Справа № 136/1011/17
Провадження № 22-ц/772/1295/2018
Головуючий у суді 1-ї інстанції ОСОБА_1
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 червня 2018 рокуСправа № 136/1011/17м. Вінниця

Апеляційний суд Вінницької області в складі:

головуючого Сопруна В.В.,

суддів: Медяного В.М., Матківської М.В.,

за участю секретаря судового засідання: Сніжко О.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вінниці цивільну справу №136/1011/17 за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про встановлення факту проживання однією сімєю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу та поділ спільного сумісного майна,

за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Липовецького районного суду Вінницької області від 10 квітня 2018 року, яке ухвалене суддею Кривенко Д.Т. в приміщенні Липовецького районного суду Вінницької області о 16 год. 26 хв.,

в с т а н о в и в :

В липні 2017 року ОСОБА_3 звернувся у суд з позовом до ОСОБА_4 про встановлення факту проживання однією сімєю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу та поділ спільного сумісного майна, мотивуючи свої позовні вимоги тим, що з 06 листопада 2011 року по 02 жовтня 2016 року із відповідачем проживали однією сімєю без реєстрації шлюбу, як чоловік та дружина в селі Журава, Липовецького району, Вінницької області, у житловому будинку №21, розташованому на вул. Свободи (раніше Кірова), вели спільне господарство, між ними склались усталені відносини, притаманні подружжю, були повязані спільним побутом, мали взаємні права і обовязки, піклувались та дбали один про одного. У шлюбі народилась дитина ОСОБА_5.

Під час спільного проживання однією сімєю, за спільні кошти, ними на підставі договору купівлі-продажу від 14 травня 2016 року за 100000 гривень був придбаний автомобіль «DAEWOO LANOS», 2007 року, номерний знак НОМЕР_1, який зареєстрований на ім'я відповідача. На даний час між ними виник спір щодо спільно нажитого майна.

Позивач просив суд встановити факт їх спільного проживання з відповідачем однією сімєю без реєстрації шлюбу в період з 06 листопада 2011 року по 02 жовтня 2016 року, здійснити поділ спільно нажитого майна у виді транспортного засобу шляхом присудження йому та сплати ним відповідачеві грошової компенсації за 1/2 частку у розмірі 58505 грн., а також вирішити питання судових витрат.

Рішенням Липовецького районного суду Вінницької області від 10 квітня 2018 року в задоволені позовних вимог відмовлено.

Не погодившись з вказаним рішенням суду, ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, оскільки вважає, що рішення Липовецького районного суду Вінницької області від 10 квітня 2018 року є незаконним, необґрунтованим, ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, просив рішення скасувати, ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Відповідно до абз. 3 п. 3 розділу ХІІ «Прикінцевих та перехідних положень» Закону України «Про судоустрій і статус суддів» апеляційні суди, утворені до набрання чинності цим Законом, продовжують здійснювати свої повноваження до утворення апеляційних судів у відповідних апеляційних округах. Такі апеляційні суди у відповідних апеляційних округах мають бути утворені та розпочати здійснювати правосуддя не пізніше трьох років з дня набрання чинності цим Законом.

Згідно п.8 ч.1 розділу XIII «Перехідних положень» ЦПК України передбачено, що до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду Апеляційним судом Вінницької області.

Колегія суддів, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, прийшла до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню за таких підстав.

Згідно ч.1-3, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Статтею 264 ЦПК України передбачено, що під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам судове рішення відповідає.

Відмовляючи у задоволені позовних вимог, суд першої інстанції виходив із того, що позивачем не було доведено, що майно є спільною сумісною власністю, а факт спільного проживання як чоловіка та жінки, які не перебувають у шлюбі, не породжують і не створюють для позивача юридичних наслідків.

Згідно ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

За правилами ч.3 ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Судом встановлено, що згідно довідок виданих виконавчим комітетом Вахнівської сільської ради Липовецького району №578, 579, 580 від 25 квітня 2017 року (а.с.91, 92, 94) вбачається, що в період з 06 листопада 2011 року по 02 жовтня 2016 року ОСОБА_3 та ОСОБА_4 проживали однією сімєю в с. Журава, Липовецького району, Вінницької області по вул. Свободи, 21, між ними склались усталені відносини притаманні подружжю, вони були повязані спільним побутом, мали спільне господарство, мали взаємні права та обовязки, піклувались та дбали один про одного, мають спільну дитину ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1. В період з 15 травня 2014 року по 25 жовтня 2016 року місце проживання ОСОБА_4 було зареєстровано за вказаною вище адресою. В період з 2012 по 2016 роки ОСОБА_3 та ОСОБА_4 вели спільне господарство та утримували корів, телиць, свиней та домашню птицю.

Факт реєстрації місця проживання ОСОБА_4 у житловому будинку за №21 у с. Журава, по вул. Свободи, Липовецького району, підтверджується записами у Домовій книзі (а.с.9-11).

У сторін народилась спільна дитина ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, в підтвердження чому є свідоцтво про народження (а.с.12).

Як вбачається з матеріалів справи, а саме із реєстраційної картки транспортного засобу, ОСОБА_4 являється власником автомобіля «DAEWOO LANOS», 2007 року випуску, обєм двигуна 1.6, бежевий 4; номер кузова (шасі (рами) SUPTF696D7W331484, номерний знак НОМЕР_1, свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу СХО № 176757 від 14 травня 2016 року (а.с.23).

Згідно звіту про незалежну оцінку вартості колісного транспортного засобу, вартість складає 117010 грн. (а.с.25-30).

Обґрунтовуючи позовні вимоги позивач зазначає, що спірний транспортний засіб є майном, що набуте за час спільного проживання, отже належить їм на праві спільної сумісної власності, відтак підлягає поділу між ними у рівних частках, однак добровільно згоди щодо його поділу не досягли.

За правилами статті 74 СК України, передбачено, що якщо жінка та чоловік проживають однією сімєю, але не перебувають у шлюбі між собою, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є обєктом права спільної сумісної власності жінки або чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.

Статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є обєктом права спільної сумісної власності подружжя.

У п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року N 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» роз'яснено, що при застосуванні ст. 74 СК України, що регулює поділ майна осіб, які проживають у фактичних шлюбних відносинах, судам необхідно враховувати, що правило зазначеної норми поширюється на випадки, коли чоловік та жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі і між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю.

З урахуванням зазначеного, вирішуючи спір про поділ майна, необхідно установити як обсяг спільного нажитого майна, так і з'ясувати час та джерело його придбання, а вирішуючи питання про встановлення факту проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу, суд має установити факти: спільного проживання однією сім'єю; спільний побут; взаємні права та обов'язки (ст. ст. 3, 74 СК України).

Колегія суддів, погоджується з висновком суду першої інстанції, щодо відмови у задоволенні позовних вимог, оскільки, як вбачається з матеріалів справи позивачем не надано належних доказів придбання спірного майна за рахунок доходів отриманих ними, як сімєю, під час спільного проживання внаслідок ведення ними спільного господарства від утримання домашнього господарства; не доведено обставини щодо його перебування на тимчасових заробітках, розміру отриманих ним доходів від таких заробітків чи іншого доходу отриманого позивачем в період спільного проживання, джерело придбання майна, ціну, за яку придбаний автомобіль.

Зокрема, як вбачається з розписки на а.с.56, грошові кошти у розмірі 100000 грн. мати відповідача ОСОБА_4 - ОСОБА_6 позичила у ОСОБА_7, на купівлю автомобіля для своєї дочки ОСОБА_4

Таким чином, спірний автомобіль був придбаний ОСОБА_4 під час перебування у шлюбі з ОСОБА_3, однак як вбачається з вище зазначеної розписки, мати відповідача їх позичила у ОСОБА_7 на купівлю автомобіля своїй дочці, а тому суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що вказаний автомобіль не є спільною сумісною власністю позивача та відповідача, так як придбаний не за спільні кошти подружжя.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_8, що розписка про позику вищевказаних грошових коштів посвідчена у невстановленому законом порядку, а саме в присутності Новоприлуцького сільського голови, а не секретаря сільської ради, як передбачено діючим законодавством, а тому вона є недійсною, колегія суддів не бере до уваги, оскільки за правилами ч.2 ст.1047 ЦК України, на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми. Укладення такого договору між фізичними особами не вимагає його нотаріального посвідчення.

Крім того, безпідставними є доводи апеляційної скарги в тому, що позивач продав належний йому транспортний засіб, а грошові кошти від реалізації такого майна, в подальшому були залучені для придбання спірного транспортного засобу, оскільки такі доводи позивача не підтверджені належними та допустимими доказами.

У пункті 1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 5 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» роз'яснено, що в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, зокрема, якщо згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян. Факти, що мають юридичне значення, встановлюються в судовому порядку, коли ці факти безпосередньо породжують юридичні наслідки для заявника: право на спадщину; право на пенсію у зв'язку з втратою годувальника, одержання компенсації тощо.

Зі змісту позовної заяви вбачається, що встановлення факту проживання з ОСОБА_4 однією сім'єю позивачу необхідно для визнання права спільної сумісної власності на майно.

Таким чином, встановивши відсутність підстав для визнання права спільної сумісної власності позивача на автомобіль та його поділу, колегія суддів, приходить до висновку, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні позовних вимог про встановлення факту проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, оскільки встановлення даного факту не породжує для позивача юридичних наслідків.

Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

За таких обставин доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про те, що оскаржуване рішення суду першої інстанції ухвалено з неправильним застосуванням норм матеріального права або з порушенням норм процесуального права.

За змістом ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Липовецького районного суду Вінницької області від 10 квітня 2018 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом тридцяти днів до Верховного Суду з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 13 червня 2018 року.

Головуючий: підпис ОСОБА_2

Судді: підписи ОСОБА_9

ОСОБА_10

Згідно з оригіналом: ОСОБА_2