Постанова

Іменем України

06 червня 2018 року

м. Київ

справа № 689/197/16-ц

провадження № 61-5546св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є.,

суддів: Антоненко Н. О., Коротуна В. М., Крата В. І., Курило В. П. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1,

відповідач - товариство з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Ваш авто»,

третя особа - інспекція з питань захисту прав споживачів у Хмельницькій області,

розглянув у порядку письмового провадження касаційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Ваш авто» на рішення апеляційного суду Хмельницької області від 22 серпня 2016 року у складі колегії суддів: Талалай О. І., П'єнти І. В., Спірідонової Т. В.,

ВСТАНОВИВ:

У січні 2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Ваш авто» (далі - ТОВ «Лізингова компанія «Ваш авто»), третя особа - інспекція з питань захисту прав споживачів у Хмельницькій області, про визнання договору недійсним та застосування реституції.

Позовна заява мотивована тим, що 12 січня 2016 року вона уклала із відповідачем договір фінансового лізингу, предметом якого є транспортний засіб Foton FT 354 каб. На виконання цього договору вона сплатила відповідачу 30 000 грн як адміністративний платіж за договором, втративши при цьому 300 грн як комісію, сплачену на користь банку. Однак автомобіль до цього часу вона не отримала. Посилається на те, що предмет лізингу у договорі визначений не достатньо конкретно, сплата комісії за передачу автомобіля не є складовою частиною лізингового платежу згідно із частиною другою статті 16 Закону України «Про фінансовий лізинг»; договір містить несправедливі умови, оскільки звільняє лізингодавця від відповідальності за невиконання зобов'язання щодо якості, комплектності, справності, заміни, введення в експлуатацію предмета лізингу, гарантійних зобов'язань по його обслуговуванню; лізингодавець залишив за собою право змінювати лізингові платежі; не зазначив у договорі відомості про продавця. Несправедливість умов договору тягне за собою недійсність договору.

Посилаючись на вищевикладене, ОСОБА_1 просила суд: визнати недійсним договір від 12 січня 2016 року № 001807 фінансового лізингу, укладений між сторонами, та стягнути з відповідача 30 000,00 грн, сплачених як адміністративний платіж за договором і 300,00 грн сплаченої банку комісії.

Рішенням Ярмолинецького районного суду Хмельницької області від 13 квітня 2016 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення районного суду мотивовано тим, що ОСОБА_1 не доведено обставини вчинення правочину під впливом обману. Договір нею було укладено свідомо, з повним розумінням змісту та характеру вчинюваного правочину, договір не містить несправедливих умов.

Рішенням апеляційного суду Хмельницької області від 22 серпня 2016 року рішення Ярмолинецького районного суду Хмельницької області від 13 квітня 2016 року в частині відмови в позові про визнання недійсним договору і застосування реституції скасовано та ухвалено в цій частині нове рішення. Визнано недійсним договір фінансового лізингу № 001807, укладений 12 січня 2016 року між ТОВ «Лізингова компанія «Ваш авто» і ОСОБА_1

Стягнуто з ТОВ «Лізингова компанія «Ваш авто» на користь ОСОБА_1 сплачений за договором адміністративний платіж у сумі 30 000,00 грн. В решті рішення районного суду залишено без змін.

Стягнуто з ТОВ «Лізингова компанія «Ваш авто» на користь держави судовий збір у розмірі 551,20 грн.

Рішення апеляційного суду мотивоване тим, що положення спірного договору свідчать про несправедливість його умов відповідно до положень статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів», а виконання зобов'язань забезпечено лише відповідальністю лізингоодержувача. Крім того, оспорюваний договір за своєю природою є змішаним договором та містить елементи договору оренди (найму) та договору купівлі-продажу транспортного засобу, а тому потребує нотаріального посвідчення.

У вересні 2016 року ТОВ «Лізингова компанія «Ваш авто» подало до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій просило скасувати рішення апеляційного суду Хмельницької області від 22 серпня 2016 року та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити.

Касаційна скарга мотивована тим, що спірні правовідносини регулюються не Законом України «Про захист прав споживачів», а нормами ЦК України та спеціальним Законом України «Про фінансовий лізинг». Спірний договір укладено з дотриманням вимог закону, які регулюють його укладення, жодних порушень прав позивача як споживача послуг не допущено, а нотаріальне посвідчення не є обов'язковим для договору фінансового лізингу.

Підпунктом 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» передбачено, що касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку про те, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

02 лютого 2018 року справу передано до Верховного Суду.

Частиною третьою статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла таких висновків.

Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частинами першою, другою статті 400 ЦПК України встановлено, що під час розгляду справи у касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Судом установлено, що 12 січня 2016 року між позивачем (лізингоодержувач) та ТОВ «Лізингова компанія «Ваш авто» (лізингодавець) був укладений договір № 001807 фінансового лізингу, за яким лізингодавець зобов'язався придбати предмет лізингу (транспортний засіб Foton FT 354 каб, 35к.с./диз. із механічною КПП, привід 4х4) у власність та передати предмет лізингу у користування лізингоодержувачу на строк та на умовах, передбачених договором (п. п. 1.1., 1.3.). Предмет лізингу передається в користування лізингоодержувачеві протягом строку, який становить не більше 120 робочих днів з моменту сплати лізингоодержувачем на рахунок лізингодавця адміністративного платежу, авансового платежу, комісії за передачу предмета лізингу, у разі наявності - різниці до вже сплаченого авансового платежу на умовах, визначених у пунктах 9.4., 9.6. (п. п. 1.7., 4.1.). Строк лізингу починається з моменту передачі предмета лізингу та підписання акта приймання-передачі предмета лізингу і закінчується через 60 місяців з моменту підписання акта приймання-передачі предмета лізингу та в останньому місяці сплати лізингового платежу за додатком № 3 до цього договору (пункт 2.2.).

Вартість предмета лізингу на дату укладення договору становить 11 673,15 доларів США, що еквівалентно 300 000,00 грн. Ця сума підлягає сплаті у гривні за обмінним курсом валюти на день сплати (пункти 8.2, 8.3). Договір передбачає сплату авансового платежу у розмірі 50 % від зазначеної у договорі вартості предмета лізингу (пункт 9.1), комісію за передачу предмета лізингу в розмірі 3% від вартості предмета лізингу, що підлягає сплаті за здійснення необхідних дій, пов'язаних із передачею транспортного засобу лізингоодержувачу (пункт 9.8).

Додатком № 1 до договору встановлено графік сплати авансового платежу - 50 % від вартості предмета лізингу, що становить 5 836,58 доларів США і підлягає сплаті впродовж 12 місяців по 486,38 доларів США щомісяця.

Судом встановлено, що 12 січня 2016 року позивач сплатила адміністративний платіж у розмірі 30 000,00 грн, а також 300,00 грн комісії.

Відповідно до частин першої та другої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5, 6 статті 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Стаття 18 Закону України «Про захист прав споживачів» містить самостійні підстави визнання угоди (чи її умов) недійсною.

За змістом частини п'ятої цієї норми у разі визнання окремого положення договору, включаючи ціну договору, несправедливим може бути визнано недійсним або змінено саме це положення, а не сам договір.

Тільки у разі, коли зміна окремих положень або визнання їх недійсними зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача такі положення підлягають зміні або договір може бути визнаний недійсним у цілому (частина шоста статті 18 Закону).

Визначення поняття «несправедливі умови договору» закріплено в частині другій статті 18 цього Закону - умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживачу.

Аналізуючи норму статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» можна дійти висновку, що для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (пункт 6 частина перша статті 3, частина третя статті 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві.

Несправедливими є, зокрема, умови договору про: виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобов'язань, включаючи умови про взаємозалік, зобов'язання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника); встановлення жорстких обов'язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; (пункти 2, 3 частина третя статті 18 Закону «Про захист прав споживачів); надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірванням або невиконанням ним договору (пункт 4 частина третя статті 18 Закону).

Суди правильно встановили, що умови договору фінансового лізингу, зазначені в пункті 1.4 та статті 12 цього договору, є несправедливими.

Послуга з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах є фінансовою послугою (пункт 11-1 стаття 1 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг»).

Відповідно до частини другої статті 806 ЦК України до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом.

Виходячи з аналізу норм чинного законодавства, договір лізингу за своєю правовою природою є змішаним договором та містить елементи договору оренди (найму) та договору купівлі-продажу транспортного засобу, що випливає зі змісту договору відповідно до статті 628 ЦК України.

Згідно зі статтею 799 ЦК України договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі; договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню.

Відповідно до частини першої статті 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.

Аналогічні правові позиції викладені у постановах Верховного Суду України від 16 грудня 2015 року, справа № 6-2766цс15, від 08 червня 2016 року, справа № 6-330цс16, від 11 травня 2016 року, справа № 6-65цс16.

Ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог апеляційний суд на підставі доказів, поданих сторонами, що були належним чином оцінені, виходив із того, що оспорюваний договір фінансового лізингу підлягає визнанню недійсним на підставі статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» із стягненням з відповідача на користь позивача коштів у сумі 30 000,00 грн, оскільки такий договір містить несправедливі умови щодо споживача послуг, умови договору містять очевидний дисбаланс між правами та обов'язками його сторін. Крім того, апеляційним судом правильно встановлено факт недотримання при укладенні договору обов'язкової нотаріальної форми.

Колегія суддів погоджується з висновками судів. Судом при вирішення справи правильно застосовано норми матеріального права.

Посилання заявника на те, що до спірних правовідносин не застосовуються положення Закону України «Про захист прав споживачів», не заслуговують на увагу, оскільки Закон України «Про захист прав споживачів» не визначає певних меж своєї дії і регулює відносини між споживачами товарів і послуг та продавцями товарів і надавачами послуг, визначає механізм захисту прав споживачів товарів і послуг, а при вирішенні спорів, що виникають між учасниками таких правовідносин, підлягає застосуванню нарівні з іншими актами цивільного законодавства України, що регулюють ті самі питання. Якщо у чинному законодавстві немає спеціальної норми щодо регулювання правовідносин, застосуванню підлягають загальні норми.

Доводи касаційної скарги та зміст оскаржуваного рішення апеляційного суду не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Враховуючи наведене, встановивши відсутність підстав для скасування рішення апеляційного суду, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення апеляційного суду - без змін.

Керуючись статтями 400, 401, 410, 436 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Ваш авто» залишити без задоволення.

Рішення апеляційного суду Хмельницької області від 22 серпня 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийМ. Є. Червинська
Судді: Н. О. Антоненко
В. М. Коротун
В. І. Крат
В. П. Курило