АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРКАСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 22-ц/793/903/18Головуючий по 1 інстанції ОСОБА_1 Доповідач в апеляційній інстанції ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 червня 2018 року

м. Черкаси

Апеляційний суд Черкаської області у складі колегія суддів судової палати у цивільних справах: ОСОБА_3., ОСОБА_4., ОСОБА_2

за участю секретаря: Попова М.В.

учасники справи:

представника відповідачів адвоката ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Черкаси клопотання представника відповідачів ОСОБА_6 та ОСОБА_7 адвоката ОСОБА_5 про закриття апеляційного провадження по справі за апеляційну скаргу представника ОСОБА_8, ОСОБА_9, на рішення Сосніського районного суду Черкаської області від 02 квітня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_8 до ОСОБА_6, ОСОБА_7, треті особи ОСОБА_10, приватний нотаріус ОСОБА_11 про визнання договору дарування недійсним,

рішення ухвалено під головуванням судді Романенко В.А.,

повний текст рішення складено 06 квітня 2018 року

в с т а н о в и л а :

Рішенням Сосніського районного суду Черкаської області від 02 квітня 2018 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішення представник ОСОБА_8 за дорученням ОСОБА_9 подала та підписала апеляційну скаргу, вважаючи, що рішення Сосніського районного суду Черкаської області від 02 квітня 2018 року прийняте з порушенням норм матеріального права і просить скасувати оскаржуване рішення та прийняти нове, яким заявлені позовні вимоги задовольнити.

08 травня по даній справі відкрито апеляційне провадження, а ухвалою колегії суддів від 10 травня 2018 року справа призначена до слухання.

Після ознайомлення з матеріалами справи представник відповідачів ОСОБА_6 та ОСОБА_7 адвоката ОСОБА_5 заявив письмове клопотання про закриття апеляційного провадження по справі за апеляційну скаргу представника ОСОБА_8 за дорученням, ОСОБА_9, посилаючись на те, що з 01 січня 2018 року представництво в судах апеляційної інстанції здійснюється виключно адвокатами.

Позивачка ОСОБА_8 будучи попередженою належним чином про день та час слухання справи повторно не зявилась в судове засідання, заявивши клопотання про перенесення розгляду справи, так як вона знаходиться на лікуванні. Відповідно до пункту 2 частини 3 статті 223 ЦПК України якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справа за відсутності такого учасника справи у разі повторної неявки в судове засідання учасника справи (його представника) , крім відповідача, незалежно від причин неявки.

Заслухавши думку сторони, дослідивши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку що заявлена клопотання підлягає до задоволення з наступних підстав.

Рішенням Конституційного Суду України N 13-рп/2000 від 16 листопада 2000 року у справі про право вільного вибору захисника при представництві та здійснення захисту за кримінально-процесуальним законодавством були офіційно розтлумачені чинні на той час положення частини першої статті 59 Конституції України про те, що кожен є вільним у виборі захисника своїх прав, як конституційне право підозрюваного, обвинуваченого і підсудного при захисті від обвинувачення, а також особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, з метою отримання правової допомоги вибрати захисником своїх прав особу, яка є фахівцем у галузі права і за законом має право на надання правової допомоги особисто чи за дорученням юридичної особи.

Однак з набранням чинності 30 вересня 2016 року Законом України "Про внесення змін до Конституції України (щодо правосуддя)" попередню редакцію статті 59 Конституції України змінено; за змістом чинної редакції статті 59 Конституції України передбачено право особи на професійну правничу допомогу, надання її у визначених законом випадках безоплатно та вільний вибір захисника своїх прав.

Згідно з приписами статті 131-2 Конституції України для надання професійної правничої допомоги в Україні дії адвокатура. Незалежність адвокатури гарантується. Засади організації і діяльності адвокатури та здійснення адвокатської діяльності в Україні визначаються законом. Виключно адвокат здійснює представництво іншої особи в суді, а також захист від кримінального обвинувачення. Законом можуть бути визначені винятки щодо представництва в суді у трудових спорах, спорах щодо захисту соціальних прав, щодо виборів та референдумів, у малозначних спорах, а також стосовно представництва малолітніх чи неповнолітніх осіб та осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена.

За статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

За змістом підпункту "c" пункту 3 статті 6 Конвенції кожен обвинувачений у вчиненні кримінального правопорушення має щонайменше право, зокрема, захищати себе особисто чи використовувати допомогу захисника, обраного на власний розсуд.

Разом з тим у справі "Ейрі проти Ірландії" ("Airey v. Ireland") Європейський суд з прав людини вказав, що хоча підпункт "c" пункту 3 статті 6 Конвенції стосується тільки кримінального процесу, "однак незважаючи на відсутність подібного положення щодо провадження у цивільних справах, пункт 1 статті 6 може в деяких випадках зобов'язати державу надати адвокатську допомогу, якщо без такої допомоги неможливо забезпечити практичної реалізації права на судовий розгляд, якщо юридичне представництво надається в обов'язковому порядку, як це передбачено внутрішнім законодавством деяких Договірних Сторін стосовно різних видів судового спору, чи з огляду на складність процедури або справи" (пункт 26).

При цьому у справі "Загородній проти України" ("Zagorodniy v. Ukraine") Європейський суд з прав людини вказує, що: "певна юридична кваліфікація може вимагатись для забезпечення ефективного захисту особи… та безперешкодного функціонування системи правосуддя" (пункт 53 Рішення), і саме інтереси правосуддя можуть бути виправданням обмеження права на вибір захисника (пункт 54 цього ж Рішення).

За висновками Суду таке обмеження права на вільний вибір захисника само по собі не порушує питання за підпунктом "c" пункту 3 статті 6 Конвенції, оскільки певна юридична кваліфікація може вимагатись для забезпечення ефективного захисту особи (рішення від 20 січня 2005 року у справі "Майзіт проти Росії", заява N 63378/00, пункт 68) та безперешкодного функціонування системи правосуддя (рішення у справі "Мефтах та інші проти Франції", заяви N 32911/96, 35237/97 та 34595/97, пункт 45).

У рішенні від 30 травня 2013 року у справі "ОСОБА_12 проти України" Європейський суд з прав людини також зазначив, що "право на доступ до суду не є абсолютним та може підлягати обмеженням; вони дозволяються опосередковано, оскільки право на доступ до суду "за своєю природою потребує регулювання державою, регулювання, що може змінюватися у часі та місці відповідно до потреб та ресурсів суспільства та окремих осіб" (див. рішення від 28 травня 1985 року у справі "Ешингдейн проти Сполученого Королівства" (Ashingdane v. the United Kingdom), п. 57, Series A N 93). Встановлюючи такі правила, Договірна держава користується певною свободою розсуду. Попри те, що остаточне рішення щодо дотримання вимог Конвенції належить Суду, він не повинен підміняти оцінку, зроблену національними органами, будь-якою іншою оцінкою того, що має бути найкращою стратегією у цій сфері. Тим не менш, обмеження, що застосовуються, не повинні обмежувати доступ, що залишається для особи, у такий спосіб або у такою мірою, щоб сама суть права була порушена. Більш того, обмеження не відповідає пункту 1 статті 6 Конвенції, якщо воно не переслідує легітимну ціль та якщо немає розумного співвідношення між засобами, що застосовуються, та ціллю, якої прагнуть досягти (див. там же; див. також серед багатьох інших джерел рішення у справі "Кордова проти Італії" (N 1) (Cordova v. Italy (no. 1)), заява N 40877/98, п. 54, ECHR 2003-I та повторення відповідних принципів у рішенні від 21 вересня 1994 року у справі "Фаєд проти Сполученого Королівства" (Fayed v. the United Kingdom), п. 65, Series A N 294-B).

Суд зазначає, що чітка та передбачувана вимога статті 131-2 Конституції України щодо належного представництва особи в суді є складовою частиною забезпечення ефективного захисту процесуальних прав кваліфікованою особою, функціонування системи правосуддя, відповідає гарантованому статтею 59 Конституції України праву на професійну правничу допомогу.

Наведені положення не порушують суть права на апеляційне оскарження, не позбавляють осіб їх права на самопредставництво, здійснюване для фізичних осіб в спосіб, визначений юридичних осіб їх органами, що діють у межах повноважень, наданих їм законодавством чи статутом; доказів звернення з касаційною скаргою до касаційного суду в порядку здійснення самопредставництва за частиною першою статті 28 Господарського процесуального кодексу України (в редакції станом на час подання скарги) матеріали справи та заяви не містять.

Частиною 1 статті 58 ЦПК України визначено, що сторона, третя особа, а також особа, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах іншої особи, може брати участь у судовому процесі особисто (самопредставництво) та (або) через представника.

Згідно частини 1 статті 60 ЦПК України представником у суді може бути адвокат або законний представник.

Підпунктом 11 пункту 161 розділу XV "Перехідні положення" Конституції України (в редакції Закону України від 02 червня 2016 року N 1401-VIII "Про внесення змін до Конституції України (щодо правосуддя)"), які є нормами прямої дії, представництво в судах апеляційної інстанції у справах, розпочатих після 30 вересня 2016 року, з 1 січня 2018 року здійснюється виключно прокурорами або адвокатами (крім представництва органів державної влади або органів місцевого самоврядування). Разом з тим, апеляційна скарга позивачки подана у справі, розпочатій провадженням у суді першої інстанції 23 листопада 2017 року, та підписана представником позивачки ОСОБА_9, які діяла на підставі довіреності від 11 січня 2016 року. Даних щодо адвокатського статусу ОСОБА_9 матеріали справи не містять та таких даних не надано новим представником позивачки адвокатом ОСОБА_13

Даний спір не є трудовим чи малозначним, предметом спору не є захист соціальних прав, щодо виборів та референдумів. Позивачка по справі ОСОБА_8, представництво якої на подання апеляційної скарги за дорученням здійснювала ОСОБА_9, є повнолітня дієздатна особа.

Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 362 ЦПК України суд апеляційної інстанції закриває апеляційне провадження, якщо після відкриття апеляційного провадження виявилося, що апеляційну скаргу не підписано, подано особою, яка не має процесуальної дієздатності, або підписано особою, яка не має права її підписувати.

Так як ОСОБА_9 відповідно до чинного законодавства не має права на представництво інтересів позивачки на стадії апеляційного провадження, а вимоги щодо подання та підписання апеляційної скарги розміщено в главі 1 розділу V ЦПК України, який має назву «апеляційне провадження», то вона не є належною особою на подання та підписання апеляційної скарги.

Керуючись ст.ст. 258, 374, 362 ЦПК України, колегія суддів судової палати,

у х в а л и л а :

Апеляційне провадження за апеляційною скаргою представника ОСОБА_8, ОСОБА_9, на рішення Сосніського районного суду Черкаської області від 02 квітня 2018 року, закрити.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції на протязі тридцяти днів з часу її проголошення.

Судді О.М.Новіков

ОСОБА_4

ОСОБА_2

Повний текст постанови виготовлено 12 червня 2018 року.