога відповідачем не була виконана.

Відповідно до частини першої статті 3 Цивільного процесуального кодексу України від 18 березня 2004 року в редакції, чинній на час ухвалення оскаржуваного рішення апеляційного суду (далі - ЦПК України 2004 року), кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів

Частиною першою статті 15 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частини першої статті 546 ЦК України виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.

Частинами першою, третьою статті 635 ЦК України передбачено, що попереднім є договір, сторони якого зобов'язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір в майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором. Попередній договір укладається у формі, встановленій для основного договору, а якщо форма основного договору не встановлена, - у письмовій формі. Зобов'язання, встановлене попереднім договором, припиняється, якщо основний договір не укладений протягом строку (у термін), встановленого попереднім договором, або якщо жодна із сторін не направить другій стороні пропозицію про його укладення.

Згідно зі статтею 657 ЦК України договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі.

Відповідно до статті 570 ЦК України завдатком є грошова сума або рухоме майно, що видається кредиторові боржником у рахунок належних з нього за договором платежів, на підтвердження зобов'язання і на забезпечення його виконання. Якщо не буде встановлено, що сума, сплачена в рахунок належних з боржника платежів, є завдатком, вона вважається авансом.

Ознакою завдатку є те, що він слугує доказом укладення договору, на забезпечення якого його видано, одночасно є способом платежу та способом забезпечення виконання зобов'язання.

Суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що внесення завдатку як способу виконання зобов'язання може мати місце у разі наявності зобов'язання, яке повинно було виникати на підставі договору.

Оскільки попередній договір його учасниками укладався з метою забезпечення укладання у майбутньому договору купівлі-продажу домоволодіння, то за правилами статті 635 ЦК України цей договір підлягав обов'язковому нотаріальному посвідченню.

У разі недотримання сторонами вимог законодавства про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним відповідно до частини першої статті 220 ЦК України.

Таким чином, враховуючи те, що нотаріально посвідчена угода про сплату завдатку між позивачем та відповідачем не укладалася, а існує лише договір-зобов'язання та додаткова угода до нього, в яких зазначено про отримання ОСОБА_2 грошових коштів, то вказані суми є авансом і підлягають поверненню.

Вищевикладене узгоджується з правовою позицією Верховного Суду України, викладеною у постанові від 13 лютого 2013 року у справі № 6-176цс12.

Скасовуючи рішення місцевого суду та ухвалюючи нове рішення про стягнення з відповідача на користь позивача авансу в сумі 79 020 грн, суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку про наявність правових підстав для повернення ОСОБА_1 забезпечувального платежу як авансу, оскільки сторонами не дотримано умов, визначених статтею 570 ЦК України щодо укладення договору купівлі-продажу.

Апеляційний суд повно і всебічно дослідив наявні у справі докази та дав їм належну правову оцінку згідно зі статтями 57-60, 212-215, 303, 304, 316 ЦПК України 2004 року, правильно встановив обставини справи, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального і процесуального права.

Доводи касаційної скарги про те, що стягнення апеляційним судом з відповідача 3 тис. доларів США суперечить нормам чинного законодавства України, оскільки в ОСОБА_1 відсутня ліцензія на здійснення валютних операцій на території України, а розрахунки вона проводила у національній валюті України, не заслуговують на увагу з огляду на таке.

Відповідно до частини першої статті 533 ЦК України грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях.

Отже, гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України.

Разом із тим частина друга статті 533 ЦК України допускає, що сторони можуть визначити в грошовому зобов'язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті.

У такому разі сума, що підлягає сплаті за зобов'язанням, визначається в гривні за офіційним курсом Національного банку України.

Згідно з частиною другою статті 533 ЦК України якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Оскільки сторонами у Договорі та додатковій угоді до нього визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, то апеляційний суд обґрунтовано стягнув з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суму авансу у гривнях за офіційним курсом долара США на час ухвалення рішення.

Інші доводи касаційної скарги зводяться до незгоди з висновками суду апеляційної інстанції стосовно установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом, який їх обґрунтовано спростував. В силу вимог вищезгаданої статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не вправі встановлювати нові обставини та переоцінювати докази.

Згідно зі статтею 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Доводи касаційної скарги не спростовують правильність висновків суду апеляційної інстанції і не дають підстав вважати, що судом порушено норми процесуального права та/або неправильно застосовано норми матеріального права. Тому касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Апеляційного суду Харківської області від 17 листопада 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийВ. А. Стрільчук

Судді:С. О. Карпенко

В. О. Кузнєцов

О. В. Ступак Г. І. Усик