ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 червня 2018 року Апеляційний суд міста Києва в складі колегії суддів:

судді-доповідача Крижанівської Г.В.,

суддів Оніщука М.І., Шебуєвої В.А.,

при секретарі Лисиці Ю.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві справу за позовом Публічного акціонерного товариства «Родовід Банк» до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на заочне рішення Печерського районного суду м. Києва від 05 червня 2014 року, ухваленого в складі судді Середи К.О.,-

ВСТАНОВИВ:

В березні 2014 року позивач звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Свої вимоги обґрунтував тим, що 10.04.2008 між ВАТ «Родовід Банк» та ОСОБА_2 був укладений кредитний договір №77.1/АА-00732.08.2, відповідно до умов якого банк відкрив позичальнику не відновлювану кредитну лінію на суму 16 560,00 доларів США, зі сплатою 12,50 % річних.

20.10.2008 між сторонами укладено додаткову угоду до кредитного договору, згідно умов якої ставку збільшено до 16 % річних.

10.04.2008 для забезпечення повного та своєчасного виконання позичальником своїх зобов'язань за кредитним договором, між банком та ОСОБА_3 був укладений договір поруки.

Враховуючи, що позичальником не були виконанні взяті на себе зобов'язання щодо повернення кредиту, станом на 03.01.2014, у нього утворилась заборгованість, яка складається з: заборгованості за кредитом в розмірі 15 181,00 доларів США, заборгованості за відсотками в розмірі 40,57 доларів США, пені в сумі 3 322 637, 63 грн., 3% річних в розмірі 17 057, 46 грн.

Відтак просив стягнути вказаний розмір заборгованості солідарно з ОСОБА_2 та ОСОБА_3

Справа № 757/4299/14-ц
№ апеляційного провадження: 22-ц/796/4416/2018
Головуючий у суді першої інстанції: Середа К.О. .
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Крижанівська Г.В.
Заочним рішенням Печерського районного суду м. Києва від 05.06.2014 позов задоволено. Стягнуто з ОСОБА_2 та з ОСОБА_3 у солідарному порядку на користь ПАТ «Родовід Банк» заборгованість за кредитом № 77.1/АА-00732.08.2 від 10.04.2008 у сумі 15 221, 57доларів США (тіло кредиту та відсотки), 3 339 695, 09 грн. (пеня та 3% річних), 3 654грн. судових витрат.

Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 19.02.2018 відмовлено в задоволенні заяви ОСОБА_3 про перегляд заочного рішення.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду, ОСОБА_3 подала апеляційну скаргу, мотивуючи її тим, що судом першої інстанції було порушено норми процесуального права та неправильно застосовано норми матеріального права.

Вказувала, що 20.10.2008 банк та ОСОБА_2 уклали додаткову угоду до кредитного договору, якою збільшено процентну ставку за кредитним договором, без згоди поручителя. Посилалася на положення ст. 559 ЦК України та вважала, що у зв'язку із збільшенням обсягу відповідальності без згоди поручителя, порука для неї, як для поручителя, припинилася.

Також зазначала, що оскільки позов було подано до суду 28.02.2014, тобто через чотири роки після здійснення позичальником останнього платежу, суду необхідно застосувати додатково ч. 4 ст. 559 ЦК України.

Звертала увагу суду на те, що банком не надано жодного належного документу щодо розрахунку заборгованості.

Враховуючи викладене, просила апеляційну скаргу задовольнити, скасувати рішення суду першої інстанції шляхом прийняття постанови про відмову у задоволені позову.

Крім того, наголошувала, що суд не розглянув заяву, подану нею про застосування наслідків спливу позовної давності, яка міститься в уточненій заяві про перегляд заочного рішення та просила розглянути вказану заяву.

В судовому засіданні представник відповідача просив апеляційну скаргу задовольнити з наведених у ній підстав, а також посилався на ч. 1 ст. 559 ЦК України, як додаткову підставу для визнання поруки припиненої.

Представник банку проти доводів апеляційної скарги заперечувала, просила скаргу залишити без задоволення з огляду на її безпідставність, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Інші учасники справи в судове засідання не з'явилися, про час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення в цій частині, заслухавши пояснення учасників справи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, 10.04.2008 між ВАТ «Родовід Банк» та ОСОБА_2 був укладений кредитний договір №77.1/АА-00732.08.2, відповідно до умов якого банк відкрив позичальнику не відновлювану кредитну лінію на суму 16 560,00 доларів США, строком по 10.04.2015, зі сплатою 12,50 % річних (а.с. 6-9).

20.10.2008 між банком та позичальником укладено додаткову угоду до кредитного договору, згідно умов якої процентна ставка встановлена в розмірі 16 % річних (а.с. 16).

10.04.2008 для забезпечення повного та своєчасного виконання позичальником своїх зобов'язань за кредитним договором, між банком та ОСОБА_3 був укладений договір поруки, за змістом якого поручитель зобов'язався солідарно відповідати перед банком у повному обсязі за виконання ОСОБА_2 зобов'язань за кредитним договором (а.с. 17).

Банк свої зобов'язання за договором виконав, надав ОСОБА_2 грошові кошти у розмірі, передбаченому кредитним договором, що підтверджується заявою на видачу готівки №1367_61 від 10.04.2008 (а.с. 25).

З розрахунку заборгованості, наданого банком, станом на 03.01.2014 у позичальника, в результаті невиконання своїх зобов'язань за договором, виникла заборгованість, яка складається з: заборгованості за кредитом в розмірі 15 181,00 доларів США, заборгованості за відсотками в розмірі 40,57 доларів США, пені в сумі 3 322 637, 63 грн., 3% річних в розмірі 17 057, 46 грн. (а.с. 26).

10.02.2014 АТ «Родовід Банк» було направлено лист-вимогу на адреси ОСОБА_2 та ОСОБА_3 щодо погашення заборгованості (а.с. 18-19).

13.02.2014 ОСОБА_3 особисто отримала вказаний лист-вимогу, що підтверджується світлокопією рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення (а.с. 20).

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачі своїх зобов'язань за договором кредиту та договором поруки не виконали, заборгованість за кредитним договором не погасили, а також не з'являлися в судові засідання, не надали письмових заперечень та доказів на спростування доводів банку.

Колегія суддів погоджується з даним висновком суду з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно частини другої статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилась та сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1048 цього кодексу.

За змістом ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Статтею 611 ЦК України передбачено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 553 ЦК України, за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником.

За змістом ст. 554 ЦК України, у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_2 було отримано в ПАТ «Родовід Банк» грошові кошти у розмірі встановленому кредитним договором №77.1/АА-00732.08.2 від 10.04.2008.

За умовами укладеного договору поруки, ОСОБА_3 зобов'язалася перед банком відповідати солідарно в повному обсязі за своєчасне та повне виконання позичальником своїх зобов'язань за кредитним договором. Із умовами договору поруки остання була ознайомлена.

За наявності заборгованості перед банком лист-вимога, що був отриманий ОСОБА_3 особисто, залишився поручителем без уваги.

Таким чином, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про наявність підстав для солідарного стягнення заборгованості з ОСОБА_3, з підстав невиконання вищевказаних договорів.

Доводи апеляційної скарги про те, що 20.10.2008 банк та ОСОБА_2 уклали додаткову угоду до кредитного договору, якою збільшено процентну ставку за кредитним договором, без згоди поручителя, а відтак підлягає застосуванню положення ст. 559 ЦК України колегією суддів відхиляється з огляду на наступне.

Відповідно до частини першої статті 559 ЦК України порука припиняється з припиненням забезпеченого нею зобов`язання, а також у разі зміни зобов`язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності.

До припинення поруки призводять такі зміни умов основного зобов`язання без згоди поручителя, які призвели до збільшення обсягу відповідальності останнього. Збільшення відповідальності поручителя внаслідок зміни основного зобов`язання виникає в разі: підвищення розміру процентів; відстрочення виконання, що призводить до збільшення періоду, за який нараховуються проценти за користування чужими грошовими коштами; установлення (збільшення розміру) неустойки; установлення нових умов щодо порядку зміни процентної ставки в бік збільшення тощо.

Разом з тим, відповідно до п.1.1 договору поруки від 10.04.2008 поручитель зобов'язався відповідати перед банком у повному обсязі за своєчасне та повне виконання зобов'язань ОСОБА_2 за кредитним договором №77.1/АА-00732.08.2 від 10.04.2008, а також усіх додаткових угод, які можуть бути укладені до закінчення строку його дії, що укладені між банком та позичальником.

Виходячи зі змісту вказаного пункту договору, ОСОБА_3 зобов'язалася солідарно відповідати за зобов'язаннями ОСОБА_2 незалежно від того, які умови будуть встановлені додатковими договорами до основного кредитного договору.

В даному випадку поручитель фактично погодилася та прийняла всі істотні умови щодо обсягу відповідальності, ознайомившись та підписавши договір поруки , а відтак не підлягає застосуванню положення ч. 1 ст. 559 ЦК України.

Крім того, не підлягає застосуванню положення ч. 4 ст. 559 ЦК України, яким встановлено, що порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців з дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя, якщо інше не передбачено законом. Якщо строк основного зобов'язання не встановлений або встановлений моментом пред'явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред'явить позову до поручителя протягом одного року з дня укладення договору поруки, якщо інше не передбачено законом.

Так, 13.02.2014 ОСОБА_3 особисто отримала лист-вимогу щодо погашення заборгованості, що підтверджується світлокопією рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення (а.с. 20), а відтак банк пред'явив вимоги до поручителя у встановлений законом строк, в той же час, як поручителем було проігноровано вказану вимогу.

Також не підлягає розгляду питання щодо застосування наслідків пропущення строків позовної давності, оскільки така заява має бути подана до суду першої інстанції.

Відповідно до ч. 1 ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК HYPERLINK &quS ;http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_1822/ed_2012_02_21/T041618.html?pravo=1&qug=;України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Розглядаючи спір, суд першої інстанції в межах доводів позову повно і всебічно дослідив обставини справи, дав належну оцінку доказам, правильно визначив правову природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює, і прийшов до правильного висновку про задоволення позовних вимог, про що ухвалив відповідне рішення.

Доводи скарги цих висновків не спростовують, не впливають на правильність прийнятого судом рішення і, з огляду на вимоги ст. 375 ЦПК України, не можуть бути визнані підставою для його скасування, тому підлягають відхиленню.

Керуючись ст.ст. 268, 367, 374, 375, 381-383 ЦПК України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Заочне рішення Печерського районного суду м. Києва від 05 червня 2014 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повне судове рішення складено 08 червня 2018 року.

Суддя-доповідач

Судді