Справа № 465/7466/16-ц Головуючий у 1 інстанції: Ванівський Ю.М.
Провадження № 22-ц/783/6281/17 Доповідач в 2-й інстанції: ОСОБА_1Р.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 травня 2018 року колегія суддів Судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі :

головуючого Мікуш Ю.Р.,

суддів: Павлишина О.Ф., Приколоти Т.І.

секретар Бохонко Е.Р.

з участю прокурора Заєць І.Є.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою Львівської місцевої прокуратури №3 на рішення Франківського районного суду м.Львова від 26 червня 2017 року ухвалене під головуванням судді Ванівського Ю.М. у справі за позовом ОСОБА_2 до Львівської міської ради про усунення перешкод у користуванні приміщенням,-

в с т а н о в и л а:

Позивач по справі ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ЛКП «Магістральне», який в подальшому доповнив заявою про зміну предмету позовних вимог до Львівської міської ради про визнання права власності.

Позовні вимоги обґрунтовує тим, що постійно вирішує проблеми побутового характеру, ремонтує приміщення, оплачує всі комунальні послуги на нежитлове приміщення, позначене літерою В-2 площею 63,0 кв.м., у технічному паспорті яке розташоване на прибудинковій території будинку №4 вул. Науковій у м. Львові відтак вважає, що має право власності на це приміщення.

Оскаржуваним рішенням суду позов задоволено. Визано за ОСОБА_2 право особистої власності на господарське (нежитлове) приміщення, позначено під індексом В-2 загальною площею 63,0 кв. м., яке розташоване на прибудинковій території будинку №4 на вулиці Науковій у м. Львові. Частка: 1/1.

Рішення оскаржив Керівник Львівської місцевої прокуратури №3. В апеляційній скарзі зазначає, що підставою представництва інтересів держави в даному випадку є наявність загрози порушення інтересів органу місцевого самоврядування Львівської міської ради, яка полягає у створенні передумов для вибуття з власності територіальної громади земельної ділянки на якій розмішене спірне приміщення, а право на подання апеляційної скарги передбачене ст.23 Закону України «Про прокуратуру» та ст.46 ЦПК України. Стверджує, що ухвалене судом рішення є незаконним та підлягає скасуванню. Звертає увагу, що судом не надано належної оцінки щодо належності та допустимості Договору як доказу наданого позивачем на обґрунтування своїх позовних вимог, оскільки в такому жодним чином не обґрунтовано наявність у ОСОБА_3 права власності на обєкт нерухомого майна, а лише зазначено, що воно наявне. В матеріалах справи відсутні документальні підтвердження, що за наслідками укладеного договору позивач звертався у передбаченому законом порядку до відповідного компетентного органу державної влади щодо вирішення питань державної реєстрації права власності на нерухоме майно та прийняте таким органом рішення за результатами розгляду його звернення. Зазначає, що позивач жодним чином не обґрунтував мотиви звернення з позовом, не надано жодних доказів про те, що право власності позивача оспорюється, а відтак у позивача фактично відсутні підстави для звернення до суду , оскільки в нього не виникло прав щодо спірного майна як обєкту цивільних прав, таке право не могло бути порушене, не визнаватись чи оспорюватись, відтак судом безпідставно здійснено його захист. Вважає, що за наявності ознак фіктивності Договору, яким позивач обґрунтовує позовні вимоги він не може вважатись добросовісним володільцем спірного майна, оскільки не міг не знати про відсутність у нього підстав для набуття права власності, а також відсутність доказів про безперервне володіння спірним майном протягом десяти років не дає права визнати за позивачем право власності за набувальною давністю. Крім цього, звертає увагу, що в матеріалах справи не мітиться жодних доказів про те, що позивачу в установленому законом порядку відведено земельну ділянку на якій розташоване спірне нерухоме майно. Просить скасувати рішення та ухвалити нове про відмову в задоволенні позову.

Позивач по справі ОСОБА_2 в судове засідання не з»явився, хоч належним чином повідомлявся про день і час слухання справи.

Відповідно до ст. 372 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК) неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

За приписами ст.4 ЦПК кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

За змістом ст.5 ЦПК здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Відповідно до ст.263 ЦПК судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обгрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з»ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване рішення суду зазначеним вище вимогам не відповідає.

Відповідно до ст.328 Цивільного кодексу України (далі ЦК) право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема, із правочинів.

Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Статтею 334 ЦК зазначено, що право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передання майна, якщо інше не встановлено договором або законом.

Право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним.

Права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону.

Із матеріалів справи вбачається, що позивач ОСОБА_2 посилається на набуття права власності на нежитлове приміщення, що знаходиться на прибудинковій території будинку №4 на вул..Науковій у м.Львові, яке він придбав на підставі Договору купівлі-продажу нежитлового приміщення від 28.11.1999року (а.с.35-38).

Оглянувши зазначений договір, колегія суддів вважає його таким, що не відповідає по формі, змісту та по вимогах Договору купівлі-продажу, вимогам ст. 328 ЦК. У договорі на який посилається позивач ОСОБА_2 не зазначено у який спосіб набуте приміщення попереднім власником, коли та ким виділялася земельна ділянка під таке приміщення, де зареєстровано право власності попереднього власника ОСОБА_3 на спірне приміщення. Договір купівлі-продажу нерухомого майна підлягає обов»язковому нотаріальному посвідченню , а зазначений договір не посвідчений в нотаріуса.

Позивачем не надано суду дозвільних документів на виділення земельної ділянки під приміщення та винос в натуру меж земельної ділянки.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_2, суд першої інстанції керувався загальними нормами Конституції та Цивільного кодексу України щодо права особи на власність, її недоторканість, однак судом не здобуто жодного доказу, щодо правомірності набуття такого права.

Відповідно до ст. 392 ч.1 ЦК власник майна може пред»явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Пунктом 9 постанови №5 від 07.02.2014 року Пленуму Вищого Спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» визначено, що відповідно до частини першої статті 344 ЦК особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п»яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено ЦК.

У вище названій постанові зазначено, що при вирішенні спорів, пов»язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, що володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності.

Із доданого до справи Договору від 28.11.1999 року, позивач ОСОБА_2 не може вважатися добросовісним володільцем спірного майна, оскільки не міг не знати про відсутність у нього законних підстав для набуття права власності на таке.

Відповідно до ст.81 ЦПК кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Статтею 376 ЦПК зазначено, що підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Керуючись ст.ст. 374 ч.1 п.1, 376 ч.1 п.п.3,4, 383, 384, 391 ЦПК України, -колегія суддів,-

п о с т а н о в и л а :

Апеляційну скаргу Львівської місцевої прокуратури №3 задовольнити.

Рішення Франківського районного суду м.Львова від 26 червня 2017 року скасувати.

Ухвалити нове рішення.

Відмовити ОСОБА_2 у задоволенні його позову про визнання права власності на нежитлове приміщення позначене під індексом В-2 загальною площею 63,0 кв.м, що знаходиться на прибудинковій території будинку №4 вул.Наукова у м.Львові.

Стягнути з ОСОБА_2 (ідентифікаційний код НОМЕР_1) в користь Львівської місцевої прокуратури №3 судові витрати по справі в сумі 606,33 грн.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови в порядку визначеному ст.ст. 389 - 391 ЦПК України.

Повний текст постанови складено 31 травня 2018 року.

Головуючий Ю.Р.Мікуш

Судді: О.Ф.Павлишин

ОСОБА_4