Номер провадження: 22-ц/785/162/18
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
Доповідач Журавльов О. Г.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12.06.2018 року м. Одеса

Апеляційний суд Одеської області у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого - Журавльова О.Г.,

суддів: Комлевої О.С., Кравця Ю.І.,

за участю секретаря Бєляєвої А.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті ОСОБА_1 цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особа публічне акціонерне товариство «Марфін Банк» (правонаступник товариство з обмеженою відповідальністю «Шор Хаус»), про стягнення грошових коштів та за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3, за участю третьої особи публічного акціонерного товариства «Марфін Банк» (правонаступник товариство з обмеженою відповідальністю «Шор Хаус»), про стягнення грошових коштів, за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Київського районного суду м. Одеси від 24 квітня 2017 року (суддя Куриленко О.М.),

встановив:

У вересні 2015 року ОСОБА_2 звернулась до суду з вказаним позовом, просила суд стягнути з ОСОБА_3 на її користь грошову суму у розмірі 230 000 дол. США в якості боргу за кредитним договором № 366/F від 09 березня 2006 року, а також стягнути судові витрати, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що 09 березня 2006 року між ВАТ «Морський транспортний банк» (який в подальшому був перейменований в ПАТ «Марфін Банк») та ОСОБА_3 був укладений кредитний договір №366/F, за яким вона виступила поручителем.

У липні 2013 року у звязку з недопущенням прострочення виплат за вказаним кредитним договором вона сплатила ВАТ «Морський транспортний банк» грошову суму у розмірі 230 000 дол. США.

В червні 2015 року ОСОБА_2 звернулась до відповідача з проханням відшкодувати їй сплачені грошові кошти, однак останній відмовився в їх поверненні.

01 вересня 2015 року ОСОБА_4 звернулась до суду з позовом, який в подальшому уточнила, просила суд ухвалити рішення, яким стягнути з ОСОБА_3 на її користь грошову суму у розмірі 1 171 329, 02 дол. США в якості боргу за кредитним договором №366/F від 09 березня 2006 року та договором поруки №2313-С від 09.03.2006 року, а також стягнути судові витрати. В обґрунтування заявлених вимог ОСОБА_4 посилається на те, що 09 березня 2006 року між ВАТ «Морський транспортний банк» та ОСОБА_3 був укладений кредитний договір №366/F, за яким вона виступила поручителем.

Позивач зазначає, що в період з 2010 по 2014 роки у звязку з недопущенням прострочення виплат за вказаним кредитним договором вона сплатила ВАТ «Морський транспортний банк» грошову суму у розмірі 1 171 329, 02 дол. США. Також позивач вказує на те, що в травні - червні 2015 року вона звернулась до відповідача з проханням відшкодувати їй сплачені грошові кошти, однак останній відмовився в їх поверненні.

Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 26.07.2016 року вказані справи були обєднані в одне провадження.

Рішенням Київського районного суду міста ОСОБА_1 від 24 квітня 2017 року позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особа ПАТ «Марфін Банк» задоволено. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 230 000 дол. США, що за офіційним курсом НБУ станом на день ухвалення рішення (100 дол. США = 2667.3697 гривень) становить 6 134 100 гривень в якості боргу за кредитним договором №366/F від 09 березня 2006 року та договором поруки №2314-С від 09.03.2006 року. Вирішено питання судових витрат.

Позовні вимоги ОСОБА_4 задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 578 106, 32 дол. США, що за офіційним курсом НБУ станом на день ухвалення рішення (100 дол. США = 2667.3697 гривень) становить 15 418 095, 60 гривень в якості боргу за кредитним договором №366/F від 09 березня 2006 року та договором поруки №2313-С від 09.03.2006 року. Вирішено питання судових витрат. В іншій частині у задоволенні позову відмовлено.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_2 та частково ОСОБА_4 суд першої інстанції виходив з їх доведеності та обґрунтованості.

Зазначене рішення суду оскаржує в апеляційному порядку ОСОБА_3 В скарзі з посиланням на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права ставиться питання про скасування судового рішення та ухвалення нового рішення про відмову позивачам у задоволенні позовів.

Основними доводами апеляційної скарги є недоведеність позивачами належними доказами своїх позовних вимог, а також посилання на недійсність договору кредиту, який був наданий в іноземній валюті.

На вказану апеляційну скаргу представником позивачів ОСОБА_5 був поданий відзив, яким він заперечує проти задоволення апеляційної скарги, посилаючись на її необґрунтованість.

Апелянт в судове засідання не зявився. Про дату, час і місце розгляду справи в апеляційному суді повідомлявся належним чином.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Ухвалою апеляційного суду від 28.02.2018 року замінено третю особу по справі - публічне акціонерне товариство «Марфін Банк» правонаступником - товариством з обмеженою відповідальністю «Шор Хаус».

Вивчивши матеріали справи, заслухавши суддю доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення в межах позовних вимог, доводів апеляційної скарги та заперечень на неї викладених у відзиву, судова колегія вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно ч. 1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; 8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Відповідно до ч. 1-3 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що обєктивно не залежали від нього.

Згідно ст. 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне зясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до ч. 1 ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом встановлено, матеріалами справи підтверджено, що 09 березня 2006 року між ВАТ «Морський транспортний банк» та ОСОБА_3 було укладено кредитний договір №366/F, згідно умов якого банк зобовязався надати позичальнику кредит у вигляді кредитної лінії на суму 2 500 000, 00 дол. США на придбання нежилих підвальних приміщень №501 та нежилих приміщень першого поверху №501, розташованих за адресою м. Одеса, пров. Красний, буд. 1, з 09 березня 2006 року і терміном погашення до 09 березня 2013 року включно, із сплатою 14% річних за фактичний період користування кредитом (із розрахунку 360 календарних днів в році) від фактичної суми заборгованості за кредитом, а позичальник зобовязується на умовах, в розмірі та в строки, встановлені в цьому договорі, повернути банку кредит, сплатити відсотки зам користування кредитом, а також сплатити комісії, пені та штрафи, які передбачені умовами цього договору (т.1 а.с.4-7).

В подальшому, до вищевказаного кредитного договору між ВАТ «Морський транспортний банк» та ОСОБА_3 було укладено: додаткову угоду №1 від 31 серпня 2007 року (т.2 а.с.242); додаткову угоду №2 від 22 лютого 2010 року (т.2 а.с. 243-245); додаткову угоду №3 від 23 липня 2010 року (т.2 а.с.123-127); додаткову угоду №4 від 20 листопада 2012 року (т.2 а.с.248-249).

В забезпечення виконання даного кредитного договору №366/F, 09 березня 2006 року між ВАТ «Морський транспортний банк» з однієї сторони, ОСОБА_2 з другої сторони та ОСОБА_3 з третьої сторони було укладено договір поруки №2314-С (т.1а.с. 8).

Згодом між ВАТ «Морський транспортний банк» з однієї сторони, ОСОБА_2 з другої сторони та ОСОБА_3 з третьої сторони було укладено додаткову угоду №1 від 22 лютого 2010 року (т.3 а.с.6) та додаткову угоду №2 (т.3 а.с.7).

Відповідно до п. 1.1 договору поруки ОСОБА_2 зобовязалась перед ВАТ «Морський транспортний банк» відповідати за виконання зобовязань ОСОБА_3 за кредитним договором №366/F від 09 березня 2006 року.

Пунктом 2.1. договору поруки передбачено, що поручитель відповідає перед кредитором по зобовязаннях, що випливають з кредитного договору солідарно з боржником і в повному обсязі (у тому числі, по заборгованості за кредитом, відсотками, збиткам, неустойці) усім своїм майном та коштами, на які у відповідності із чинним законодавством України може бути звернене стягнення.

Згідно п. 2.2 договору при невиконанні (або частковому невиконанні) боржником своїх зобовязань за кредитним договором у терміни, що зазначені у кредитному договорі, поручитель зобовязується здійснити погашення заборгованості за кредитом, відсотків, інших сум, що боржник має сплатити за кредитним договором, у дводенний термін із дня предявлення до нього вимоги Кредитором, або повідомлення боржником про неможливість сплати зазначених сум.

Відповідно до п. 3.1 договору у разі прострочення виконання поручителем зобовязань по цьому договору він сплачує кредитору пеню, що розраховується у валюті кредиту, в розмірі 0,3% від суми простроченого платежу за кожний день прострочення.

Крім того, згідно п. 4.1 договору поруки після повного виконання поручителем зобовязань по цьому договору поручитель набуває прав вимоги до боржника і кредитор передає документи, що підтверджують ці права.

В забезпечення виконання кредитного договору №366/F, 09 березня 2006 року між ВАТ «Морський транспортний банк» з однієї сторони, ОСОБА_4 з другої сторони та ОСОБА_3 з третьої сторони було укладено договір поруки №2313-С (т.3 а.с.1-2).

Також, між ВАТ «Морський транспортний банк» з однієї сторони, ОСОБА_4 з другої сторони та ОСОБА_3 з третьої сторони було укладено додаткову угоду №1 від 22 лютого 2010 року (т.3 а.с.3) та додаткову угоду №2 від 23 липня 2010 року (т.3 а.с.4-5).

Відповідно до п. 1.1 даного договору ОСОБА_2 зобовязалась перед ВАТ «Морський транспортний банк» відповідати за виконання зобовязань ОСОБА_3 за кредитним договором № 366/F від 09 березня 2006 року.

Пунктом 2.1. договору поруки передбачено, що поручитель відповідає перед кредитором по зобовязаннях, що випливають з кредитного договору солідарно з боржником і в повному обсязі (у тому числі, по заборгованості за кредитом, відсотками, збиткам, неустойці) усім своїм майном та коштами, на які у відповідності із чинним законодавством України може бути звернене стягнення.

Згідно п.2.2 договору при невиконанні (або частковому невиконанні) боржником своїх зобовязань за кредитним договором у терміни, що зазначені у кредитному договорі, поручитель зобовязується здійснити погашення заборгованості за кредитом, відсотків, інших сум, що боржник має сплатити за кредитним договором, у дводенний термін із дня предявлення до нього вимоги кредитором, або повідомлення Боржником про неможливість сплати зазначених сум.

У відповідності до п. 3.1 договору у разі прострочення виконання поручителем зобовязань по цьому договору він сплачує кредитору пеню, що розраховується у валюті кредиту, в розмірі 0,3% від суми простроченого платежу за кожний день прострочення.

Згідно п. 4.1 договору поруки після повного виконання поручителем зобовязань по цьому договору поручитель набуває прав вимоги до боржника і кредитор передає документи, що підтверджують ці права.

З матеріалів справи вбачається, що 18 липня 2013 року позивачем ОСОБА_2, як поручителем, було сплачено грошові кошти в розмірі 230 000 дол. США в якості погашення боргу за кредитним договором №366/F від 09 березня 2006 року, що підтверджується квитанцією №ТТ (т.1 а.с.9) та меморіальним валютним ордером №6 040 від 18.07.2013 року (т.1 а.с.60).

Також позивачем ОСОБА_4 у відповідності до договору поруки №2313-С від 09.03.2006 року було сплачено 1 171 329, 02 дол. США в якості боргу за кредитним договором №366/F від 09 березня 2006 року, що підтверджується дублікатами квитанцій: №1 від 29.03.2010 року; №5345 від 12.04.2010 року; №1 від 13.04.2010 року; №5 від 30.04.2010 року; №1 від 27.05.2010 року; №0001 від 30.06.2010 року; №01 від 29.07.2010 року; №2 від 27.08.2010 року; №1 від 29.09.2010 року; №1 від 29.10.2010 року; №1 від 26.11.2010 року; №04 від 29.12.2010 року; заявою на переказ готівки б/н від 28.01.2011 року; дублікатами квитанцій: 01 від 25.02.2011 року; №1 від 25.03.2011 року; №31 від 27.04.2011 року;№05 від 30.05.2011 року; №24 від 30.06.2011 року; №28 від 27.07.2011 року; №22 від 31.08.2011 року; №1 від 30.09.2011 року; №1 від 31.10.2011 року; заявами на переказ готівки: №ТТ від 29.11.2011 року; №ТТ від 16.12.2011 року; №ТТ від 27.12.2011 року; №ТТ від 31.01.2012 року; №ТТ від 28.02.2012 року; №ТТ від 26.03.2012 року; №ТТ від 27.04.2012 року; №ТТ від 30.05.2012 року; №ТТ від 02.07.2012 року; №ТТ від 31.07.2012 року; №ТТ від 28.08.2012 року; №ТТ від 26.09.2012 року; №ТТ від 30.10.2012 року; №ТТ від 20.11.2012 року; №ТТ від 30.11.2012 року; №ТТ від 13.12.2012 року; №ТТ від 27.12.2012 року; №ТТ від 31.01.2013 року; №ТТ від 28.02.2013 року; №ТТ від 29.03.2013 року; №ТТ від 30.04.2013 року; №ТТ від 28.12.2013 року; №ТТ від 26.06.2013 року; №ТТ від 30.07.2013 року; №ТТ від 13.11.2013 року; №ТТ від 20.12.2013 року; №ТТ від 17.01.2014 року; №ТТ від 22.01.2014 року; №ТТ від 27.01.2014 року; №ТТ від 27.02.2014 року, оригінали яких були оглянуті в судовому засіданні (т.2 а.с. 190-241).

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 03 червня 2016 року по справі №520/5468/15-ц було стягнуто з ОСОБА_3 та ОСОБА_4 солідарно на користь ПАТ «Марфін Банк» заборгованість за кредитним договором №366/F від 09.03.2006 року в сумі 127 564, 70 дол. США та 241 626, 20 гривень.

Стягнуто з ОСОБА_3 та ОСОБА_2 солідарно, на користь ПАТ «Марфін Банк» заборгованість за Кредитним договором № 366/F від 09.03.2006 року в сумі 127 564, 70 дол. США та 241 626, 20 гривень.

Таким чином, судом встановлено, що відповідачем умови кредитного договору порушувались, з 2010 року заборгованість за кредитом ним не сплачувалась, що свідчить про неналежне виконання умов цього договору.

В судовому засіданні банком було визнано та підтверджено той факт, що ОСОБА_2 та ОСОБА_4 сплатили грошову суму у розмірі 230 000 дол. США та 1 171 329, 02 дол. США в якості погашення боргу за кредитним договором № 366/F від 09 березня 2006 року.

Відповідно до ст. 526, 525 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов'язання або зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до ст. 599 ЦК України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином, тобто зобов'язання за кредитним договором припиняється лише виконанням, проведеним відповідно до умов договору, а саме: поверненням кредиту та сплаті відсотків за користування кредитом у строки, в розмірі та валюті, передбаченими в Кредитному договорі.

Згідно ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Стаття 546 ЦК України встановлює види забезпечення виконання зобов'язання та зазначає, що виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. Договором або законом можуть бути встановлені інші види забезпечення виконання зобов'язання.

Відповідно до умов договорів поруки поручитель несе солідарну відповідальність з позичальником перед банком за виконання умов основного зобов'язання всім належним йому майном та грошовими коштами.

Згідно ст. 554 ЦК України у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки. Особи, які спільно дали поруку, відповідають перед кредитором солідарно, якщо інше не встановлено договором поруки.

Відповідно до ч. 1 ст. 543 ЦК України у разі солідарного обов'язку боржників (солідарних боржників) кредитор має право вимагати виконання обов'язку частково або в повному обсязі як від усіх боржників разом, так і від будь-кого з них окремо.

Солідарні боржники залишаються зобов'язаними доти, доки їхній обов'язок не буде виконаний у повному обсязі, на підставі п. 2 ч. 2ст. 543 ЦК України.

Згідно ч. 4 ст. 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя. Якщо строк основного зобов'язання не встановлений або встановлений моментом пред'явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред'явить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки.

В силу ст. 556 ЦК України, до поручителя, який виконав зобов'язання, забезпечене порукою, переходять усі права кредитора в цьому зобовязанні, в тому числі й ті, що забезпечували його виконання.

Отже, ст. 556 ЦК України передбачено правовий механізм перекладення на боржника матеріальних витрат поручителя, понесених ним у зв'язку із виконанням договору поруки. Вирішення вказаного питання впливає на можливість застосування загальних правил стосовно заміни кредитора у зобов'язанні, сформульованих у ст.ст. 514, 516-518 ЦК України.

Ґрунтуючись на положеннях ст. 514 ЦК України, до поручителя переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав.

Згідно ст. 518 ЦК України боржник має право висувати проти вимоги поручителя як правонаступника кредитора, заперечення, які він мав проти первісного кредитора.

Тобто до поручителя переходять: 1) права кредитора, що випливають із основного зобов'язання; 2) права, що забезпечували виконання основного зобов'язання, до яких можна віднести зокрема поруку (якщо основне зобов'язання було забезпечене кількома поручителями). Крім прав, які отримує поручитель у випадку виконання зобов'язань, за ним слід визнати самостійні права, що ґрунтуються на загальних положеннях цивільного законодавства, зокрема право на стягнення неустойки.

Оскільки позивачами ОСОБА_2 та ОСОБА_4 було частково виконано зобов'язання відповідача ОСОБА_3 за кредитним договором №366/F від 09 березня 2006 року, до ОСОБА_2 та ОСОБА_4, як до поручителів, які виконали зобов'язання, перейшли права кредитора ВАТ «Морський транспортний банк», правонаступником якого є ПАТ «Марфін банк» за кредитним договором №366/F від 09 березня 2006 року на суму 230 000 дол. США, та 1 171 329, 02 дол. США, відповідно, суд першої інстанції, з'ясувавши обставини справи та давши належну оцінку зібраним доказам, дійшов до обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_2 та частково ОСОБА_4 Вказані висновки суду відповідають зібраним у справі доказам, яким судом дана належна оцінка, правильно визначена юридична природа правовідносин що виникли і закон, який їх регулює, а доводи апеляційної скарги про порушення прав апелянта є необґрунтованими та не спростовують висновків суду першої інстанції, обґрунтовано викладених в мотивувальної частині оскаржуваного рішення.

Доказів, які б спростовували встановлені обставини, апелянтом до суду апеляційної інстанції не надані.

Посилання апеляційної скарги на пропуск строку позовної давності відносно вимог ОСОБА_2 є безпідставними, оскільки спірним кредитним договором не передбачено, що грошові кошти надавалися на споживчі цілі, тому до даних правовідносин не підлягають застосуванню норми Закону України «Про захист справ споживачів».

Враховуючи, що апелянтом не надано обґрунтованих доводів в якості заперечень щодо вимог ОСОБА_2 про стягнення на її користь грошової суми у розмірі 230 000 дол. США в якості боргу за кредитним договором №366/F від 09 березня 2006 року, позовні вимоги заявлені в межах трирічного строку позовної давності, є доведеними та обґрунтованими.

Крім того, вимоги позивача ОСОБА_4 в частині стягнення боргу з відповідача ОСОБА_3 за заявами на переказ готівки: №ТТ від 26.09.2012 року; №ТТ від 30.10.2012 року; №ТТ від 20.11.2012 року; №ТТ від 30.11.2012 року; №ТТ від 13.12.2012 року; №ТТ від 27.12.2012 року; №ТТ від 31.01.2013 року; №ТТ від 28.02.2013 року; №ТТ від 29.03.2013 року; №ТТ від 30.04.2013 року; №ТТ від 28.12.2013 року; №ТТ від 26.06.2013 року; №ТТ від 30.07.2013 року; №ТТ від 13.11.2013 року; №ТТ від 20.12.2013 року; №ТТ від 17.01.2014 року; №ТТ від 22.01.2014 року; №ТТ від 27.01.2014 року; № ТТ від 27.02.2014 року, на загальну суму 578 106, 32 дол. США є законними та обґрунтованими, заявлені в межах строку позовної давності, тому підлягають задоволенню.

Доводи апеляційної скарги стосовно недоведеністю позивачами належними доказами своїх позовних вимог, а також посилання на недійсність договору кредиту, який був наданий в іноземній валюті є безпідставними та не спростовують висновків суду першої інстанції, обґрунтовано викладених в мотивувальної частині оскаржуваного рішення.

Інші докази та обставини, на які посилається апелянт в скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом були дотримані норми матеріального і процесуального права.

Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що оскаржуване судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права. Ухвалюючи рішення у справі, суд першої інстанції повно та всебічно дослідив наявні у справі докази, дав їм належну оцінку, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам ст. ст. 263, 375 ЦПК України, підстави для його скасування відсутні.

Суди розглядають цивільні справи відповідно до вимог ст. 13 ЦПК України, тобто в межах заявлених вимог та на підставі наданих сторонами доказів.

Згідно ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановленим цим кодексом.

Таким чином колегія суддів вважає, що суд першої інстанції розглянув справу відповідно до ст. 13 ЦПК України: за зверненням фізичних осіб, в межах заявлених ними вимог та на підставі наданих ними доказів, доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Керуючись ст. ст. 268, п. 1 ч. 1 ст. 374, 375, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Київського районного суду м. Одеси від 24 квітня 2017 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення.

Повний текст Постанови складено 13 червня 2018 року.

Головуючий О.Г.Журавльов

Судді О.С.Комлева

ОСОБА_6