Михайлівський районний суд Запорізької області
Справа № 321/903/17
Провадження № 2/321/8/2018
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
12 червня 2018 року смт. Михайлівка
Михайлівський районний суд Запорізької області у складі:
головуючого судді Олійника М.Ю.
секретаря судового засідання Засько О.А.
позивача ОСОБА_1
відповідача ОСОБА_2
представника відповідача ОСОБА_3
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про встановлення факту проживання однією сімєю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу та розподіл спільної сумісної власності, та зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_1 про виселення,
31 липня 2017 року відповідачем ОСОБА_2 подано зустрічну позовну заяву до ОСОБА_1 про виселення , яку ухвалою суду від 28 серпня 2017 року було обєднано в одне провадження з первісним позовом. Згідно зустрічного позову, не погоджуючись з позовними вимогами позивача, відповідач просить суд висилити ОСОБА_1 без надання йому іншого приміщення. Свій зустрічний позов ОСОБА_2 обґрунтовує тим, що їй на праві приватної власності належить житловий будинок № 96, по вул. Тінистій, в смт. Михайлівка, Михайлівського району, Запорізької області, який вона успадкувала після смерті матері - ОСОБА_6, що підтверджується рішенням Михайлівського районного суду Запорізької області від 12 травня 2008 року та довідкою з КП «Михайлівського районного- планувального та техінвентаризаційного бюро від 30 червня 2017 року. З 2009 року в її будинку проживає ОСОБА_1, який був зареєстрований там у 2017 році. Після чого, в травні 2017 році ОСОБА_1 побив її та вигнав з будинку. З того часу вона проживає у своїх знайомих. Вона неодноразово намагалася повернутися до дому, але ОСОБА_1 створює їй перешкоди та не впускає до будинку, забравши у неї документи на будинок. З цього приводу, вона зверталась до Михайлівського відділу поліції із заявою про кримінальне правопорушення, але їй було відмовлено, та рекомендовано звернутись до суду. Враховуючи викладене, ОСОБА_2 просить суд виселити ОСОБА_1 з належного їй будинку через порушення правил співжиття.
Позивач ОСОБА_1 в судовому засіданні просив задовольнити вимоги за первісним позовом на підставах викладених в позовній заяві, додатково пояснив, що він проживав з ОСОБА_2 як чоловік та дружина. В березні 2010 році він продав свій будинок, а кошти з продажу будинку вклав в ремонт будинку № 96 по вул. Тінистій в смт Михайлівка. Проти зустрічного позову ОСОБА_2 заперечував, оскільки вважає себе співвласником даного житлового будинку.
Відповідач ОСОБА_2 та її представник ОСОБА_3 під час розгляду справи первісний позов не визнали, та заперечували проти його задоволення. Просили задовольнити зустрічний позов та виселити ОСОБА_1
Заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши надані документи і матеріали, всебічно та повно зясувавши обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, обєктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку про необхідність відмовити в задоволенні як первинного, так і зустрічного позовів, з таких підстав.
Відповідно до статті 3 СК України сімю складають особи, які спільно проживають, повязані спільним побутом, мають взаємні права та обовязки.
Із змісту нормативних положень глав 7 та 8 СК України, власність у сімї існує у двох правових режимах: спільна сумісна власність подружжя та особиста приватна власність кожного з подружжя.
Як передбачено ч. ч. 1, 2 ст. 21 СК України, шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім'єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов'язків подружжя.
Відповідно до ч. 1 ст. 36 цього Кодексу шлюб є підставою для виникнення прав та обовязків подружжя.
Пунктом 6 Рішення Конституційного Суду України від 03 червня 1999 року № 5-рп/99 встановлено, що до членів сім'ї належать особи, що постійно мешкають разом та ведуть спільне господарство. Ними можуть бути не тільки близькі родичі, але й інші особи, які не перебувають у безпосередніх родинних звязках. Обовязковою умовою для визнання їх членами сімї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт і т.п.
За правилами статті 74 СК України якщо жінка та чоловік проживають однією сімєю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є обєктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.
Проживання однією сімєю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною (визначеною законом, законною) підставою для виникнення у них деяких прав та обовязків, зокрема права спільної сумісної власності на майно.
Водночас, згідно ч. 2 ст. 74 СК України, на вказані правовідносини поширюються положення ст. 60 СК України яка передбачає, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є обєктом права спільної сумісної власності подружжя.
Відповідно до ст. 62 СК України, якщо майно дружини, чоловіка, за час шлюбу істотно збільшилося у своїй цінності внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду обєктом права спільної сумісної власності подружжя.
Згідно правової позиції Верховного Суду України, яка неодноразово і послідовно викладена в постановах від 2 жовтня 2013 року № 6-79цс13, 3 червня 2015 року № 6-38цс15, від 25 листопада 2015 року № 6-2333цс15 та інших, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи цю норму права (статтю 60 СК України) та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.
Тобто критеріями, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності, є:
- час набуття такого майна;
- кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття);
- мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя.
Визнання майна таким, що належить на праві спільної сумісної власності жінці та чоловікові, які проживають однією сімєю, але не перебувають у шлюбі між собою, відбувається шляхом встановлення факту проживання однією сімєю, ведення спільного побуту, виконання взаємних прав та обовязків.
Згідно із частиною четвертою статті 368 ЦК України майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сімї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі.
Ураховуючи викладене, особам, які проживають однією сімєю без реєстрації шлюбу, на праві спільної сумісної власності належить майно, набуте ними за час спільного проживання або набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти.
Вирішуючи питання щодо правового режиму такого майна, суди зазвичай встановлюють факти створення (придбання) сторонами майна внаслідок спільної праці, ведення спільного господарства, побуту, виконання взаємних прав та обовязків, з'ясовують час придбання, джерело набуття (кошти, за які таке майно було набуте), а також мету придбання майна, що дозволяє надати йому правовий статус спільної сумісної власності.
відсутні належні та допустимі докази, які б у своїй сукупності та взаємозв'язку переконливо би свідчили про те, що в спірний період часу сторони підтримували сімейні стосунки.
Ураховуючи викладене, особам, які проживають однією сімєю без реєстрації шлюбу, на праві спільної сумісної власності належить майно, набуте ними за час спільного проживання або набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти.
Вирішуючи питання щодо правового режиму такого майна, має бути встановлений факт створення (придбання) сторонами майна внаслідок спільної праці, ведення спільного господарства, побуту, виконання взаємних прав та обовязків, зясований час придбання, джерело набуття (кошти, за які таке майно було набуте), а також мету придбання майна, що дозволяє надати йому правовий статус спільної сумісної власності.
Згідно ст. ст.12,81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно ст.13 ч.1,2 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов'язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.
В ході судового розгляду було встановлено, що згідно рішення Михайлівського районного суду Запорізької області від 12 травня 2008 року продовжено строк для прийняття спадку, який залишився після смерті ОСОБА_6, що настала 24 жовтня 2004 року. Визнано право власності на спадкове майно, яке залишилося після смерті ОСОБА_6, а саме: житловий будинок з всіма надвірними спорудами та будівлями, розташований за адресою: Запорізька область, Михайлівський район, смт. Михайлівка, вул. К.Маркса, 96, за ОСОБА_2 (а.с. 5-6).
Відповідно до витягу КП «Михайлівське районне архітектурно-планувальне та техінвентаризаційне бюро» від 12 липня 2010 року за № 30926794, право власності на житловий будинок, розташований за адресою: Запорізька область, Михайлівський район, смт Михайлівка, вул. Карла Маркса, 96, зареєстровано за ОСОБА_2. (а.с.7).
Відповідно до довідки, наданою Михайлівською селищною радою Михайлівського району Запорізької області, ОСОБА_2, за відомостями відділу реєстрації виконавчого комітету Михайлівської селищної ради станом на 19 липня 2017 року значиться зареєстрованою за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_1, з 11 січня 1996 року. (а.с. 26).
Згідно довідки КП «Михайлівське районне архітектурно-планувальне та техінвентаризаційне бюро», право власності на житловий будинок, який розташований за адресою: Запорізька область Михайлівський район смт. Михайлівка вул. Тіниста, 96, згідно матеріалів інвентаризаційної справи станом на 30 червня 2017 року, зареєстровано за ОСОБА_2 на підставі рішення Михайлівського районного суду Запорізької області від 12 травня 2008 року, справа № 2-556 (а.с. 45, 94).
На підтвердження факту проживання з ОСОБА_2 однією сімєю як чоловік та жінка без укладення шлюбу ОСОБА_1 був наданий акт довідка № 3188 від 20 червня 2017 року виданої депутатом Михайлівської селищної ради, ОСОБА_1 дійсно проживав з 5 грудня 2009 року по теперішній час проживає за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_2, як член сімї (а.с. 4).
Аналізуючи наведений доказ, суд не може прийняти його в якості належного і допустимого доказу з таких підстав: по-перше, з акту-довідки не вбачається на підставі яких даних депутат встановив наведені ним обставини, чи були опитані свідки, тощо; по-друге, лише одним цим актом не може бути доведений факт перебування сторін у фактичних шлюбних відносинах, у період з 2007 по 2017 роки.
Твердження позивача ОСОБА_1, що він з ОСОБА_2 мали спільні кошти та на ремонт її будинку були частково витрачені його кошти, не були підтверджені відповідними доказами. Також позивачем не надано належних та допустимих доказів того, що сторони на час проведення покращення будинку, яке є предметом спору, мали взаємні права і обовязки притаманні подружжю, вели спільне господарство, мали спільні доходи або бюджет, обєднали особисті кошти кожного з них з метою спільного набуття майна. Пояснення сторін за змістом статті 76 Цивільного процесуального кодексу України не є доказом.
Натомість, наявні у справі докази вказують на те, що за ОСОБА_2 визнано право власності на спадкове майно, яке залишилося після смерті ОСОБА_6, а саме: житловий будинок з всіма надвірними спорудами та будівлями, розташований за адресою: Запорізька область, Михайлівський район, смт. Михайлівка, вул. К.Маркса, 96. Тобто, вказаний обяєкт нерухомості є особистою власністю ОСОБА_2
Надані позивачем ОСОБА_1Є .: лист з особистими записами (а.с. 16), товарні чеки (а.с. 17,18), довідка про реєстрацію договору купівлі-продажу (а.с. 19), не можуть бути прийняті судом в якості належного доказу участі ОСОБА_1 у суттєвому покращенні житлового будинку, належного ОСОБА_2, оскільки з наданих документів, не вбачається, що витрати були понесені саме ОСОБА_1, їх розмір, використання саме для домолодіння ОСОБА_2, тощо. Крім того, як вже зазначалося вище, факт перебування сторін, у вказаний період, у фактичних шлюбних відносинах, не знайшов свого підтвердження в ході судового розгляду.
Таким чином, аналізуючи зібрані у справі докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позивачем за первісним позовом ОСОБА_1 не доведено факт його спільного проживання з ОСОБА_2 однією сімєю як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу у період з 2007 по 2017 роки. Також, не надано доказів того, що у зазначений період вони були повязані спільним побутом, мали спільний бюджет та мали взаємні права та обовязки. Не надано належних доказів істотного збільшення у вартості домоволодіння належного ОСОБА_2 За таких обставин, відсутні підстави для встановлення факту спільного проживання і визнання вказаного домоволодіння, яке належить ОСОБА_2, спільною сумісною власністю та визнання за позивачем права власності на 1/2 частину спірного домоволодіння.
Щодо зустрічного позову ОСОБА_2 суд відмічає:
Так, ОСОБА_2 є власником житлового будинку № 96 по вул. Тінистій в смт Михайлівка Михайлівського району Запорізької області (а.с. 5-7).
У вказаному житловому будинку 17 березня 2017 року був зареєстрований ОСОБА_1 (а.с. 22).
Відповідно до довідки № 3321 від 27 червня 2017 року виданою виконавчим комітетом Михайлівської селищної ради Михайлівського району Запорізької області, ОСОБА_1, дійсно з травня 2017 року проживає один за адресою: Запорізька область, Михайлівський район, смт Михайлівка, вул. Тіниста, 96 (а.с. 10).
Відповідно до акту - довідки, наданою Михайлівською селищною радою Михайлівського району Запорізької області, ОСОБА_2, яка зареєстрована за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_3. Зі слів ОСОБА_2 її співмешканець ОСОБА_1, проживає за цією адресою з 2008 року і фактично зареєстрований з березня 2017 року. Власником будинку по вул. Тінистій, 96 є ОСОБА_2 (на підставі рішення Михайлівського районного суду від 12 травня 2008 року, справа № 2-556 (а.с. 45).
13 липня 2018 року ОСОБА_2 звернулася до Михайлівського ВП Василівського ВП ГУНП в Запорізькій області із заявою про те, до ОСОБА_1 побив її та вигнав її з будинку (а.с 47).
Згідно листа від 17 липня 2017 року за вих. № 4607/81/01-2017, керівництвом Михайлівського ВП Василівського ВП ГУНП в Запорізькій області уважно розглянуто матеріал за зверненням ОСОБА_2 від 13 липня 2017 року. За наслідками проведеної перевірки встановлено, що в діях ОСОБА_1 вбачаються ознаки цивільно-правових відносин, які розглядаються в судовому порядку, та запропоновано звернутись до суду в приватному порядку для вирішення порушених у зверненні питань. Матеріал перевірки ЖЄО № 1932 від 13 липня 2017 року знаходиться в Михайлівському ВП Васиілівського ВП ГУНП в Запорізькій області за адресою: смт Михайлівка вул. Івана Франка, 2 (а.с. 48).
Згідно зі ст. 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого
проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.
Згідно зі ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.
Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
Згідно із частиною першою статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому відповідно до статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.
За змістом частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Відповідно до вимог ст. 47 Конституції України, держава гарантує кожному право на житло. Ніхто не може бути позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.
Згідно з ст. 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій.
За змістом ст. 157 ЖК УРСР, членів сім'ї власника жилого будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених частиною першою статті 116 цього Кодексу. Виселення провадиться у судовому порядку без надання іншого жилого приміщення.
Відповідно до приписів ст. 116 ЖК УРСР, якщо наймач, члени його сім'ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення.
Для застосування норм цієї статті необхідна наявність двох умов: систематичне порушення правил співжиття, а також вжиття заходів попередження або громадського впливу, які не дали позитивних результатів. Під заходами впливу маються на увазі заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу, вжиті на зборах жильців будинку чи членів ЖБК, трудових колективів, товариськими судами й іншими громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача.
За змістом ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.
Заява про кримінальне правопорушення від 13 липня 2017 року, лист Михайлівського ВП Василівського ВП ГУНП в Запорізькій області від 17 липня 2017 року, на які посилається ОСОБА_2, не можуть бути достатніми підставами для виселення відповідача без надання іншого жилого приміщення у порядку, визначеному ч. 1 ст.116 ЖК УРСР.
Крім того, вказана правова норма вимагає наявності заходів попередження про наступне виселення через систематичні порушення правил співжиття. Таких доказів позивачем, суду надано не було.
Отже, ОСОБА_2 не надала суду достатніх доказів, що відповідач систематично порушує правила співжиття та робить неможливим проживання з ним в одному будинку, що до останнього застосовувались будь-які дієві заходи запобігання чи громадського впливу, які виявились безрезультатними, тому суд приходить до висновку про відсутність підстав для виселення відповідача без надання іншого жилого приміщення.
Керуючись ст.ст. 12, 13, 76-82, 89, 141, 263-265 ЦПК України,
В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про встановлення факту проживання однією сімєю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу та розподіл спільної сумісної власності відмовити.
В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_4 до ОСОБА_1 про виселення відмовити.
На рішення суду може бути подана апеляційна скарга до Апеляційного суду Запорізької області через Михайлівський районний суд Запорізької області протягом тридцяти днів з дня складення повного рішення суду. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено в день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Повне рішення складено 15 червня 2018 року.

Суддя Михайлівського районного суду

Запорізької області ОСОБА_7