Справа № 640/6308/18
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
13 червня 2018 року Київський районний суд м. Харкова
у складі головуючого: судді Чередник В.Є.,
за участю секретаря судового засідання Кочеткової М.В.,
В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що з 27.09.1972 р. на підставі наказу №165к від 27.09.1972 р. він працював у Державному підприємстві «Проектування будівництва підприємств вугільної промисловості «ПІВДЕНДІПРОШАХТ» на посаді інженера. Наказом №29к від 02.04.2018 р. позивач був звільнений з займаної посади на підставі ст..38 КЗпП України. При звільненні йому не було виплачено заборгованість за підприємством за 2016-2017 р. у сумі 94 694,78 грн., у звязку з викладеним позивач вимушений звернутись до суду з вказаним позовом.
Ухвалою суду від 16.04.2018 р. позовну заяву було залишено без руху та надано позивачу строк для усунення вказаних в ухвалі недоліків.
23.04.2018 р. на виконання даної ухвали, позивач до канцелярії суду подав уточнену позовну заяву, в якій усунув вказані в ухвалі недоліки.
Згідно з правилами ч. 6 ст. 19 ЦПК України зазначений спір є малозначним, а тому, відповідно до вимог ст. 274 ЦПК України, справа підлягає розгляду за правилами спрощеного позовного провадження.
Ухвалою Київського районного суду м.Харкова від 24.04.2018 р. вказану позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито спрощене позовне провадження у справі з повідомленням (викликом) сторін.
В судове засідання позивач не зявився, до канцелярії суду 13.06.2018 р. подав заяву про розгляд справи без його участі, позовні вимоги підтримує в повному обсязі (а.с.41).
Відповідач в судове засідання не зявився, про дату, час і місце судового засідання повідомлявся належним чином, шляхом направлення повідомлення про виклик на судове засідання на офіційну електронну адресу (а.с.38)
15.05.2018 р. представник відповідача ДП «Проектування будівництв підприємств вугільної промисловості «Південдіпрошахт» в.о. директора ОСОБА_2 подав до суду відзив, в якому він просить відмовити в задоволенні позовних вимог, посилаючись на те, що позивачем не надано підтверджуючі документи, які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору, не надано письмові докази. Також ДП «Проектування будівництв підприємств вугільної промисловості «Південдіпрошахт» засновано на державній формі власності, та не має державного фінансування або фінансування за рахунок бюджетів місцевого рівня, про що надано відповідну довідку.
25.05.2018 р. представник відповідача ДП «Проектування будівництв підприємств вугільної промисловості «Південдіпрошахт» в.о. директора ОСОБА_2 подав до суду клопотання, в якому зазначив, що надати відомості про розмір заборгованості перед ОСОБА_1 по заробітній платі не представляється можливим, оскільки на підприємстві відсутні спеціалісти, які б могли сформувати такі відомості, також зазначив, щодо шахрайських дій з боку колишнього керівника та головного бухгалтера, в тому числі і з приводу включення останньою неправдивих відомостей, щодо нарахування заробітної плати та інших платежів робітникам підприємства. Пояснив, що у 2018 р. підприємство не видавало ОСОБА_1 довідок або розшифровок по його нарахованій заробітній платі, розрахунки надані позивачем не підтверджує та просив відкласти розгляд справи для можливості надання дійсної довідки про заборгованість або відсутність заборгованості підприємства перед ОСОБА_1
На теперішній час будь-яких доказів, на які посилався представник відповідача суду не надано, крім того 05.06.2018 р. до канцелярії суду подано клопотання представника відповідача, в якому він повторно просить відкласти розгляд справи.
Відповідно ч.1 ст.275 ЦПК України суд розглядає справи у порядку спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів з дня відкриття провадження у справі.
Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав.
Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Судом встановлені наступні фактичні обставини.
ОСОБА_1 з 27.09.1972 р. працював в ДП «Проектування будівництв підприємств вугільної промисловості «Південдіпрошахт» на посаді інженера, що підтверджується відповідним записом в трудовій книжці (а.с.6).
02.04.2018 р. позивач був звільнений з підприємства за власним бажанням відповідно ст. 38 КЗпП України (а.с.7).
Вказаний розрахунок відповідачем спростований не був, доказів, що він є недостовірним та неналежним до суду також надано не було. Посилання представника відповідача, що відносно головного бухгалтера існує кримінальне провадження не може бути підставою для спростування вказаного розрахунку. Також наданий розрахунковий лист підтверджує арифметичний розрахунок та доводить обґрунтованість позиції позивача про існуючу заборгованість із заробітної плати.
Таким чином, суд вважає встановленим, що при звільненні позивача з ним не були проведені відповідачем остаточні розрахунки та виплати.
Стаття 43 Конституції України гарантує, що кожен має право на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.
Відповідно до ч.1 ст.1 Закону України «Про оплату праці» заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу.
Працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору (ч.1 ст. 21 Закону України «Про оплату праці»).
Відповідно до ст.47 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені вст.116 цього Кодексу.
Відповідно до ч. 1 ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану нею суму.
Враховуючи диспозитивність цивільного судочинства, та надані позивачем розрахунки, суд приходить до висновку, що розмір заборгованості із заробітної плати, які зазначені позивачем у позовній заяві є обгрунтованими, та підстав їм не довіряти у суду не має.
Відповідно до ч. 1 ст. 2, ч. 2 ст. 10 Конвенції про захист заробітної плати від 01.07.1949 року № 95, ратифікованої Україною 04.08.1961 року, ця Конвенція застосовується до всіх осіб, яким виплачується або повинна виплачуватися заробітна плата. Заробітна плата повинна охоронятися від арештів і передачі в такій мірі, в якій це вважається потрібним для утримання працівника і його сім'ї.
Згідно ч.5 ст.97 КЗпП України оплата праці працівників здійснюється в першочерговому порядку. Всі інші платежі здійснюються власником або уповноваженим ним органом після виконання зобов'язань щодо оплати праці.
Частиною шостою статті 24 Закону України "Про оплату праці" передбачено, що своєчасність та обсяги виплати заробітної плати працівникам не можуть бути поставлені в залежність від здійснення інших платежів та їх черговості.
Отже, держава гарантує та захищає законом право громадянина на своєчасне одержання винагороди за працю.
Частиною 3 статті 129 Конституції України визначено основні засади судочинства, однією з яких, згідно пункту 3 вказаної статті, є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобо двсі судові процедури повинні бути справедливими.
Відповідно до ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Враховуючи викладене, суд вважає позовні вимоги обгрунтованими та такими, що підлягають задоволенню в повному обсязі, та такими, що не спростовані відповідачем в повному обсязі, оскільки відповідачем не надано суду жодного доказу, який би підтверджував його позицію.
Суд постановляє рішення в межах заявлених ними вимог і на підставі наданих сторонами доказів.
Враховуючи, що позивач звільнений від сплати судового збору на підставі п. 1 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» та позовні вимоги задоволені, то з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі 704,80 грн. (мінімальна ставка судового збору за вимогами майнового характеру за позовом фізичної особи).
Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 430 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішень у справах про присудження працівникові виплати заробітної плати, але не більше ніж за один місяць.
На підставі викладеного, керуючись ст.. 43, 129 Конституції України, ст. 12, 13, 19, 76, 81, 141, 259, 263, 264, 265, 273, 274, 275, 430 ЦПК України, ст. 47, 97, 116 КЗпП України, ст..1, 21, 24 Закону України «Про оплату праці», Законом України «Про судовий збір», суд, -
Позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обовязки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів, з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене).

Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через Київський районний суд м. Харкова до Апеляційного суду Харківської області.

Учасники справи можуть отримати інформацію щодо справи на офіційному веб-порталі судової влади України в мережі Інтернет за веб-адресою: https://court.gov.ua/fair/sud2018.

Позивач: ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, паспорт серії ММ №821310 виданий МВМ Дзержинського РВ ХМУ УМВС України в Харківській області 16.02.2001 р., ІПН НОМЕР_1, адреса реєстрації: м.Харків, пр.-т ПеремогиАДРЕСА_1.

Відповідач: Державне підприємство «Проектування будівництва підприємств вугільної промисловості «Південдіпрошахт», , адреса місцезнаходження: м.Харків, вул.. Пушкінська, б.5.

Повний текст рішення складено 13 червня 2018 року.

Суддя Чередник В.Є.