АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 червня 2018 року м. Київ

Справа №761/2178/13-ц

Апеляційний суд м. Києва в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Стрижеуса А.М.,

суддів: Поливач Л.Д., Шкоріної О.І.

секретаря: Павлишина П.О.

сторони: позивач ОСОБА_2

відповідач ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою представника відповідача ОСОБА_4, який діє на підставі довіреності в інтересах ОСОБА_3 на рішення Шевченківського районного суду м. Києва, ухваленого 06 червня 2017 року суддею Гуменюк А.І. в приміщенні Шевченківського районного суду м. Києва, повний текст рішення згідно єдиного державного реєстру судових рішень виготовлено 20 лютого 2018 року, у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_5 про стягнення грошової компенсації за частку у праві спільної часткової власності та зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору ОСОБА_5 про стягнення грошової компенсації за частку у праві спільної часткової власності, -

В С Т А Н О В И В:

Справа №761/2178/13-ц
№ апеляційного провадження:22-ц-796/3462/2018
Головуючий у суді першої інстанції: Гуменюк А.І.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Стрижеус А.М.
Позивач ОСОБА_2 звернулась до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до ОСОБА_3, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, ОСОБА_5, про стягнення грошової компенсації за частку у праві спільної часткової власності.

В обґрунтування позовних вимог посилалася на те, що в період шлюбу з її колишнім чоловіком ОСОБА_3, з її відома та за її згодою, за їх спільні кошти та кошти їх знайомого ОСОБА_5, було придбано нежитлове приміщення, розташоване на першому поверсі в житловому будинку по АДРЕСА_1 і оформлено в Бюро технічної інвентаризації м. Києва на ОСОБА_3 та ОСОБА_7 з правом власності 1/2 даного приміщення на кожного з них. Після розірвання шлюбу, рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 11 грудня 2008 року у справі № 2-39/08 за нею було визнано право власності на 1/4 частину вищевказаного нежитлового приміщення, вартістю 152 097 гривень. Таким чином, власниками даного нежитлового приміщення на праві спільної часткової власності є: ОСОБА_5 з правом власності 1/2 даного приміщення, ОСОБА_3 з правом власності 1/4частини приміщення та позивач з правом власності 1/4 частини даного приміщення. Вона протягом тривалого часу не мала можливості користуватися належною їй частиною нежитлового приміщення, оскільки інші співвласники не пускають її в дане приміщення, зробили з даного приміщення взуттєвий магазин, тому вимагала стягнути на її користь вартість належної їй частки зазначеного нежитлового приміщення.

В ході судового розгляду справи, позивачем ОСОБА_5 було притягнуто в якості другого відповідача.

З урахуванням заяв про уточнення позовних вимог, ОСОБА_2 просила стягнути з ОСОБА_3 і ОСОБА_5 в солідарному порядку на користь ОСОБА_2 176 477 гривень 50 копійок вартості належної їй 1/4 частини нежилого приміщення АДРЕСА_1 згідно рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 11 грудня 2008 року у справі № 2-39/08 та стягнути з Відповідачів в солідарному порядку на користь Позивача понесені нею судові витрати.

Відповідачем ОСОБА_3 подано зустрічну позовну заяву до ОСОБА_2, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, ОСОБА_5, про стягнення матеріальної компенсації за частку у праві спільної часткової власності.

В обґрунтування зустрічних позовних вимог ОСОБА_3 посилається на те, що нежитлове приміщення загальною площею 35,1 кв.м., що знаходиться в АДРЕСА_1, належить на праві спільної часткової власності ОСОБА_5 (2/4 частини на підставі договору купівлі-продажу нежитлового приміщення, зареєстрованого в реєстрі прав власності 28 липня 2009 року за номером 1903-п), ОСОБА_3 (1/4 частина на підставі рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 11 грудня 2008 року, та ухвали Голосіївського районного суду м. Києва від 27 вересня 2012 року), ОСОБА_2 (1/4 частина на підставі рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 11 грудня 2008 року, та ухвали Голосіївського районного суду м. Києва від 27 вересня 2012 року). Оскільки виділ частки ОСОБА_3 є неможливим, позивач за зустрічним позовом просив стягнути з ОСОБА_2 на його користь 152 097 гривень вартості належної йому 1/4 частини нежилого приміщення АДРЕСА_1

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 06 червня 2017 року Первісний позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_5, про стягнення грошової компенсації за частку у праві спільної часткової власності - задоволено.

Стягнуто із ОСОБА_3 (ІНФОРМАЦІЯ_1, ідентифікаційний номер НОМЕР_2) та ОСОБА_5, солідарно, на користь ОСОБА_2 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1) грошову компенсацію за частку у праві спільної часткової власності у розмірі 176 477 (сто сімдесят шість тисяч чотириста сімдесят сім) гривень 50 коп. та судові витрати, пов'язані із розглядом справи у розмірі 4 948 (чотири тисячі дев'ятсот сорок вісім) гривень 17 коп.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3 до ОСОБА_2, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, ОСОБА_5, про стягнення грошової компенсації за частку у праві спільної часткової власності - відмовлено.

Стягнуто із ОСОБА_3 (ІНФОРМАЦІЯ_1, ідентифікаційний номер НОМЕР_2) та ОСОБА_5, солідарно, на користь держави судовий збір у розмірі 243 (двісті сорок три) гривні 81 коп.

Не погоджуючись з рішенням суду, представником відповідача ОСОБА_4, який діє на підставі довіреності в інтересах ОСОБА_3, подано апеляційну скаргу, в якій він просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині стягнення грошової компенсації за частку у праві спільної часткової власності з врахуванням ПДВ та ухвалити нове рішення, яким визначити стягнення грошової компенсації за частку у праві спільної часткової власності без врахування ПДВ, посилаючись на те, що дане рішення ухвалено при неправильному застосування норм матеріального права.

Зокрема зазначає, що відшкодування грошової компенсації вартості частки майна що є предметом даного спору, об'єктом оподаткування не являється, отже врахування ПДВ про визначенні суми грошової компенсації за частку у праві спільної часткової власності зроблено з порушенням норм матеріального права.

Відповідно до п.8 ч.І Розділу XIII Прикінцеві та перехідні положення ЦПК України у редакції Закону № 2147-УІІІ від 03 жовтня 2017 року, до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

Відповідно до ч. 6 ст. 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», у разі ліквідації суду, що здійснює правосуддя на території відповідної адміністративно- територіальної одиниці (відповідних адміністративно-територіальних одиниць), та утворення нового суду, який забезпечує здійснення правосуддя на цій території, суд, що ліквідується, припиняє здійснення правосуддя з дня опублікування в газеті «Голос України» повідомлення голови новоутвореного суду про початок роботи новоутвореного суду.

Відповідно до п. 3 Розділу XII Прикінцеві та перехідні положення Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02 червня 2016 року № 1402 - VIII апеляційні суди, утворені до набрання чинності цим Законом, продовжують здійснювати свої повноваження до утворення апеляційних судів у відповідних апеляційних округах. Такі апеляційні суди у відповідних апеляційних округах мають бути утворені та розпочати здійснювати правосуддя не пізніше трьох років з дня набрання чинності цим Законом.

У зв'язку із зазначеним справа підлягає розгляду судом у порядку, встановленому ЦПК України у редакції Закону № 2147-VІІІ від 03 жовтня 2017 року.

В судове засідання сторони не з'явилися, про день та час розгляду справи повідомлялися належним чином (т.2 а.с.86,87).

Апеляційний суд в складі колегії суддів враховує, що закон створює рівні умови для осіб, що володіють правом звернення до суду, зобов'язавши суд повідомляти цих осіб про час і місце розгляду справи.

Суд прийняв вичерпні заходи для повідомлення сторін про час та місце розгляду справи, забезпечивши їм можливість з'явитися до суду і захистити свої права.

За змістом ст.14 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права особа сама визначає обсяг своїх прав і обов'язків у цивільному процесі. Тому особа, визначивши свої права, реалізує їх на свій розсуд. Розпорядження своїми правами на розсуд особи є одним з основоположних принципів судочинства.

Враховуючи завдання судочинства, принцип правової визначеності, поширення загального правила, закріпленого в ч.1 ст.372 ЦПК України, відкладення судового розгляду у випадку неявки в судове засідання будь-кого з осіб, що беруть участь у справі, за відсутності відомостей про причини неявки в судове засідання не відповідало б конституційним цілям цивільного судочинства, що, у свою чергу, не дозволить розглядати судову процедуру в якості ефективного засобу правового захисту в тому сенсі, який закладений в ст.6 Конвенції про захист прав людини та основних свобод, ст.ст. 7, 8 і 10 Загальної декларації прав людини і ст.14 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права.

За таких обставин, обставин колегія суддів вважає можливим розглянути справу за відсутності позивача та представника третьої особи.

Відповідно до ч.5 ст.268 ЦПК України, датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутністю учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

В той же час, відповідно до ч.4 ст.367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, , якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Розглянувши справу в межах доводів та вимог апеляційної скарги, перевіривши обґрунтованість та законність оскаржуваного рішення в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд в складі колегії суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Як убачається з матеріалів справи та встановлено судом, рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 11 грудня 2008 року у справі № 2-39/08 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про поділ спільного майна подружжя встановлено, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3 перебували у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 09 березня 2005 року. В період спільного проживання ними було придбано у спільну сумісну власність, зокрема 1/2 частину нежилого приміщення по АДРЕСА_1 що підтверджується договором купівлі-продажу нежитлового приміщення, укладеним між ОСОБА_8, від імені якої діяв ОСОБА_9, та ОСОБА_3 і ОСОБА_5, посвідченим 19 липня 1999 року Першої Київською державною нотаріальною конторою.

Цим же рішенням суду (т.1 а.с.7-11) з урахуванням ухвали Голосіївського районного суду м. Києва від 27 вересня 2012 року (т.1 а.с.12), поділено між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 майно, що є спільною сумісною власністю подружжя, та зокрема виділено у власність ОСОБА_2 1/4 частини нежитлового приміщення, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 вартістю 152097 грн., у власність ОСОБА_3, зокрема, 1/4 частини нежитлового приміщення, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1

Право власності ОСОБА_2 на 1/4 частину нежитлового приміщення, що знаходиться в АДРЕСА_1 зареєстровано Київським міським бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна 30 листопада 2012 року, про що зроблено запис № 1903-П в книзі д.22п-196, що підтверджується Витягом про державну реєстрацію прав № 36497201 від 30.11.2012р. (т.1 а.с.20).

Згідно листа Київського міського бюро технічної інвентаризації від 26 вересня 2016 року № 12476 (И-2016) встановлено, що згідно даних реєстрових книг Бюро, станом на 31 грудня 2012 року, реєстрація права власності на приміщення АДРЕСА_1 проведена за ОСОБА_3 - 1/4, ОСОБА_5 - 1/2 на підставі договору купівлі-продажу від 19 липня 1999 року та ОСОБА_2 - 1/4 на підставі рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 11 грудня 2008 року (т.2 а.с.8).

Стаття 355 ЦК України передбачає, що майно, яке є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно).

В силу положень статей 21, 24, 41 Конституції України, статей 319, 358 ЦК України всі громадяни є рівними у своїх правах, усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення цих прав, в тому числі щодо захисту права спільної часткової власності.

Правовий режим спільної часткової власності визначається главою 26 ЦК України з урахуванням інтересів всіх її учасників. Володіння, користування та розпорядження частковою власністю здійснюється за згодою всіх співвласників, а за відсутності згоди - спір вирішується судом. Незалежно від розміру часток, співвласники при здійсненні зазначених правомочностей мають рівні права.

Частина 3 статті 358 ЦК України закріплює, що кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

Згідно статті 364 ЦК України, співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Право на частку у праві спільної часткової власності у співвласника, який отримав таку компенсацію, припиняється з дня її отримання.

Таким чином, особа, якій належить певна частка в майні, яким вона не може користуватися у зв'язку з неможливістю досягти згоди щодо його використання з іншими співвласниками, має право на отримання матеріальної компенсації вартості цієї частки, якщо її виділення в натурі є неможливим.

Разом з тим, при вирішенні будь-якого спору, що виникає з реалізації права спільної часткової власності, крім спеціальних норм варто враховувати і загальні засади цивільного законодавства (стаття 3 ЦК України) щодо справедливості, добросовісності та розумності, у взаємозв'язку і поєднанні з принципом врахуванням прав та інтересів усіх співвласників.

Суд першої інстанції на вищевикладені положення закону уваги не звернув, не врахував, що при вирішенні спору варто брати до уваги права та інтереси всіх співвласників та виходити з принципу справедливості і розумності, в зв'язку з чим дійшов необґрунтованого висновку про стягнення солідарно з ОСОБА_3 і ОСОБА_5 грошової компенсації вартості належної ОСОБА_2 частки в спільному майні в розмірі 176477 гривень 50 копійок, не перевіривши матеріальний стан та рівень доходу відповідачів, тобто, не з'ясувавши, чи мають останні фактичну можливість сплатити такі кошти, чи не буде ця сума для них непомірним тягарем, а встановлене за рішенням суду грошове зобов'язання неможливим для реального виконання.

Для правильного вирішення спору за вимогами одного зі співвласників про припинення його права на частку у спільному майні шляхом отримання від інших співвласників грошової компенсації вартості цієї частки, виділ якої є неможливим, підлягає обов'язковому встановленню наступне: чи дійсно є неможливим виділ належної позивачу частки в натурі або чи не допускається такий виділ згідно із законом; чи користуються спільним майном інші співвласники - відповідачі по справі; чи сплачується іншими співвласниками, які володіють та користуються майном, матеріальна компенсація позивачу за таке володіння та користування відповідно до частини третьої статті 358 ЦК України; чи спроможні інші співвласники виплатити позивачу компенсацію в рахунок визнання за ними права власності на спільне майно та чи не становитиме це для них надмірний тягар.

Відповідні висновки містяться в постанові Верховного Суду України від 19 лютого 2014 року по справі №6-4цс14 та постанові Верховного Суду України від 13 січня 2016 року по справі № 6-2925цс15.

Разом з тим, матеріали справи не містять доказів того, що рівень доходу і матеріальний стан відповідачів надає їм можливість сплатити визначену експертом суму компенсації - 176477 гривень 50 копійок і така сума не буде становити для них непомірний тягар.

Крім того, суд першої інстанції не звернув уваги на вимоги на ст.364 ЦК України, а саме факт того, що позивачем не було заявлено вимог про припинення спільної власності на цей об'єкт, не встановив їх співвідношення з частками нежитлового приміщення, що належать сторонам на праві власності та помилково визначив до солідарного стягнення з відповідачів суму компенсації, оскільки отримання співвласником компенсації за належну йому частку передбачено лише в тому випадку, якщо його право власності на цю частку припиняється.

За таких обставин, враховуючи все вищевикладене в сукупності, оцінивши докази, які мають юридичне значення для вирішення спору по суті, апеляційний суд в складі колегії суддів приходить до висновку, що рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 06 червня 2017 року в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_2 ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального права, а тому, підлягає скасуванню із ухваленням в цій частині нового рішення про відмову в задоволенні позову.

В частині відмови в задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_2, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, ОСОБА_5, про стягнення грошової компенсації за частку у праві спільної часткової власності - рішення суду не оскаржувалось а тому в цій частині рішення суду не переглядається.

Керуючись ст.ст.268, 374, 376, 381, 382, 383, 384, 390 ЦПК України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника відповідача ОСОБА_4, який діє на підставі довіреності в інтересах ОСОБА_2 ОСОБА_10 ОСОБА_11 - задовольнити частково.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 06 червня 2017 року в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_2 - скасувати та в цій частині ухвалити нове судове рішення, наступного змісту.

В задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_5 про стягнення грошової компенсації за частку у праві спільної часткової власності - відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом 30 днів до Верховного Суду з дня складення повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Суддя-доповідач: А.М.Стрижеус

Судді: Л.Д. Поливач

О.І.Шкоріна