Постанова

Іменем України

13 червня 2018 року

м. Київ

справа № 638/10176/16-ц

провадження № 61-20373св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д. (суддя-доповідач),

суддів: Білоконь О. В., Гулька Б. І., Синельникова Є. В., Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач - керівник Харківської місцевої прокуратури № 4 в інтересах держави в особі Харківської міської ради,

відповідач - ОСОБА_1,

третя особа - ОСОБА_2,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу заступника прокурора Харківської області на рішення Дзержинского районного суду м. Харкова від 07 жовтня 2016 року у складі судді Гайдук Л. П. та ухвалу Апеляційного суду Харківської області від 13 грудня 2016 року у складі колегії суддів: Гуцал Л. В., Піддубного Р. М., Котелевець А. В.,

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У червні 2016 року керівник Харківської місцевої прокуратури № 4 - Купріянов В. В. звернувся до суду з позовом в інтересах держави в особі Харківської міської ради до ОСОБА_1, третя особа - ОСОБА_2, про визнання спадщини відумерлою, визнання права власності та витребування майна з чужого незаконного володіння.

Позовна заява мотивована тим, що квартира АДРЕСА_1 на праві власності належала ОСОБА_4, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2. Після її смерті до нотаріальної контори із заявами про прийняття спадщини ніхто не звертався.

21 листопада 2014 року, тобто після смерті власника, ОСОБА_2, яка діяла за дорученням від імені ОСОБА_4, уклала договір купівлі-продажу вищевказаної квартири з ОСОБА_1

Прокурор посилався на те, що зі смертю особи припиняється її правоздатність, укладення договору купівлі-продажу спірної квартири здійснено всупереч вимогам статті 658 ЦК України, якою передбачено, що право продажу товару належить його власнику. Вказував, що перебування спірної квартири у володінні ОСОБА_1 порушує інтереси держави в особі Харківської міської ради, які випливають зі встановленого статтею 1277 ЦК України порядку визнання спадщини відумерлою.

Ураховуючи наведене, прокурор просив суд: визнати спадщину, яка відкрилась ІНФОРМАЦІЯ_2 після смерті ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, та складається з квартири АДРЕСА_1 відумерлою та, у зв'язку з цим, визнати право власності на вказану квартиру, загальною площею 30,4 кв. м, житловою площею 17,3 кв. м, за територіальною громадою м. Харкова в особі Харківської міської ради; витребувати квартиру АДРЕСА_1 від добросовісного набувача -ОСОБА_1 на користь територіальної громади м. Харкова в особі Харківської міської ради.

Рішенням Дзержинского районного суду м. Харкова від 07 жовтня 2016 року позов Харківської місцевої прокуратури № 4 в інтересах держави в особі Харківської міської ради залишено без задоволення.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що право власності ОСОБА_1 на спірну квартиру не оспорено, реєстрація права власності не скасована, договір купівлі-продажу, на підставі якого він набув право власності, в судовому порядку недійсним не визнаний, дані про скоєння будь-якою особою правопорушення щодо оформлення договору купівлі-продажу в судовому засіданні не доведено належними та допустимими доказами, а законодавством не передбачено можливості набуття права власності на майно, власником якого є інша особа, без вирішення питання щодо законності набуття права власності такою особою.

Суд вказав, що спірна квартира не може бути витребувана у добросовісного набувача ОСОБА_1 на користь територіальної громади м. Харкова в особі Харківської міської ради на підставі статті 388 ЦК України, оскільки міська рада не була власником спірної квартири.

Ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 13 грудня 2016 року апеляційну скаргу заступника прокурора Харківської області в інтересах держави в особі Харківської міської ради відхилено. Рішення Дзержинского районного суду м. Харкова від 07 жовтня 2016 рокузалишено без змін.

Апеляційний суд погодився з висновками суду першої інстанції та зазначив, що особа, яка звернулася до суду з позовом про витребування майна із чужого незаконного володіння, повинна довести своє право власності на майно, що знаходиться у володінні відповідача, оскільки правом на звернення до суду з віндикаційним позовом наділений власник спірного майна, яким територіальна громада м. Харкова на час пред'явлення позову не була і не є.

Апеляційний суд вважав, що прокурор обрав неправильний спосіб судового захисту, а територіальна громада м. Харкова в особі Харківської міської ради не позбавлена можливості захистити своє право на спірне майно в інший, передбачений законом спосіб.

У касаційній скарзі, поданій у січні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, заступник прокурора Харківської області, посилаючись на порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове судове рішення, яким позов прокурора задовольнити частково визнати право власності на спірну квартиру за територіальною громадою м. Харкова в особі Харківської міської ради та витребувати її з незаконного володіння ОСОБА_1

Касаційна скарга мотивована тим, що суди не врахували, що ОСОБА_1 не може вважатися добросовісним набувачем спірної квартири, оскільки придбав її у особи, яка на момент продажу нерухомого майна померла. Вважає, що ОСОБА_1 незаконно заволодів спірною квартирою, договір купівлі-продажу від 21 листопада 2014 року порушує публічний порядок і є нікчемним, оскільки укладений з порушенням частини першої статті 658 ЦК України. Вказує, що за фактом незаконного заволодіння спірною квартирою проводиться досудове слідство за частиною третьою статті 190 КК України.

Посилається на неврахування судами правових висновків Верховного Суду України про застосування статті 388 ЦК України.

Вважає, що суди попередніх інстанцій безпідставно не застосувати до спірних правовідносин норми пункту 3 частини першої статті 388, статті 392, частини п'ятої статті 1268, статті 1277 ЦК України, які підлягали застосуванню.

У запереченнях, поданих у березні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_1 вказує, що оскаржувані судові рішення є законними і обґрунтованими, а доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують. Прокурор не правильно обрав спосіб судового захисту.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У травні 2018 року справа передана до Верховного Суду.

Касаційна скарга задоволенню не підлягає.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Частиною першою статті 402 ЦПК України визначено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Судами встановлено, що на підставі свідоцтва про право власності на житло від 13 січня 1999 року, виданого Харківської міською радою, ОСОБА_4 на праві власності належала квартира АДРЕСА_1.

Згідно з актовим записом про смерть № 17338 ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_4 померла.

21 листопада 2014 року між ОСОБА_4, від імені якої за дорученням діяла ОСОБА_2, та ОСОБА_1 укладено договір купівлі-продажу. За умовами договору ОСОБА_4 продала, а ОСОБА_1 придбав у власність квартиру АДРЕСА_1, сплативши 351 980 грн.

Право власності ОСОБА_1 на спірне нерухоме майно було зареєстровано у Державному реєстрі прав на нерухоме майно 21 листопада 2014 року (реєстраційний номер 17400191).

Відповідно до статті 396 ЦК України особа, яка має речове право на чуже майно, має право на захист цього права, у тому числі і від власника майна, відповідно до положень глави 29 цього Кодексу.

Цивільним кодексом України передбачені засади захисту права власності, зокрема, право на витребування власником свого майна від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (стаття 387 ЦК України) та від добросовісного набувача (стаття 388 ЦК України).

Власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (стаття 387 ЦК України).

Згідно з частиною першою статті 388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно:

було загублене власником або особою, якій він передав його у володіння;

було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Відповідно до статті 392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

У частинах першій та третій статті 1277 ЦК України передбачено, що у разі відсутності спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття орган місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини, а якщо до складу спадщини входить нерухоме майно - за його місцезнаходженням, зобов'язаний подати до суду заяву про визнання спадщини відумерлою.

Спадщина, визнана судом відумерлою, переходить у власність територіальної громади за місцем відкриття спадщини, а нерухоме майно - за його місцезнаходженням.

Встановивши, що на час звернення прокурора з позовом спірна квартира належить ОСОБА_1, право власності на яку було зареєстровано у встановленому законом порядку, не оспорено, реєстрація права власності не скасована, договір купівлі-продажу від 21 листопада 2014 року, на підставі якого ОСОБА_1 набув право власності на квартиру, не визнаний в судовому порядку недійсним, доказів про скоєння будь-якою особою правопорушення щодо оформлення вказаного договору купівлі-продажу не надано, суд правильно відмовив у задоволенні позовних вимог прокурора про визнання права власності на спірну квартиру за територіальною громадою міста Харкова в особі Харківської міської ради та визнання спадщини відумерлою, оскільки законом не передбачена можливість набуття права власності на майно, власником якого є інша особа, без вирішення питання щодо законності набуття права власності на майно такою особою.

Суди правильно вказали, що з позовом про визнання права власності та витребування майна від добросовісного набувача може звернутися виключно власник такого майна, а прокурором не було надано даних про те, що територіальна громада м. Харкова в особі Харківської міської ради являлася власником спірної квартири. При цьому для визнання майна відумерлим передбачена певна процедура, яку міська рада не виконала (стаття 1277 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 3 ЦПК України, у редакції чинній на час розгляду справи судами, кожна особа має право у порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відтак зазначена норма визначає об'єктом захисту порушене, невизнане або оспорене право чи цивільний інтерес.

Порушення права пов'язано з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.

При оспоренні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

Таким чином, порушення, невизнання або оспорення суб'єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.

Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Таким чином, у розумінні закону, суб'єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.

Під способами захисту суб'єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника.

Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів дається в статті 16 ЦК України.

Законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень статей 55, 124 Конституції України та статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом.

Оскільки положення Конституції України та Конвенції мають вищу юридичну силу (статті 8, 9 Конституції України), а обмеження матеріального права суперечать цим положенням, порушення цивільного права чи цивільного інтересу підлягають судовому захисту і у спосіб, не передбачений законом, зокрема статтею 16 ЦК України, але який є ефективним засобом захисту, тобто таким, що відповідає змісту порушеного права, характеру його порушення та наслідкам, спричиненим цим порушенням.

Такий правовий висновок викладений Верховним Судом України у постанові від 12 червня 2013 року в справі №6-32цс13.

Відмовляючи у задоволенні позову, суди вірно виходили з того, що територіальна громада м. Харкова в особі Харківської міської ради не була і не є власником спірної квартири, тому не має законних підстав для визнання права власності на неї та витребування від відповідача, а викладені прокурором доводи не дають підстав вважати, що обраний ним спосіб захисту відповідає закону.

Апеляційний суд правильно вказав, що територіальна громада м. Харкова в особі Харківської міської ради не позбавлена можливості захистити своє право на спірне майно, у разі якщо вважає його порушеним, в інший, передбачений законом спосіб.

Доводи касаційної скарги про неврахування судами висновків Верховного Суду України щодо застосування статті 388 ЦК України є безпідставним.

Апеляційний суд вірно вказав, що наведені прокурором судові рішення Верховного Суду України ухвалені в інших правовідносинах та за інших фактичних обставин. Обставини даної справи не подібні тим, які мали місце у приведених справах, оскільки особа, в інтересах якої було подано позов прокурором, не була і не є власником спірного майна.

Посилання прокурора на незаконність (нікчемність) договору купівлі-продажу від 21 листопада 2014 року, довіреності, на підставі якої в інтересах ОСОБА_4 діяла ОСОБА_2, незаконне заволодіння відповідачем спірною квартирою не заслуговують на увагу, оскільки не є предметом розгляду у даній справі. Приведені доводи не вказують на незаконність висновків судів попередніх інстанцій, враховуючи позовні вимоги, які були заявлені.

Частиною першою статті 11 ЦПК України 2004 року встановлено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Колегія суддів не бере до уваги вимоги касаційної скарги про витребування спірної квартири з незаконного володіння ОСОБА_1, оскільки в суді першої інстанції прокурором було заявлено позовні вимоги про витребування квартири на користь територіальної громади м. Харкова в особі Харківської міської ради від добросовісного набувача ОСОБА_1

У зв'язку з цим безпідставними є й доводи касаційної скарги про те, що спірна квартира має бути витребувана у ОСОБА_1 на підставі статті 388 ЦК України (віндикаційний позов), заявляючи при цьому, що договір купівлі-продажу є нікчемним, а у такому разі наступають наслідки, передбачені статтею 216 ЦК України (реституція).

Таким чином, вирішуючи спір, суди з дотримання вимог статей 212-214, 315 ЦПК України 2004 року повно, всебічно та об'єктивно з'ясували обставини справи, вірно встановили правовідносини, що склалися та правильно вирішили спір у межах заявлених позовних вимог.

Згідно з частиною першою статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів попередніх інстанцій не спростовують, на законність та обґрунтованість судових рішень не впливають.

Керуючись статтями 400, 402, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу заступника прокурора Харківської області залишити без задоволення.

Рішення Дзержинского районного суду м. Харкова від 07 жовтня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Харківської області від 13 грудня 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: О. В. Білоконь

Б. І. Гулько

Є. В. Синельников

Ю. В.Черняк