Справа № 461/3205/17 Головуючий у 1 інстанції: Зубачик Н.Б.
Провадження № 22-ц/783/7041/17 Доповідач в 2-й інстанції: ОСОБА_1М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 червня 2018 року м. Львів

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області у складі: головуючого судді: Ванівського О.М.,

суддів: Цяцяка Р.П., Шеремети Н.О.,

секретаря: Цапа П.М.,

за участю: представника ПрАТ «СК «Вона» - ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові в залі суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Галицького районного суду м. Львова від 30 жовтня 2017 року, -

в с т а н о в и л а:

В травні 2017 року ОСОБА_3 звернулась в суд із позовом до Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Вона» про стягнення страхового відшкодування.

В обґрунтування своїх позовних вимог зазначала, що 30 квітня 2014 року між страховиком ПрАТ «СК «Вона» та страхувальником ОСОБА_3 було укладено договір добровільного страхування від вогневих ризиків та ризиків стихійних явищ № ЛВ2/112/0272. Предметом страхування був майновий комплекс страхувальника, пов'язаний з володінням і користуванням житлового будинку за адресою: Львівська область, Буський район, с. Андріївка, вул. Рудка. 21 лютого 2015 року вказаний будинок був пошкоджений пожежею. Відповідно до п. 4.1. договору страхування загальна страхова сума становить 35000,00 грн., а безумовна франшиза 1%. Вважає, що їй повинні виплатити 34650,00 грн. 17 березня 2017 року на її рахунок у ПАТ «Приватбанк» надійшли кошти від страхової компанії в сумі 11650,00 грн. Отже, їй не доплачено 23000,00 грн., які просила стягнути з ПрАТ «СК «ВОНА».

Рішенням Галицького районного суду м. Львова від 30 жовтня 2017 року у позові ОСОБА_3 до Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Вона» - відмовлено.

Рішення суду оскаржила позивач ОСОБА_3.

В апеляційній скарзі зазначає, що оскаржуване рішення є незаконним та необґрунтованим. Покликається на те, що відповідно до п. 5.2.9 договору страхування «страхувальник зобов'язаний скласти кошторис витрат на відновлення майна, ушкодженого в результаті страхової події», а відповідно до п. 7.2.3. договору страхування страховик відшкодовує збитки на підставі кошторису витрат по відновленню (калькуляції збитку). Як вбачається із вказаних норм, страхувальник зобов'язаний скласти кошторис витрат на відновлення майна. Проте, суд не врахував цих норм, і вважав, що застрахована особа повинна подати звіт про оцінку майна, що відповідає вимогам Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та оціночну діяльність». Однак, такий висновок суду не ґрунтується на законі.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 20 Закону України "Про страхування» страховик зобов'язаний «протягом двох робочих днів, як тільки стане відомо про настання страхового випадку, вжити заходів щодо оформлення всіх необхідних документів для своєчасного здійснення страхової виплати або страхового відшкодування страхувальнику».

Відповідно до ст. 25 Закону України «Про страхування» здійснення страхових виплат і виплата страхового відшкодування проводиться страховиком згідно з договором страхування на підставі заяви страхувальника (його правонаступника або третіх осіб, визначених умовами страхування) і страхового акта (аварійного сертифіката), який складається страховиком або уповноваженою ним особою (аварійним комісаром) у формі, що визначається страховиком.

Як вбачається із вказаних норм, обов'язок визначити розмір збитку покладається на страховика.

Тому, нею подано до страхової компанії кошторис витрат на відновлення майна, ушкодженого пожежею,а страховик повинен був перевірити ці витрати, і виплатити суму страхового відшкодування. Якщо страховик вважав, що кошторис витрат не_відповідає фактичним збиткам, то вона мала право за власний рахунок провести експертизу. Оскільки страховик не оспорював розмір запропонованих нею витрат на відшкодування збитків, не залучав експертів чи аварійного комісара, тому розмір збитків вона вважала встановленим.

Крім того, суд не надав оцінки доказам, які надані нею, зокрема заяві ОСОБА_3 від 18.06.15., у якій остання вказує номер карткового рахунку у ПАТ «Приватбанк», а також точну суму заподіяних збитків.

Також, вважає, що суд незаконно відмовив їй у проведенні судової будівельно-технічної експертизи та її виконанню конкретним експертом. 30 жовтня 2017 року в судовому засіданні вона повторно заявила клопотання про проведення судової будівельно-технічної експертизи, однак суд відмовив без зазначення мотивів. Таке рішення суду вважає незаконним.

Просить скасувати оскаржуване рішення та задовольнити її позов.

Представник позивача ОСОБА_4, будучи належним чином повідомленим про час та місце розгляду справи, в судове засідання не з'явився, не повідомивши суд про причини неявки. На переконання колегії суддів матеріалів справи достатньо для розгляду справи по суті, а тому в силу вимог ч.2 ст. 372 ЦПК України колегія суддів вважає за можливе проводити розгляд справи у його відсутності.

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення представника відповідача ОСОБА_2, який заперечив щодо доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з огляду на наступне.

Відповідно до ч.ч. 1-5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення суду відповідає зазначеним вимогам.

Положеннями частини 1 статті 264 ЦПК України передбачено, що під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої виходив з того, що позивачем не надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження завдання матеріальної шкоди саме у розмірі 23000,00 грн..

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

В силу положень ч. 1 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Відповідно до ч.3 та ч.4 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Згідно з ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Статтею 77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Судом встановлено, що 30 квітня 2014 року між ПрАТ «СК «Вона» та ОСОБА_3 було укладено договір добровільного страхування від вогневих ризиків та ризиків стихійних явищ № ЛВ2/112/0272 (а.с.19, 20).

Згідно п.1.1. договору предметом страхування є майновий інтерес страхувальника, що не суперечить чинному законодавству України, повязаний з володінням і користуванням житлового будинку, що розташований за адресою: Львівська область, Буський район, с. Андріївка, вул. Рудка.

Згідно п.2.1.1 страховим випадком за цим договором є знищення або пошкодження застрахованого майна в результаті, зокрема, вогневих ризиків (пожежа, вибух, удар блискавки). Згідно п.4.1., 4.5. загальна страхова сума становить 35000,00 грн. Безумовна франшиза, визначена від загальної страхової суми в розмірі 1%. Строк дії договору 1 рік, тобто до 30 квітня 2015 року.

Як вбачається з матеріалів справи, 21 лютого 2015 року, в межах дії договору страхування, будинок за адресою: Львівська область, Буський район, с. Андріївка, вул. Рудка був пошкоджений пожежею, що підтверджується актом про пожежу (а.с.21).

Згідно довідки від 23 лютого 2015 року № 14/167, виданої Буським районним відділом Головного управління Державної служби надзвичайних ситуацій України у Львівській області ймовірною причиною пожежі є коротке замикання електромережі внаслідок пориву сильного вітру (а.с.22).

23 лютого 2015 року ПрАТ «СК «Вона» повідомлено про настання страхового випадку.

З матеріалів справи також вбачається, що ПрАТ «СК «Вона» скерувала ОСОБА_3 листи № 354 від 05 червня 2015 р. (а.с.35) та №898 від 31 серпня 2016 року (а.с.37), в яких просила надати заяву на виплату з вказанням реквізитів, розміром завданих збитків та сертифікат субєкта оціночної діяльності та/або кваліфікаційне свідоцтво оцінювача.

16 березня 2017 року ОСОБА_5 звернувся до ПрАТ «СК «Вона» із заявою, в якій вказав, що причиною пожежі стало загоряння каміну та зазначив приблизні витрати на ремонт застрахованого майна в розмірі 12000,00 грн., але доказів цих витрат не долучив та зазначив, що матеріали для ремонту купувалися у приватних осіб (а.с.10).

Згідно платіжного доручення №1063 від 17 березня 2017 р. ПрАТ «СК «Вона» перерахувала ОСОБА_3 11650,00 грн. страхового відшкодування, тобто від 12 тис. грн. страхова компанія вираховувала франшизу в розмірі 1% (в сумі 350,00 грн.)(а.с.40).

Так, відповідно до положень ст. 979 ЦК України, ст. 16 Закону України "Про страхування" за договором страхування одна сторона (страховик) зобов'язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов'язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору.

Згідно з ст. 8 Закону України "Про страхування" страховий ризик - певна подія, на випадок якої проводиться страхування і яка має ознаки ймовірності та випадковості настання.

Страховий випадок - подія, передбачена договором страхування або законодавством, яка відбулася і з настанням якої виникає обов'язок страховика здійснити виплату страхової суми (страхового відшкодування) страхувальнику, застрахованій або іншій третій особі.

Згідно з абз.1 ст.9 Закону України "Про страхування" страхова сума - грошова сума, в межах якої страховик відповідно до умов страхування зобов'язаний провести виплату при настанні страхового випадку.

Позовні вимоги про стягнення 23000 грн., позивачка мотивувала актом про пожежу та кошторисною документацією, з якої вбачається, що розмір збитків становить 46429 грн..

Суд першої інстанції обґрунтовано відхилив посилання позивача на кошторисну документацію, оскільки такі не містять розміру прямого збитку, тобто розміру витрат, підтверджених належними доказами, які позивач зробив для усунення завданої шкоди.

Доводи апелянта щодо відмови позивачу у задоволенні повторного клопотання про проведення судової будівельно-технічної експертизи, колегія суддів вважає необґрунтованим, оскільки судом призначалась аналогічна експертиза, однак не була оплачена позивачем, а також в частині доручення такої експертизи судовому експерту ОСОБА_6 ухвалою Галицького районного суду м.Львова від 05 .07.2017р. вже було відмовлено(а.с.67)

Згідно ч.3 ст.367 ЦПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції, з причин, що обєктивно не залежали від нього.

Оскільки, виняткові випадки за яких апелянт не подав докази відсутні, а також зважаючи на те, що із Висновку Експерта №04/18 будівельно-технічної експертизи по листу від гр..ОСОБА_3 та згідно договору №04/18 від 07 березня 2018р., укладеного між судовим експертом ФОП ОСОБА_6 вбачається, що відбувся ремонт на який було потрачено приблизно 12000грн., а спірний будинок не знаходиться у стані, який був на дату заподіяння шкоди, а саме 21.02.2015р., а відтак на підставі ч.4 ст.106 ЦПК України, висновок експерта наданий Апелянтом до розгляду Апеляційним судом не приймається.

Із врахуванням наведеного та зважаючи на те, що належних та допустимих доказів на підтвердження збитків в сумі 46429,00 грн., завданих внаслідок пожежі позивачем не надано, відтак, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позову ОСОБА_3

Судом правильно встановлені фактичні обставини справи, вірно застосовано матеріальний закон та дотримана процедура розгляду, передбачена ЦПК України, а тому колегія суддів не вбачає підстав для скасування рішення суду.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п.1 ч.1 374, 375, 381 - 384 ЦПК України, колегія суддів,-

п о с т а н о в и л а:

апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Галицького районного суду м. Львова від 30 жовтня 2017 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складено 13.06.2018 року.

Головуючий: О.М.Ванівський

Судді: Р.П. Цяцяк

ОСОБА_7