Постанова

Іменем України

06 червня 2018 року

м. Київ

справа № 450/1127/15-ц

провадження № 61-6012св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є.,

суддів: Антоненко Н. О., Коротуна В. М., Крата В. І., Курило В. П. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1,

відповідач - ОСОБА_2,

розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення сторін касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення апеляційного суду Львівської області від 23 листопада 2016 року у складі колегії суддів: Ніткевича А. В., Ванівського О. М., Приколоти Т. І.,

ВСТАНОВИВ :

У травні 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, який уточнив у червні 2016 року, до ОСОБА_2 про визнання правочину недійсним.

Позовна заява мотивована тим, що 03 липня 2007 року між ним та ОСОБА_2 укладено договір дарування, за умовами якого він подарував відповідачу 1/2 частину житлового будинку АДРЕСА_1.

На момент укладення договору він перебував із відповідачем у зареєстрованому шлюбі, а до укладення договору вони вирішили отримати кредит у банку, який оформили на нього.

Для захисту свого майна від можливих стягнень чи інших дій у майбутньому зі сторони банку, вони вирішили включити в число власників житлового будинку відповідачка.

При цьому сам договір дарування укладено суто формально задля оформлення документів, без настання реальних наслідків. Оскільки як і до укладення договору, так і після цього вони всі проживали у вказаному будинку, передача обдаровуваній частини будинку не здійснювалася.

Після укладення спірного договору 03 липня 2008 року він уклав 05 липня 2008 року з ПАТ «Банк Форум» кредитний договір, за яким отримав в кредит грошові кошти.

Просив на підставі статті 234 ЦК України визнати недійсним договір дарування житлового будинку, укладений 03 липня 2008 року між сторонами, посвідчений приватним нотаріусом Пустомитівського районного нотаріального округу, зареєстрований у реєстрі за № 2031, оскільки вказаний правочин вчинений без наміру настання правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином.

Рішенням Пустомитівського районного суду Львівської області від 14 червня 2016 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково.

Договір дарування житлового будинку, укладений 03 липня 2008 року між ОСОБА_1 (дарувальник) та ОСОБА_2 (обдаровуваний), посвідчений приватним нотаріусом Пустомитівського районного нотаріального округу Леон М. В., зареєстрований в реєстрі № 2031, визнано недійсним.

У скасуванні договору дарування житлового будинку, укладеного 03 липня 2008 року, відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_2 у дохід держави судовий збір у розмірі 243,60 грн.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що сторони на час підписання спірного договору не намагалися досягнути правового результату такого правочину, а вчиняли такий без настання правових наслідків договору дарування, оскільки після підписання договору фактичного переходу майна не відбулося, на спірне майно могло бути звернуто стягнення за боргові зобов'язання позивача. Крім того, відмовляючи в задоволенні вимог про скасування договору дарування, виходив з того, що правочин не є нормативним актом, тому скасування такого в цьому випадку не буде належним способом захисту.

Рішенням апеляційного суду Львівської області від 23 листопада 2016 року рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 14 червня 2016 року в частині визнання недійсним договору дарування житлового будинку, укладеного 03 липня 2008 року між ОСОБА_1 (дарувальник) та ОСОБА_2 (обдаровуваний), посвідченого приватним нотаріусом Пустомитівського районного нотаріального округу Леон М. В., зареєстрованого в реєстрі № 2031, та стягнення судового збору скасовано.

Ухвалено в цій частині нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання недійсним договору дарування житлового будинку, укладеного 03 липня 2008 року як фіктивного правочину - відмовлено.

У решті позовних вимог рішення залишено без змін.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір у розмірі 268,40 грн.

Рішення апеляційного суду мотивоване тим, що позивач після початку розгляду справи по суті змінив позовні вимоги, тому підстав для задоволення позову в оскаржуваній частині про визнання недійсним договору дарування частини будинку як фіктивного правочину немає.

У грудні 2016 року ОСОБА_1 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду апеляційної інстанції та залишити в силі рішення суду першої інстанції, посилаючись на порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що судом апеляційної інстанції не досліджено, що після укладення договору дарування за даним змістом всі умови правочину не виконані сторонами в належному обсязі, оскільки позивач не передавав реально, а ОСОБА_2 не прийняла належним чином у власність нерухоме майно. Однак після виконання формальностей офіційно було проведено лише державну реєстрацію на частину права власності. Спірний договір укладався виключно формально для того, щоб приховати будинок від можливого звернення стягнення за боргові зобов'язання позивача, що відповідає встановленим обставинам справи.

У лютому 2017 року ОСОБА_2 подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ заперечення, в якому просить відхилити касаційну скаргу ОСОБА_1 та залишити рішення апеляційного суду Львівської області від 23 листопада 2016 року без змін.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

01 лютого 2018 року справу передано до Верховного Суду.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Пунктом 1 статті 409 ЦПК України передбачено, що суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити рішення судів першої інстанції та апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частинами першою, другою статті 400 ЦПК України встановлено, що під час розгляду справи у касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Судом установлено, що відповідно до договору дарування від 03 липня 2008 року, посвідченого приватним нотаріусом Пустомитівського районного нотаріального округу Леон М. В., ОСОБА_1 подарував, а ОСОБА_2 прийняла у дар 1/2 житлового будинку АДРЕСА_1, з приналежними до нього господарськими будівлями і спорудами.

З Витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 20525599 вбачається, що 09 жовтня 2008 року ОСОБА_2 зареєструвала право спільної часткової власності на 1/2 частину житлового будинку № АДРЕСА_1

ОСОБА_1, звертаючись до суду з позовом, посилався на статтю 234 ЦК України та стверджував, що спірний договір є фіктивним, оскільки укладався виключно формально (а. с. 70-72).

За приписами статті 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Правові наслідки визнання фіктивного правочину недійсним встановлюються законами.

Для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. Саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі, якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний.

Отже, фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаним; вчиняючи фіктивний правочин, сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. Фіктивним може бути визнаний будь-який правочин, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків.

Ознака вчинення його лише для вигляду повинна бути властива діям обох сторін правочину. Якщо одна сторона діяла лише для вигляду, а інша намагалася досягти правового результату, такий правочин не може бути фіктивним.

Позивач, який звертається до суду з позовом про визнання правочину фіктивним, повинен довести суду відсутність в учасників правочину наміру створити юридичні наслідки.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що під час укладення договору дарування, сторони ствердили, що цей договір укладається ними не про людське око, не приховує іншу угоду і відповідає дійсним намірам сторін створити для себе юридичні наслідки (п. 12 договору). У пункті 13 сторонам договору роз'яснено зміст статей 334, 377, 717-722, 727, 728 ЦК України, статей 57, 59, 65 СК України та статей 98, 99, 120, 121, 125, 126 ЗК України, відповідні статті Закону України «Про податок з доходів фізичних осіб», статтю 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей» як таких, що регулюють права, обов'язки сторін, правові наслідки прийняття дарунка, порядок та строки розірвання договору дарування.

Встановлено, що після укладення договору дарування всі умови правочину виконані сторонами в повному обсязі, а саме: позивач ОСОБА_1 передав, а ОСОБА_2 прийняла нерухоме майно у власність, після чого було проведено державну реєстрацію права власності частин обдаровуваної.

05 липня 2007 року між АКБ «Банк Форум» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № 0032/07/6.10-CL, за умовами якого позивачу відкрита кредитна лінія з лімітом кредитування 75 000 дол США.

У забезпечення виконання зазначеного договору між АКБ «Форум», ОСОБА_1 та ПП «Асторія» 05 липня 2007 року укладено договір іпотеки, за яким ПП «Аторія» передано в іпотеку майно, що перебуває у власності підприємства, узгоджена сторонами вартість якого складає 495 943,00 грн.

Отже, на момент укладення договору дарування не було жодних ризиків звернення стягнення на будинок, оскільки для забезпечення зобов'язань за кредитним договором між АКБ «Банк Форум» та ОСОБА_1 як директором ПП «Асторія» укладено іпотечний договір, відповідно до умов якого зобов'язання за кредитним договором забезпечується предметом іпотеки - нерухомим майном, яке належить ПП «Асторія».

Підстава позову - це частина позову, яка відображає обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги (пункт 5 частина друга стаття 119 ЦПК в редакції, чинній на час розгляду справи) і докази, що підтверджують кожну обставину, а також наявність підстав для звільнення від доказування (пункт 6 частина друга стаття 119 ЦПК).

При визначенні підстави позову як елементу його змісту суд повинен перевірити на підставі чого, тобто яких фактів (обставин) і закону, позивач просить про захист свого права.

Суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку про те, що ОСОБА_1, звертаючись з позовом як на підставу своїх вимог, посилався на вчинення правочину під впливом обману (стаття 228 ЦК України), 19 листопада 2015 року, подавши уточнення до позову, стверджував, що спірний правочин є удаваним, в уточненнях від 10 травня 2016 року підставою позову зазначав помилку, а в останніх уточненнях - фіктивність оспорюваного договору.

Крім того, звернувшись до суду з позовом про визнання правочину фіктивним, ОСОБА_1 не надав суду належних та допустимих доказів на підтвердження вказаних доводів, а саме відсутності в учасників правочину наміру створити юридичні наслідки.

Доводи касаційної скарги необґрунтовані, зводяться до переоцінки доказів у справі, що відповідно до положень статті 400 ЦПК України знаходиться поза межами повноважень Верховного Суду.

Статтею 410 ЦПК України визначено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки судами повно та всебічно з'ясовано дійсні обставини справи, надано належну оцінку зібраним у ній доказам, постановлено законне і обґрунтоване рішення, подану касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення апеляційного суду - без змін.

Керуючись статтями 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційної цивільного суду

ПОСТАНОВИВ :

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення апеляційного суду Львівської області від 23 листопада 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийМ. Є. Червинська
Судді: Н. О. Антоненко
В. М. Коротун
В. І. Крат
В. П. Курило