Ухвала

Іменем України

18 червня 2018 року

м. Київ

справа № 202/8023/17

провадження № 61-35068ск18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

Ступак О. В. (суддя-доповідач), Погрібного С. О., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідачі: ОСОБА_5, ОСОБА_6,

треті особи: Індустріальний відділ державної виконавчої служби м. Дніпра Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області, приватний нотаріус Дніпровського нотаріального округу Піонтковська Олена Олегівна,

розглянув касаційну скаргу ОСОБА_5 на ухвалу Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 07 грудня 2017 року у складі судді Бєльченко Л. А. та постанову Апеляційного суду Дніпропетровської області від 29 березня 2018 року у складі колегії суддів: Бараннік О. П., Пономарь З. М., Посунся Н. Є.,

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2017 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_5, ОСОБА_6 про визнання правочину недійсним та визначення ідеальних часток у праві спільної сумісної власності подружжя.

Позов обґрунтовано тим, що рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 03 листопада 2015 року з ОСОБА_6 на користь позивача стягнуто грошові кошти у загальній сумі, еквівалентній 1 649 878,77 грн. Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 23 лютого 2015 року рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська змінено в частині відмови у задоволенні позовних вимог про визнання недійсним договору купівлі-продажу. Постановою державного виконавця Індустріального відділу державної виконавчої служби м. Дніпра Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області від 12 серпня 2016 року відкрито виконавче провадження з приводу стягнення з ОСОБА_6 на користь позивача суми у розмірі 1 649 878,77 грн. Позивач зазначив, що для уникнення в подальшому виконання рішення суду від 03 листопада 2015 року, 26 листопада 2015 року ОСОБА_6 із її чоловіком ОСОБА_5 уклали договір про розподіл спільного майна подружжя, відповідно до умов якого, останні за час шлюбу придбали наступне майно: квартиру АДРЕСА_1; квартиру АДРЕСА_2; автомобіль марки TOYOTA модель COROLLA, державний номерний знак НОМЕР_1; автомобіль марки CHEVROLET модель AVEO, державний номерний знак НОМЕР_2, грошові кошти у загальній сумі 500 000,00 грн, та поділили його, визнавши, що все зазначене рухоме та нерухоме майно належить на праві особистої власності ОСОБА_5, а ОСОБА_6 належать грошові кошти у розмірі 500 000,00 грн.

ОСОБА_4 указав, що вищезазначеним рішенням суду з ОСОБА_6 на його користь стягнуто 72 321,93 доларів США, що станом на 06 грудня 2017 року складає 1 952 667 грн, а загальна вартість належної ОСОБА_6 1/2 частини спільного майна подружжя складає: 1/2 х 899 000 грн (вартість квартири АДРЕСА_1) + 733 000 грн (вартість квартири АДРЕСА_2) + 230 900 грн (вартість автомобіля марки TOYOTA модель COROLLA, державний номерний знак НОМЕР_1) + 99 200 грн (вартість автомобіля марки CHEVROLET модель AVEO, державний номерний знак НОМЕР_2) = 981 050 грн.

Тому позивач зазначив, що оскільки предметом спору по цій справі є договір про розподіл спільного майна подружжя, відповідно до якого власником всього майна є відповідач ОСОБА_5, який може вільно розпоряджатися вказаним майном та здійснити його відчуження на користь третіх осіб, невжиття заходів забезпечення позову може в подальшому утруднити або зробити неможливим виконання рішення суду, і просив накласти арешт та заборону відчуження на вказане рухоме та нерухоме майно.

Ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 07 грудня 2017 року заяву ОСОБА_4 про забезпечення позову задоволено частково. В інтересах ОСОБА_4 заборонено ОСОБА_5 та будь-яким іншим особам відчужувати квартиру АДРЕСА_1 та квартиру АДРЕСА_2. В інтересах ОСОБА_4 накладено арешт на автомобіль марки TOYOTA модель COROLLA, державний номерний знак НОМЕР_1, та автомобіль марки CHEVROLET модель AVEO, державний номерний знак НОМЕР_2, власником яких є ОСОБА_5

Постановою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 29 березня 2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_5 відхилено, ухвалу Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 07 грудня 2017 року про забезпечення позову залишено без змін.

25 квітня 2018 року ОСОБА_5 звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою на ухвалу Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 07 грудня 2017 року та постанову Апеляційного суду Дніпропетровської області від 29 березня 2018 року, у якій, посилаючись на порушення судами норм процесуального права, просить скасувати указані судові рішення та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні заяви ОСОБА_4 про забезпечення позову.

У відкритті касаційного провадження необхідно відмовити з таких підстав.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно з положеннями пункту 5 частини другої статті 394 ЦПК України суд в порядку, передбаченому частинами четвертою, п'ятою цієї статті, відмовляє у відкритті касаційного провадження, якщо касаційна скарга є необґрунтованою.

Частиною четвертою статті 394 ЦПК України передбачено, що суд відмовляє у відкритті касаційного провадження з перегляду ухвали про повернення заяви позивачеві (заявникові), про розгляд скарг на дії (бездіяльність) органів державної виконавчої служби, приватного виконавця, якщо рішення касаційного суду за наслідками розгляду такої скарги не має значення для формування єдиної правозастосовчої практики.

Відповідно до частини п'ятої статті 394 ЦПК України у разі якщо суддя-доповідач дійде висновку, що подана касаційна скарга є необґрунтованою, вирішення питання про відкриття провадження здійснюється постійною колегією суддів, до складу якої входить суддя-доповідач.

Разом із тим, як зазначено у частині п'ятій статті 394 ЦПК України, якщо жоден суддя із складу колегії не дійде висновку про необхідність відкриття касаційного провадження через необґрунтованість скарги, колегія суддів постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження.

Зі змісту оскаржуваних судових рішень вбачається, що касаційна скарга є необґрунтованою, а наведені в ній доводи не дають підстав для висновків щодо їх незаконності та неправильності.

Такого висновку суд дійшов з огляду на таке.

Відповідно до частин першої та третьої статті 151 ЦПК України 2004 року суд за заявою осіб, які беруть участь у справі, може вжити передбачені цим Кодексом заходи забезпечення позову. Забезпечення позову допускається на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття заходів забезпечення може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду.

Згідно з частиною першою статті 152 ЦПК України, одними з видів забезпечення позову є накладення арешту на майно, що належить відповідачеві і знаходиться у нього або в інших осіб та заборона вчиняти певні дії.

Задовольняючи заяву ОСОБА_4 про забезпечення позову, суд першої інстанції, висновками якого погодився й апеляційний суд, правильно виходив із того, що вжиття заходів забезпечення позову є співмірним і відповідним позовним вимогам ОСОБА_4, та може забезпечити в майбутньому можливість безперешкодного виконання рішення по цій справі.

Доводи касаційної скарги про те, що дружина та чоловік мають право на укладання між собою усіх договорів, які не заборонені законом, як щодо майна, що є їхньою особистою приватною власністю, так і щодо майна, яке є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, і будь-яка інша сторона, окрім самого подружжя, не має права на втручання в сімейні відносини між подружжям, в тім числі і оскаржувати договір про розподіл спільного майна були предметом розгляду апеляційного суду та їм надана належна правова оцінка.

Зокрема апеляційний суд правильно зазначив, що оспорювати правочин може також і особа (заінтересована особа), яка не була стороною правочину, на час розгляду справи судом не має права власності чи речового права на предмет правочину та /або не претендує на те, щоб майно в натурі було передано їй у володіння, і вимоги заінтересованої особи, яка в судовому порядку домагається визнання правочину недійсним (частина третя статті 215 ЦК України) спрямовані на приведення сторін недійсного правочину до того стану, який саме вони, сторони, мали до вчинення правочину.

Інші доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують, зводяться до переоцінки доказів, що згідно з частини першої статті 400 ЦПК України на стадії перегляду справи у касаційному порядку не передбачено.

Отже, оскаржувані ухвали судів першої та апеляційної інстанцій є законними та обґрунтованими, постановленими із додержанням норм процесуального права, підстави для їх скасування відсутні.

Керуючись пунктом 5 частини другої, частинами четвертою, п'ятою і шостою статті 394, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

У відкритті касаційного провадження у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_6, ОСОБА_5, треті особи: Індустріальний відділ державної виконавчої служби м. Дніпра Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області, Приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Піонтковська Олена Олегівна про визнання правочину недійсним та визначення ідеальних часток у праві спільної сумісної власності подружжя, за заявою ОСОБА_4 про забезпечення позову, за касаційною скаргою ОСОБА_5 на ухвалу Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 07 грудня 2017 року та постанову Апеляційного суду Дніпропетровської області від 29 березня 2018 року відмовити.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:О. В. Ступак С. О. Погрібний Г. І. Усик