Провадження № 22-ц/772/1192/2018
Головуючий у суді 1-ї інстанції ОСОБА_1
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 червня 2018 рокуСправа № 127/25948/17м. Вінниця

Апеляційний суд Вінницької області в складі:

Головуючого: Матківської М.В.

Суддів: Медяного В.М., Сопруна В.В.

При секретарі: Сніжко О.А.

За участю: представника позивача ОСОБА_3 адвоката ОСОБА_4П; представника відповідача ОСОБА_5 ОСОБА_6

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вінниці цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3

на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 23 березня 2018 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_5 про відшкодування збитків, завданих простроченням виконання грошового зобовязання,

Рішення ухвалила суддя Бессараб Н.М.

Рішення ухвалено об 11.24 год. в м. Вінниці.

Повний текст рішення складено 27 березня 2018 року,

Встановив:

В листопаді 2017 року ОСОБА_3 звернулась в суд з позовом до ОСОБА_5 про відшкодування збитків, завданих простроченням виконання грошового зобовязання, мотивуючи свої вимоги тим, що в березні 2001 року вона надала в борг відповідачу грошові кошти в сумі 1520 доларів США та 11 200 грн.

В звязку з тим, що у погоджений термін відповідач не повернула їй кошти рішенням Ленінського районного суду м. Вінниці від 11 вересня 2001 року з відповідача було стягнуто на її користь 19 429 грн. заборгованості (згідно з курсом долара США на день позики) та 194 грн. судових витрат.

Це рішення суду виконано відповідачем в повному обсязі лише 20 вересня 2017 року.

Проте предметом позики були грошові кошти в сумі 1520 доларів США, які відповідач зобовязалась їй повернути. Станом на 20 вересня 2017 року курс гривні до долара США становив 2612,64 грн. за 100 доларів США, тобто 20 вересня 2017 року їй було повернуто лише 743,65 доларів США, а сума непогашеного боргу складає 776,35 доларів США, що еквівалентно 20 283,23 грн., що є збитками, повязаними із курсовою різницею долара США.

Крім того в звязку з неповерненням відповідачем суми позики 11 200 грн., що стягнута з неї рішенням Ленінського районного суду м. Вінниці від 11 вересня 2001 року, відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України відповідач зобовязана сплатити їй суму боргу з урахуванням індексу інфляції за весь період прострочення платежу, що на 30 вересня 2017 року становить 74 408,64 грн.

Також відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України відповідач зобовязана їй сплатити 3% річних від простроченої суми 94 691,87 грн., сума яких за 3 роки (в межах строку позовної давності) складає 8522,27 грн.

В звязку з цим позивач просила стягнути з відповідача на її користь 74 408,64 грн. боргу з урахуванням індексу інфляції; 20 283,23 грн. збитки, завдані простроченням грошового зобовязання (курсова різниця); 8522,27 грн. 3% річних від простроченої суми.

22 березня 2018 року представник позивача ОСОБА_4 подав до суду заяву про зменшення позовних вимог, якою зменшив розмір боргу із урахуванням індексу інфляції з 74 408,64 грн. до 64 936,48 грн., та зменшив суму 3% річних від простроченої суми із 8522,27 грн. до 7669,77 грн.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 23 березня 2018 року позовні вимоги задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_3 8613,08 грн. інфляційних та 953,69 грн. 3% річних за період з 30 листопада 2014 року по 30 вересня 2017 року щодо суми боргу в розмірі 11 200 грн., а також 95,68 грн. сплаченого судового збору при подачі позову до суду.

В задоволенні позовних вимог про стягнення курсової різниці та 3% річних на заборгованість в доларах США, а також в задоволенні решти суми позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач ОСОБА_3 просить рішення скасувати та ухвалити нове рішенням, яким повністю задовольнити позовні вимоги та стягнути з відповідача на її користь судовий збір за подачу позовної заяви в розмірі 979 грн. та за подачу апеляційної скарги в сумі 1468,50 грн.

Зазначила, що рішення суду вважає незаконним та таким, що підлягає до скасування, оскільки воно ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Відповідач ОСОБА_5 рішення суду не оскаржила.

Відповідно до пункту 3 абзацу 3 розділу ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VІІІ «Про судоустрій і статус суддів» апеляційні суди, утворені до набрання чинності цим Законом, продовжують здійснювати свої повноваження до утворення апеляційних судів у відповідних апеляційних округах.

Згідно з підпунктом 8 пункту 1 розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України (в редакції Закону України № 2147-VІІІ від 3 жовтня 2017 року) до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

Отже справа розглядається Апеляційним судом Вінницької області, який діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи апеляційного суду у відповідному апеляційному окрузі.

Представник відповідача надав письмовий відзив на апеляційну скаргу і в судовому засіданні заперечив проти задоволення апеляційної скарги, просить її відхилити і залишити без змін рішення суду першої інстанції.

Представник позивача надав у письмовому вигляді відповідь на відзив і в судовому засіданні підтримав апеляційну скаргу, просить її задовольнити.

Суд апеляційної інстанції, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали цивільної справи, прийшов до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення за таких підстав.

Судом встановлено, що 21 березня 2001 року позивач ОСОБА_3 позичила відповідачу ОСОБА_5 кошти в сумі 1520 доларів США, які остання зобовязалась повернути на першу вимогу, про що написала відповідну розписку (а. с. 81).

Також 27 березня 2001 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_3 було укладено договір позики, посвідчений приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу ОСОБА_7 27 березня 2001 року та зареєстрований в реєстрі за № 1326, згідно якого відповідач позичила у позивача 11 200 грн., які зобовязалась повернути до 31 грудня 2001 року (а. с. 80).

Рішенням Ленінського місцевого суду м. Вінниці від 10 вересня 2001 року, що набрало законної сили 11 жовтня 2001 року, стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_3 19 429 грн. боргу та 194 грн. у відшкодування судових витрат сплаченого державного мита (а. с. 6).

Цим рішенням встановлено, що згідно розписки ОСОБА_5 від 21 березня 2001 року вона позичила у ОСОБА_3 1520 доларів США, які зобовязалась повернути за першою вимогою, та 27 березня 2001 року ОСОБА_5 оформила договір позики у ОСОБА_3 11 200 грн., які зобовязалась повернути у строк до 31 грудня 2001 року. Згідно довідки АППБ «Аваль» від 7 червня 2001 року № 652 100 доларів США станом на вказаний період коштують 541,39 грн.

Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України в редакції, що набрала чинності 15 грудня 2017 року, обставини, встановлені рішенням суду у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Зазначене рішення Ленінського місцевого суду м. Вінниці від 10 вересня 2001 року примусово виконано 20 вересня 2017 року, що вбачається із заяви-повідомлення по зведеному виконавчому провадженню ВП 340853/ДВ-18 (а. с. 7).

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно з ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом предявлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня предявлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором.

За правилами ст. 629 ЦК України договір є обовязковим для виконання сторонами.

Згідно зі ст. 526 ЦК України зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ч. 1 ст. 1050 ЦК України встановлено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобовязаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 цього Кодексу.

Згідно з ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Статтею 256 ЦК України встановлено, що позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Відповідно до ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Згідно зі ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Як свідчать матеріали справи представником відповідача ОСОБА_5 ОСОБА_6 до суду першої інстанції подано заяву про застосування строків позовної давності та відмову в позові з цих підстав (а. с. 93-96).

З огляду на викладене апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного та обґрунтованого висновку про стягнення з відповідача на користь позивача інфляційних втрат та 3% річних в межах трирічного строку позовної давності до дня звернення ОСОБА_3 з позовом до суду (за період з 30 листопада 2014 року по 30 вересня 2017 року) щодо суми заборгованості за договором позики в розмірі 11 200 грн., а саме: 8613,08 грн. інфляційних втрат та 953,69 грн. 3% річних.

Доводи апеляційної скарги позивача щодо безпідставного застосування судом першої інстанції строку позовної давності до вимог про стягнення інфляційних втрат щодо суми заборгованості 11 200 грн., оскільки частиною 2 ст. 625 ЦПК України передбачена сплата індексу інфляції за весь час прострочення виконання грошового зобовязання, є безпідставними з огляду на те, що згідно зі ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки, а відповідно до ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Про застосування позовної давності в суді першої інстанції заявлено представником відповідача, який подав до суду відповідну заяву. А тому судом першої інстанції обґрунтовано стягнуто з відповідача інфляційні втрати в межах трирічного строку позовної давності, що передував дню звернення позивача з позовом до суду.

Відмовляючи в задоволенні позову в частині стягнення 3% річних щодо заборгованості за договором позики в доларах США, суд першої інстанції послався на те, що розрахунок позивача заявленої до стягнення суми є неправильним та необґрунтованим, а суд не вправі самостійно визначити правильну суму боргу, на яку слід нарахувати 3% річних.

Як свідчать матеріали справи розрахунок 3% річних щодо боргу в доларах США позивачем проведено, виходячи із суми 20 283,23 грн., яку позивачем заявлено до стягнення як збитки, завдані простроченням виконання грошового зобовязання (курсова різниця), визначивши гривневий еквівалент станом на день виконання рішення суду (20 вересня 2017 року).

Проте частина 2 статті 625 ЦК України передбачає обовязок боржника сплатити 3% річних від простроченої суми в разі порушення грошового зобовязання. Таким чином гривневий еквівалент заборгованості не може розраховуватись станом на день погашення заборгованості, оскільки 3% річних нараховуються щодо непогашеної простроченої заборгованості. Крім того законом не передбачено нарахування 3% річних на суму збитків.

За наведених обставин, враховуючи те, що відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках, апеляційний суд вважає правильним та обґрунтованим висновок суду першої інстанції про відмову в задоволенні позову в цій частині.

Зазначеним спростовуються доводи апеляційної скарги позивача в цій частині.

Відмовляючи в задоволенні позову в частині стягнення з відповідача 20 283,23 грн., які позивачем визначено як збитки, завдані простроченням виконання грошового зобовязання, що повязано зі зміною курсу долара США (курсова різниця), суд першої інстанції послався на те, що наявність судового рішення про стягнення боргу в національній валюті є перешкодою до стягнення повторно частини боргу в іноземній валюті, як відповідальності за несвоєчасне виконання рішення суду.

Апеляційний суд погоджується із висновком суду першої інстанції в цій частині з огляду на таке.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач послалась на те, що в березні 2001 року відповідач позичила у неї 1520 доларів США, які зобовязалась повернути. Рішенням Ленінського районного суду м. Вінниці від 11 вересня 2001 року з відповідача було стягнуто заборгованість у гривневому еквіваленті за курсом на час ухвалення рішення в сумі 19 429 грн. Рішення суду відповідач виконала повністю лише 20 вересня 2017 року, коли курс гривні по відношенню до долара США складав 2612,64 грн. за 100 доларів США. Тобто їй повернуто відповідачем лише 742,65 доларів США, а сума непогашеного боргу залишилась 776,35 доларів США, що еквівалентно 20 283,23 грн., та є збитками, які завдані їй відповідачем в звязку з простроченням нею виконання грошового зобовязання, що повязано зі зміною курсу валют (курсова різниця).

Відповідно до ч. 1 ст. 22 ЦК України особа, які завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Згідно з частиною 2 цією статті збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у звязку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Відшкодування збитків є однією із форм або заходів цивільно-правової відповідальності, яка вважається загальною або універсальною саме в силу правил статті 22 ЦК України, оскільки частиною першою визначено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Тобто порушення цивільного права, яке потягнуло за собою завдання особі майнових збитків, саме по собі є основною підставою для їх відшкодування.

Відповідно до ст. 22 ЦК України у вигляді упущеної вигоди відшкодовуються тільки ті збитки, які б могли бути реально отримані при належному виконанні зобовязання.

Відповідно до ч. 4 ст. 623 ЦК України при визначенні неодержаних доходів (упущеної вигоди) враховуються заходи, вжиті кредитором щодо їх одержання.

Кредитор, який вимагає відшкодування збитків, має довести: неправомірність поведінки особи; наявність шкоди; причинний звязок між протиправною поведінкою та шкодою, що є обовязковою умовою відповідальності та виражається в тому, що шкода має виступати обєктивним наслідком поведінки завдавача шкоди; вина завдавача шкоди, за виключенням випадків, коли в силу прямої вказівки закону обовязок відшкодування завданої шкоди покладається на відповідальну особу незалежно від вини. З іншого боку, боржник має право доводити відсутність своєї вини (ст. 614 ЦК України).

Таким чином у вигляді упущеної вигоди відшкодовуються тільки ті збитки у розмірі доходів, які б могли бути реально отримані.

Предявлення вимоги про відшкодування неодержаних доходів (упущеної вигоди) покладає на кредитора обовязок довести, що ці доходи (вигода) не є абстрактними, а дійсно були б ним отримані.

Позивач повинен довести також, що він міг і повинен був отримати визначені доходи, і тільки неправомірні дії відповідача стали єдиною і достатньою причиною, яка позбавила його можливості отримати прибуток.

Тобто «курсова різниця» жодним чином не може бути упущеною вигодою, оскільки кредитор міг і не отримати такі доходи. Коливання курсу валют, що призвело до курсової різниці, не можна розцінювати як неправомірні дії боржника, що призвели до позбавлення кредитора можливості отримати прибуток.

У даному випадку позивач, реалізуючи право на звернення до суду і принцип диспозитивності щодо можливості самостійно визначити позовні вимоги та спосіб захисту порушеного права, у 2001 році звернулась до суду з позовом про стягнення заборгованості з відповідача за договором позики, визначивши заборгованість у валюті гривні України в загальній сумі 19 429 грн. І саме такі позовні вимоги задоволено рішенням Ленінського місцевого суду міста Вінниці від 10 вересня 2001 року. Рішення набрало законної сили і виконано відповідачем 20 вересня 2017 року.

Позивач, яка сама визначила заборгованість у національній валюті України, погодилась із судовим рішенням, яким таку заборгованість стягнуто з відповідача, а відповідачем таку заборгованості сплачено у повному обсязі, не має право на стягнення курсової різниці, оскільки визначила зобовязання у національній валюті, у якій і прийняла його виконання.

Такий висновок викладено у постанові ОСОБА_8 Верховного Суду від 30 травня 2018 року у справі № 750/8676/15-ц.

За таких обставин апеляційний суд вважає рішення суду першої інстанції про відмову в задоволенні позову в цій частині законним та обґрунтованим.

Доводи апеляційної скарги в цій частині спростовуються вищевикладеним.

Інші доводи апеляційної скарги в тому, що судом не зясовано чи було припинено зобовязання за договором позики, є безпідставними з огляду на те, що судом першої інстанції встановлено, що заборгованість за договором позики стягнута рішенням Ленінського місцевого суду м. Вінниці від 10 вересня 2001 року, яке виконано відповідачем в повному обсязі 20 вересня 2017 року.

За наведених обставин апеляційний суд вважає, що рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим, ухваленим з дотриманням норм матеріального та процесуального права, в звязку з чим не підлягає до скасування, а апеляційна скарга не підлягає до задоволення, оскільки наведені в ній доводи правильність висновків суду не спростовують.

На підставі викладеного і керуючись ст. 374, 375, 381-382 ЦПК України, суд

Постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 23 березня 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

На постанову може бути подана касаційна скарга до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий:ОСОБА_2
Судді:ОСОБА_9
ОСОБА_10

Повне судове рішення складено 13 червня 2018 року.

Згідно з оригіналом

Суддя М.В. Матківська