Постанова

Іменем України

23 травня 2018 року

м. Київ

справа № 459/4324/14-ц

провадження № 61-4321св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Хопти С. Ф.,

суддів: Білоконь О. В., Гулька Б. І., Синельникова Є. В., Черняк Ю. В. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1,

відповідач - ОСОБА_2,

треті особи: ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Сихівського районного суду м. Львова від 28 жовтня 2015 року у складі судді Борейка С. В. та ухвалу Апеляційного суду Львівської області від 11 квітня 2016 року у складі колегії суддів: Кабаля І. І., Монастирецького Д. І., Шумської Н. Л.,

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2014 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2, треті особи: ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, про стягнення суми боргу за договором найму житла.

Позовні вимоги мотивовано тим, що позивачу на праві приватної власності належить квартира АДРЕСА_1, що підтверджується свідоцтвом про право власності на квартиру від 08 жовтня 2001 року НОМЕР_1.

24 жовтня 2013 року між нею та ОСОБА_2 укладено короткостроковий договір найму житла (указаної вище квартири). Згідно з пунктом 8 договору вартість користування квартирою становить 500 доларів США на місяць за курсом Національного банку України (далі - НБУ) на день розрахунку, які наймач зобов'язався оплатити разовим платежем у термін з 01 серпня 2014 року по 01 вересня 2014 року у розмірі 4 500 доларів США за курсом НБУ на день проведення розрахунку.

Оскільки свого зобов'язання за указаним договором відповідач не виконав, ОСОБА_1, уточнивши позовні вимоги, просила стягнути з ОСОБА_2 97 712,61 грн, з яких 94 881,99 грн - основний борг, 2 792,37 грн - пеня, 38,25 грн - 3 % річних від суми несплаченого платежу.

Рішенням Сихівського районного суду м. Львова від 28 жовтня 2015 року позов ОСОБА_1 задоволено. Стягнуто з ОСОБА_2, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_2, який проживає за адресою: АДРЕСА_3, на користь позивача ОСОБА_1 97 712,61 грн, з яких: основний борг - 94 881,99 грн, 2 792,37 грн - пеня та 38,25 грн - 3 % річних.

Рішення суду мотивовано тим, що внаслідок невиконання ОСОБА_2 передбаченого умовами договору найму житла від 24 жовтня 2013 року зобов'язання зі сплати грошових коштів за користування квартирою, що належить позивачу на праві власності, з відповідача разом з основним боргом підлягають стягненню пеня та 3 % річних відповідно до вимог частини другої статті 625 ЦК України.

Ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 11 квітня 2016 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Ухвалу апеляційного суду мотивовано тим, що відповідач ухиляється від виконання своїх зобов'язань за договором найму житла, зокрема, у встановлений пунктом 8 цього договору строк - з 01 серпня 2014 року по 01 вересня 2014 року - не сплатив грошові кошти за користування квартирою АДРЕСА_1, що належить ОСОБА_1 на праві власності. При цьому апеляційний суд послався на норми статей 526, 638, 810, 811, 825 ЦК України.

У касаційній скарзі, поданій у травні 2016 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_2 просить оскаржувані судові рішення скасувати та передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції, обґрунтовуючи свою вимогу неправильним застосуванням судами норм матеріального права та порушенням норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що суди попередніх інстанцій, вирішуючи вказаний спір за відсутності відповідача і його представника, не взяли до уваги наявність заяви останнього про перенесення розгляду справи з огляду на поважність причин неявки. Також суд першої інстанції не врахував доводів відповідача про те, що на розгляді у суді знаходиться інший договір, ніж той, що він підписував. Таким чином, рішення ухвалено без належної оцінки доказів у справі та за відсутності у відповідача можливості для їх надання.

Ухвалою від 25 липня 2016 року суддею Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ відкрито касаційне провадження в указаній справі.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 23 листопада 2016 року справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, треті особи: ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, про стягнення суми боргу за договором найму житла призначено до судового розгляду.

Відзивів на касаційну скаргу до суду не надходило.

Статтею 388 ЦПК України в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року, визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Підпунктом 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України, передбачено, що касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

29 січня 2018 року вказану справу передано до Верховного Суду.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду вважає, що касаційна скарга не підлягає задоволенню.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Частиною другою статті 389 ЦПК України визначено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно зі статтями 810, 811 ЦК України за договором найму (оренди) житла одна сторона - власник житла (наймодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (наймачеві) житло для проживання у ньому на певний строк за плату. Договір найму житла укладається у письмовій формі.

Відповідно до частини першої статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Згідно із частиною першою статті 820 ЦК України розмір плати за користування житлом встановлюється у договорі найму житла.

Підстави розірвання договору найму житлового приміщення за ініціативою наймодавця наведені у статті 825 ЦК України та цей перелік є вичерпним.

Відповідно до статті 526 ЦК України зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Судами встановлено, що квартира АДРЕСА_1 належить ОСОБА_1 на підставі свідоцтва про право власності на квартиру від 08 жовтня 2001 року НОМЕР_1 (а. с. 9).

24 жовтня 2013 року між ОСОБА_1, з одної сторони, як наймодавцем, та ОСОБА_2, з другої сторони, як наймачем, був укладений договір найму житла, а саме: квартири АДРЕСА_1, строком з 25 жовтня 2013 року по 01 вересня 2014 року (а. с. 5).

Пунктом 5.1.4 вказаного договору передбачено, що наймач зобов'язаний своєчасно і в повному обсязі вносити плату за користування житлом і плату за комунальні послуги.

Відповідно до пункту 8 зазначеного договору вартість користування квартирою становить 500 доларів США на місяць за курсом НБУ на день розрахунку, які наймач зобов'язується оплатити разовим платежем у термін з 01 серпня до 01 вересня 2014 року у розмірі 4 500 доларів США за курсом НБУ на день проведення розрахунку. У пункті 8.1. договору вказано, що наймач сплачує плату наперед за один місяць у розмірі 500 доларів США за курсом НБУ на день проведення розрахунку.

Пунктами 6 та 6.1 цього договору визначено, що наймачеві надається право вселити в займане ним жиле приміщення ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5

Згідно з пунктом 9 договору наймач несе відповідальність у випадках, передбачених цим договором. Зокрема, у випадку прострочення зі сплати орендних платежів нараховується пеня в розмірі 0,2 % від суми боргу за кожен день прострочення (пункт 9.1.2 договору).

В обґрунтування правомірності позовних вимог позивачем надано суду договір найму житла від 24 жовтня 2013 року, укладений між сторонами у справі, що підтверджується їхніми підписами, та наведено відповідний розрахунок заборгованості за його невиконання відповідачем.

Факт наявності указаної заборгованості та її розмір відповідачем під час розгляду справи не спростовано. Належних доказів на підтвердження того, що між сторонами у справі укладався будь-який інший договір найму квартири, ніж той, що міститься у матеріалах справи, не надано. Тому доводи касаційної скарги про безпідставність позову та необґрунтованість ухвалених судових рішень колегія суддів до уваги не бере.

Також не підлягають задоволенню доводи касаційної скарги щодо неврахування апеляційним судом клопотання представника відповідача про відкладення розгляду справи з огляду на таке.

У судовому засіданні в Апеляційному суді Львівської області 22 лютого 2016 року, в якому було вирішено питання про перенесення розгляду цієї справи на 11 квітня 2016 року, були присутні, зокрема, відповідач ОСОБА_2 та його представник ОСОБА_6

Про неможливість участі у розгляді справи 11 квітня 2016 року представник відповідача повідомив суд, надіславши клопотання про перенесення розгляду справи у зв'язку з перебуванням його на лікарняному. Разом з цим належних доказів на підтвердження указаного факту він суду не надав.

Посилання у касаційній скарзі на обмеження судом сторони відповідача у праві надати докази у справі не містять посилань на конкретні факти та не вказують на те, якими саме діями суду було зумовлено порушення процесуальних прав відповідача.

Таким чином, доводи касаційної скарги та зміст оскаржуваних судових рішень не дають підстав для висновку про неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої інстанції та апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до положень статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Відповідно до частини першої статті 415 ЦПК України суд касаційної інстанції за наслідками розгляду касаційної скарги приймає постанову відповідно до правил, встановлених статтею 35 та главою 9 розділу III цього Кодексу, з особливостями, зазначеними в статті 416 цього Кодексу.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 415, 416, ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Сихівського районного суду м. Львова від 28 жовтня 2015 року та ухвалу Апеляційного суду Львівської області від 11 квітня 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий С. Ф. Хопта

Судді: О. В. Білоконь

Б.І. Гулько

Є. В. Синельников

Ю.В. Черняк