Справа № 211/278/15-ц
Провадження № 2/211/14/18
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

12 червня 2018 року Довгинцівський районний суд м. Кривого Рогу Дніпропетровської області в складі:

головуючого судді Ткаченко С. В.

при секретарі Польчик Л.В.

у відсутність:

представника позивача (відповідача за зустрічним позовом) ПАТ «ОСОБА_1 Аваль»

відповідача (позивача за зустрічним позовом) ОСОБА_2

представника відповідача (позивача за зустрічним позовом) ОСОБА_2, ОСОБА_3

відповідача за первісним та зустрічним позовом ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кривому Розі цивільну справу за первісним позовом Публічного акціонерного товариства «ОСОБА_1 Аваль» до ОСОБА_2, ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором, за зустрічним позовом ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства «ОСОБА_1 Аваль», ОСОБА_4 про захист прав споживачів, визнання правочинів удаваними та недійсними, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач за первісним позовом звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_4 про стягнення боргу за кредитним договором, посилаючись на такі обставини.

26 серпня 2005 року між Акціонерним поштово-пенсійним банком «Аваль», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «ОСОБА_1 Аваль» та ОСОБА_5 було укладено кредитній договір № 014/0124/24472/73, відповідно до п. 1.1 якого позивач надав ОСОБА_2 кредит у розмірі 8 020,00 доларів США строком з 26.08.2005 р. по 25.08.2010 р., а відповідач ОСОБА_5 зобовязувався сплачувати проценти за користування кредитом у розмірі 12% річних відповідно до графіку погашення кредиту. 17.08.2009 р. між сторонами було укладено додаткову угоду, де збільшено строк кредиту на 60 календарних місяців до 25.08.2015 р.

В забезпечення виконання всіх зобовязань за кредитним договором між банком та ОСОБА_4 було укладено договір поруки № 014/08/11-01/187/05, згідно якого поручитель на добровільних засадах взяв на себе зобовязання перед банком відповідати по зобовязанням ОСОБА_2 в повному обсязі цих зобовязань.

Позивач виконав свої зобовязання, надавши відповідачу ОСОБА_5 грошові кошти, однак ОСОБА_5 не виконує належним чином свої кредитні зобовязання, станом на 08.07.2014 р. сума заборгованості за кредитним договором складає 2 148,10 доларів США (що в еквіваленті за курсом НБУ станом на дату розрахунку становить 25 159,17 грв.), з яких:

-655,11 доларів США, що в еквіваленті становить 7 672,84 грв. непогашена сума кредиту;

-332,93 доларів США, що в еквіваленті становить 3 899,37 грв. несплачені проценти;

-1 160,06 доларів США, що в еквіваленті становить 13 586,96 грв. пеня за порушення строків сплати кредиту та відсотків.

Вказану заборгованість, а також витрати понесені на сплату судового збору в розмірі 251,59 грн. позивач просить стягнути з відповідачів.

ОСОБА_5, в свою чергу, подав до суду 28.05.2015 р. зустрічну позовну заяву, яку в подальшому двічі уточнював, останній раз через свого представника адвоката ОСОБА_3 14.06.2016 року звернувся з уточненою зустрічною позовною заяву до Публічного акціонерного товариства «ОСОБА_1 Аваль» та ОСОБА_4В про захист прав споживачів, визнання правочинів удаваними та недійсними, вказавши, що він є споживачем банківських послуг, які повинен був йому надати позивач за основним позовом, та на правовідносини сторін розповсюджується дія, зокрема, Закону України «Про захист прав споживачів». Цей факт повністю відповідає абзацу 2 пункту 2 Постанови пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду цивільних справ за позовами про захист прав споживачів», який серед іншого передбачає, що відносини, які витікають із договорів про надання фінансово-кредитних послуг для задоволення власних побутових потреб громадян, у тому числі про надання кредитів регулюються положеннями Закону України «Про захист прав споживачів».

Такий спосіб отримання кредиту (в доларах США) позивачу було рекомендовано працівниками відповідача, через те, що за їх словами кредитні ресурси в доларах США коштують дешевше, аніж кредитні ресурси в українській гривні. При цьому працівники відповідача, усвідомлювали той факт, що розрахунки будуть проводитись в українській гривні. Саме через це підписав кредитний договір, в якому в якості засоби платежу було зазначено долари США, а не українські гривні. Проте ніяких доларів США не бачив, на руки йому їх ніхто не давав.

Зазначений вище кредитний договір передбачає, що кредит наданий позивачу в доларах США та розрахунки між ним та відповідачем мають здійснюватись в тій самій валюті. Але насправді, кредитно-заставний договір є удаваним правочином, оскільки його було вчинено з метою приховання іншого правочину, який сторони вчинили в дійсності, а саме було передбачено надання кредиту в національній валюті України - гривні (мова не йде безпосередньо про сам факт надання кредиту).

Проведення розрахунків в доларах США без індивідуальної ліцензії НБУ, якої не мали ані він, ані ПАТ «ОСОБА_1 Аваль», було би порушенням підпункту «г» пункту 4 статті 5 Декрету «Про систему валютного регулювання та валютного контролю», який в свою чергу встановлює, що індивідуальні ліцензії видаються резидентам і нерезидентам на здійснення разової валютної операції на період, необхідний для здійснення такої операції. Індивідуальної ліцензії потребують (в тому числі) операції з використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави.

Таким чином, відповідач, як агент валютного контролю, просто не мав права за законом надавати йому кредит в іноземній валюті для його використання з метою проведення розрахунків іноземною валютою між резидентами України на території України без індивідуальної ліцензії НБУ.

Наведені обставини переконливо свідчать про те, що між ним та відповідачем насправді було укладено кредитний договір в національній валюті України - гривні, що не суперечить законодавству України, але кредитний договір було замасковано під договір кредитування в доларах США, що суперечить положенням Декрету.

Оскільки між ним та відповідачем фактично було укладено договір про наступне надання йому кредиту в національній валюті України - гривні, то відносини між ним та відповідачем мають бути врегульовані саме таким договором.

Укладення вищенаведеного удаваного кредитного договору порушує його права тим, що через значне підвищення курсу долара США до української гривні він повинен би (у випадку отримання коштів) сплачувати значно більшу суму тіла кредиту в гривні та значно більшу суму процентів в гривні, ніж фактично передбачену кредитним договором (у випадку отримання коштів).

Всупереч вимогам законодавства як перед укладенням кредитного договору йому не було повідомлено, так і сам кредитний договір не містить орієнтовану сукупну вартість кредиту, наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними (як приклад, кредитування у гривнях чи в іноземній валюті), тип відсоткової ставки, податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію, переваги та недоліки пропонованих схем кредитування, що призвело до невірного його уявлення щодо обставин правочину, який він вчиняв.

Оскільки оспорюваний правочин повинен бути визнаний недійсним з моменту його укладення, то сторони повинні повернути одна одній все те, що отримано за цим недійсним правочином. Сума переплати, яку повинен банк йому повернути, становить 2942,17 доларів США.

Одночасно підлягає визнанню недійсним укладений між сторонами заставний договір, оскільки він є похідним від основного - кредитного договору. Просить:

-визнати недійсним правочином кредитний договір № 014/0124/24472/73, укладений 26 серпня 2005 року між Публічним акціонерним товариством «ОСОБА_1 Аваль» та ОСОБА_5;

-визнати недійсним договір застави № 014/08/11-01/035/05, укладений 26 серпня 2005 року між Публічним акціонерним товариством «ОСОБА_1 Аваль» та ОСОБА_5;

-визнати недійсним договір поруки №014/08/11-01/187/05 від 26.08.2005р.;

-стягнути з Публічного акціонерного товариства «ОСОБА_1 Аваль» на користь ОСОБА_2 переплату за недійсним кредитним договором в розмірі 2 942,17 доларів США;

-стягнути з Публічного акціонерного товариства «ОСОБА_1 Аваль» на користь ОСОБА_2 суму матеріальних збитків в розмірі 2 000 грн. як витрати на реструктуризацію недійсного кредитного договору;

-стягнути з Публічного акціонерного товариства «ОСОБА_1 Аваль» на користь ОСОБА_2 суму матеріальних збитків в розмірі 7 500 грн. як витрати за користування кредитними коштами ОСОБА_6 через незаконне заволодіння ПАТ «ОСОБА_1 Аваль» страховими виплатами;

-стягнути з Публічного акціонерного товариства «ОСОБА_1 Аваль» на користь ОСОБА_2 300 000 грн. на відшкодування завданої моральної шкоди.

Від представників ПАТ «ОСОБА_1 Аваль» неодноразово надходили заяви про розгляд справи за їх відсутності, свої позовні вимоги підтримують у повному обсязі та на їх задоволенні наполягаюь, зустрічні позовні вимоги не визнають та просять відмовити в їх задоволенні.

ОСОБА_5 до суд не з`явився, його представник адвокат ОСОБА_3 звертався з заявами про розгляд справи за його відсутності та відсутності ОСОБА_2 Проти задоволення первісного позову ПАТ «ОСОБА_1 банк Аваль» заперечує в повному обсязі, та на задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 наполягає та просить його задовольнити.

Відповідач ОСОБА_4 до суду не з'явився, про слухання справи повідомлялася відповідно до ст. 128 ЦПК України.

15.12.2017 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» № 2147-VIII від 03.10.2017 року, яким ЦПК України викладено у новій реакції.

У відповідності до п. 9 п.1 Розділу ХІII Перехідних Положень ЦПК України у новій редакції - справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких порушено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. Таким чином, подальший розгляд цієї справи відбувається за правилами, що передбачені новою редакцією ЦПК України.

Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що первісний позов підлягає задоволенню, а у задоволенні зустрічного позову слід відмовити, з наступних підстав.

Згідно з ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, повязаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно з ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Згідно з ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Судом встановлено, що 26 серпня 2005 року між Акціонерним поштово-пенсійним банком «Аваль» правонаступником якого за всіма правами та обовязками є ПАТ «ОСОБА_1 Аваль », що підтверджується витягом зі Статуту (а.с. 25-27)та ОСОБА_5 було укладено кредитній договір № 014/0124/24472/73 (л.с. 5-6 копія договору).

Відповідно до пунктів 1, 2 кредитного договору, банк надав ОСОБА_2 кредит у розмірі 8 020,00 доларів США строком на 60 місяців з 26.08.2005 р. по 25.08.2010 р. на споживчі цілі, а відповідач ОСОБА_5 зобовязувався сплачувати проценти за користування кредитом у розмірі 12% річних відповідно до графіку погашення кредиту (л.с. 7-8 копія графіку).

В забезпечення виконання всіх зобовязань за кредитним договором між банком та ОСОБА_4 було укладено договір поруки № 014/08/11-01/187/05, згідно якого поручитель ОСОБА_4 на добровільних засадах взяв на себе зобовязання перед банком відповідати по зобовязанням ОСОБА_5 в повному обсязі цих зобовязань, які виникають з умов кредитного договору № 014/0124/24472/73 від 26.08.2005 р. (л.с. 9-10 копія договору поруки).

Згідно з п. 1.3. Договору поруки сторонами було встановлено, що зобовязання Поручителя перед кредитором є безумовними і ніяких інших умов, крім передбачених Договором поруки та Кредитним договором - не потребують.

Відповідно до умов п. 2.1. Договору поруки Поручитель зобовязався, що у випадку невиконання Боржником взятих на себе зобовязань по Кредитному договору, Поручитель несе солідарну відповідальність перед Кредитором у тому ж обсязі, що і Боржник, включаючи сплату основаного боргу за Кредитним договором, нарахованих відсотків за користування кредитом та неустойки.

Згідно з умовами п. 3.2. Договору поруки сторони встановили, що у випадку невиконання або неналежного виконання Боржником взятих на себе зобовязань по Кредитному договору, Поручитель і Боржник несуть солідарну відповідальність перед Кредитором на всю суму заборгованості, встановленому на момент подання позовної вимоги

Проте, всупереч вимогам п. 5.1. Кредитного договору Позичальник не виконав взяті на себе договірні зобовязання, а саме: не здійснював щомісячно погашення кредитної заборгованості згідно Графіку погашення кредиту та відсотків за кредитом.

Відповідно до умов п. 6.5. Кредитного договору Кредитор має право вимагати дострокового погашення Позичальником заборгованості за кредитом, нарахувати проценти за користування кредитом, неустойки, відшкодування збитків у випадках невиконання Позичальником умов договору та/або договорів застави/іпотеки, інших договорів, що забезпечують погашення кредиту, та в інших випадках, передбачених Кредитним договором.

Згідно з п. 8.1. Кредитного договору договір набуває чинності з часу надання Позичальнику Кредитних коштів (частини коштів) та діє до повного погашення кредитної заборгованості (суми кредиту, відсотків за користування, штрафів та пені).

Кредитний договір № 014/0124/24472/73 від 26 серпня 2005 року та Договір поруки № 014/08/11-01/187/05 від 26 серпня 2005 року підписані сторонами, що свідчить про те, що сторони на момент підписання договорів досягли згоди щодо всіх істотних умов укладених між ними договорів.

Позивач виконав свої зобовязання, надавши відповідачу ОСОБА_5 грошові кошти, про що свідчить меморіальний ордер від 26.08.2005 р.

В постанові Верховного суду України у справі за № 6-145цс14 від 24 вересня 2015 року висловлена така правова позиція: грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом.

У силу положень статей 192, 533 ЦК України та статті 5 Декрету Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 "Про систему валютного регулювання і валютного контролю" вирішуючи спір про стягнення боргу за кредитним договором в іноземній валюті, суд повинен установити наявність в банку ліцензії на здійснення операцій з валютними цінностями, а встановивши вказані обставини,- стягнути грошову суму в іноземній валюті.

Якщо в зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті в гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Згідно п.12 постанови № 5 Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року "Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин" у разі якщо кредит правомірно наданий в іноземній валюті та кредитодавець (позивач) просить стягнути кошти в іноземній валюті, суд у резолютивній частині рішення зазначає про стягнення таких коштів саме в іноземній валюті, що відповідає вимогам частини третьої статті 533 ЦК України. Разом із тим як за пред'явлення позову, так і при його вирішенні судом, ціна якого визначається в іноземній валюті, судовий збір сплачується позивачем або стягується судом у гривнях із урахуванням офіційного курсу гривні до іноземної валюти, встановленого Національним банком України на день сплати.

27 березня 1992 року Національним банком України видано Акціонерному поштово-пенсійному банку «Аваль» ліцензію № 10 на здійснення банківських операцій (а.с.60), та дозвіл (а.с. 61-63 ), якими позивач уповноважений здійснювати банківські операції, зокрема, надавати кредити в іноземній валюті.

Відповідно до ч. 1 ст. 612 Цивільного кодексу України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Як вбачається з досліджених доказів, умови кредитного договору позичальником ОСОБА_5 належним чином не виконані, в передбачені договором строки кредит не погашений.

Тому утворилась заборгованість за невиконання умов договору станомна 08.07.2014 р. сума заборгованості за кредитним договором складає 2 148,10 доларів США (що в еквіваленті за курсом НБУ станом на дату розрахунку становить 25 159,17 грв.), з яких:

-655,11 доларів США, що в еквіваленті становить 7 672,84 грв. непогашена сума кредиту;

-332,93 доларів США, що в еквіваленті становить 3 899,37 грв. несплачені проценти;

-1 160,06 доларів США, що в еквіваленті становить 13 586,96 грв. пеня за порушення строків сплати кредиту та відсотків (л.с. 16-17 розрахунок).

ПАТ «ОСОБА_1 Аваль» ОСОБА_2 та ОСОБА_4 були направлені вимоги про дострокове виконання грошових зобовязань, які залишилися без реагування (л.с. 12-15 копії вимог).

Згідно з ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов'язання чи звичаїв ділового обороту (ст. 527 Цивільного кодексу України). Якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (частина 1 ст. 530 Цивільного кодексу України). Якщо кожна із сторін у зобов'язанні має одночасно і права і обов'язки, вона вважається боржником у тому, що вона зобов'язана вчинити на користь другої сторони, і одночасно кредитором у тому, що вона має право вимагати від неї (п. 3 ст. 510 Цивільного кодексу України). Позичальник зобов'язується повернути (погасити) кредитодавцеві кредит, сплатити проценти згідно умов договору.

В статті 610 ЦК України вказано, що порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Відповідно до ч. 1 ст. 212, ч. 2 ст. 632 ЦК України договір укладений сторонами, містить умови, які повинні виконуватися.

Згідно з ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно з ч. 2 ст. 1054 ЦК України і ч. 2 ст. 1050 ЦК України наслідками порушення відповідачем зобовязання щодо повернення чергової частини суми кредиту є право позивача достроково вимагати повернення суми кредиту.

Пунктом 29 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ визначено, що при вирішенні спорів про дострокове повернення кредиту суд має враховувати положення статей 1050, 1054 ЦК України і виходити з того, що якщо договором встановлено обов'язок позичальника повернути кредит частинами (із розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини кредитодавець має право вимагати дострокового повернення частини кредиту, що залишилася, та сплати процентів, належних йому від суми кредиту.

Частиною першою статті 553 ЦК України передбачено, що за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку.

Згідно ч.1,2 ст. 554 ЦК України, у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

Відповідно до положень ст. 541 ЦК України солідарний обов'язок або солідарна вимога виникають у випадках, встановлених договором або законом, зокрема, у разі неподільності предмета зобов'язання.

У разі солідарного обов'язку боржників кредитор має право вимагати виконання обов'язку частково або в повному обсязі як від усіх боржників, так і від будь-якого з них окремо (ч.1 ст. 543 ЦК України).

Відповідно до ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобовязання.

Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 525 ЦК України).

Відповідно до ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Згідно із ч. 1 ст. 550 ЦК України право на неустойку (штраф, пеню) виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов'язання.

Таким чином, пеня - це санкція, яка нараховується від першого дня прострочення виконання зобов'язання й до того дня, доки зобов'язання не буде виконано.

Відповідно до ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання (ч. 2 ст. 549 ЦК України). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (ч. 3 ст. 549 ЦК України).

Згідно ч.2 ст. 533 Цивільного кодексу України, якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Всебічне дослідження усіх обставин справи та письмових доказів, з урахуванням допустимості доказів та узгодженістю і несуперечністю між собою дають об'єктивні підстави вважати, що первісний позов підлягає задоволенню повністю.

Що стосується вимог по зустрічному позову суд бере до уваги наступне, положенням ч. 1 ст. 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою ст. 203 цього Кодексу.

При цьому, відповідно до вимог ч.ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним

Відповідно до п.2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" судам необхідно враховувати, що згідно із статтями 4, 10 та 203 ЦК зміст правочину не може суперечити ЦК, іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України та ЦК, міжнародним договорам, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, актам Президента України, постановам Кабінету Міністрів України, актам інших органів державної влади України, у випадках і в межах, встановленихКонституцією України та законом, а також моральним засадам суспільства. Зміст правочину не повинен суперечити положенням також інших, крім актів цивільного законодавства, нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до Конституції України (статті 1, 8 Конституції України). Відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину.

Підставою визнання кредитного договору недійсним представником відповідача зазначено, що відповідно до пп. «г» п. 4 ст. 5 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання та валютного контролю» для здійснення операцій з іноземною валютою на території України, як засобом платежу або як застави для резидентів і нерезидентів, необхідним є індивідуальна ліцензія на здійснення разової валютної операції. Крім цього, відповідно до п. 2 ст. 13 цього Декрету, зокрема, уповноважені банки, які отримали від Національного банку України генеральні ліцензії на здійснення валютних операцій, здійснюють контроль за валютними операціями, що проводяться резидентами і нерезидентами через ці установи. Тому вважає незаконним надання Банком кредиту в іноземній валюті, оскільки, кредитний договір було укладено між банком та ОСОБА_5 в національній валюті України - гривні, але було замасковано під договір кредитування в доларах США.

Згідно положень абз. 3 ч. 1 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» надання (отримання) споживчих кредитів в іноземній валюті на території України забороняється(частину першу статті 11 доповнено абзацом третім згідно із Законом України від 22.09.2011 № 3795-VI).

В п. 13 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» роз'яснено, що відповідно до абзацу 3 частини першої статті 11 Закону України "Про захист прав споживачів" надання (отримання) споживчих кредитів у іноземній валюті на території України забороняється. У зв'язку із зазначеним суди повинні виходити з того, що договір, предметом якого є споживчий кредит в іноземній валюті, укладений після набрання чинності Законом України від 22 вересня 2011 року № 3795-VI "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг", за позовом заінтересованої особи може бути визнаний судом недійсним.

Відповідно до ст. 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня.

Згідно ст. 2 Закону України "Про банки і банківську діяльність" кошти - це гроші у національній або іноземній валюті чи їх еквівалент.

Статті 47 та 49 цього Закону визначають операції банків із розміщення залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик як кредитні операції, незалежно від виду валюти, яка використовується. Вказані операції здійснюються на підставі банківської ліцензії та письмового дозволу.

Статтею 5 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» визначено, що операції з валютними цінностями здійснюються на підставі генеральних та індивідуальних ліцензій Національного банку України.

Згідно п. 2 ст. 5 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання та валютного контролю», генеральні ліцензії видаються комерційним банкам та іншим фінансовим установам України, національному оператору поштового зв'язку на здійснення валютних операцій, що не потребують індивідуальної ліцензії, на весь період дії режиму валютного регулювання.

Як роз'яснено у абз. 2 п. 10 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» від 30 березня 2012 року № 5, банк як фінансова установа, отримавши у встановленому законом порядку (статті 19, 47 Закону України "Про банки і банківську діяльність") банківську та генеральну ліцензії на здійснення валютних операцій або письмовий дозвіл на здійснення операцій із валютними цінностями, який до переоформлення Національним банком України відповідних ліцензій на виконання вимог пункту 1 розділу II Закону України від 15 лютого 2011 року № 3024-VI "Про внесення змін до деяких законів України щодо регулювання діяльності банків" є генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій, має право здійснювати операції з надання кредитів у іноземній валюті (пункт 2 статті 5 Декрету про валютне регулювання).

Крім того, у п. 11 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» від 30 березня 2012 року № 5, у разі виникнення спору щодо отримання сторонами кредитного договору індивідуальної ліцензії на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави (підпункт «г» пункту 4 статті 5 Декрету про валютне регулювання) суд має виходити з того, що Національним банком України на виконання положень статті 11 цього Декрету, статті 44 Закону України «Про Національний банк України» в межах своїх повноважень прийнято Положення про порядок видачі Національним банком України індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу, затверджене постановою Правління Національного банку України від 14 жовтня 2004 року № 483 (зареєстровано у Міністерстві юстиції України 9 листопада 2004 року № 1429/10028). Згідно з пунктом 1.5 цього Положення використання іноземної валюти як засобу платежу без ліцензії дозволяється, якщо ініціатором або отримувачем за валютною операцією є уповноважений банк (ця норма стосується лише тих операцій уповноваженого банку, на здійснення яких Національний банк видав йому банківську ліцензію та письмовий дозвіл на здійснення операції з валютними цінностями, який до переоформлення Національним банком України відповідних ліцензій на виконання вимог пункту 1 розділу II Закону України від 15 лютого 2011 року № 3024-VI «Про внесення змін до деяких законів України щодо регулювання діяльності банків» генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій, або генеральну ліцензію на здійснення валютних операцій).

У зв'язку з наведеним суди повинні виходити з того, що надання та одержання кредиту в іноземній валюті, сплата процентів за таким кредитом не потребують наявності індивідуальної ліцензії на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу у жодної зі сторін кредитного договору.

Оскільки Акціонерне поштово-пенсійний банк «Аваль» мав банківську ліцензію та дозвіл на здійснення валютних операцій, то укладений кредитний договір в іноземній валюті не суперечить вимогам чинного законодавства України.

Підставою для визнання кредитного договору недійсним відповідачем зазначено також порушення вимог ч. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» щодо орієнтовної сукупної вартості кредиту, мети, для якої споживчий кредит може бути використаний.

Згідно із ч. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (в редакції, яка була чинна на дату укладення кредитного договору) перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про: 1) особу та місцезнаходження кредитодавця; 2) кредитні умови, зокрема: а) мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; б) форми його забезпечення; в) наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями споживача; г) тип відсоткової ставки; ґ) суму, на яку кредит може бути виданий; д) орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов'язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо); е) строк, на який кредит може бути одержаний; є) варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; ж) можливість дострокового повернення кредиту та його умови; з) необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; и) податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; і) переваги та недоліки пропонованих схем кредитування.

26 серпня 2005 року позивачем було розроблено графік погашення кредиту, який погоджений з ОСОБА_7 де, зокрема, зазначається основний борг в розмірі 8020,00 дол. США та загальна сума відсотків у розмірі 2421,83 дол. США, зазначена загальна сума кредитного зобов'язання із урахуванням кредиту із сумою відсотків та яка становить 10441,83 дол. США (а.с. 7-8).

Суд доходить до висновку, що сторонами узгоджено розмір кредиту, грошову одиницю в якій надано кредит, строку кредитування. Крім цього, з моменту виявлення у відповідача ОСОБА_2 інтересу щодо одержання грошових коштів у кредит до моменту узгодження сторонами усіх умов договору пройшов значний проміжок часу, що свідчить про наявність волі ОСОБА_2 для укладення договору саме на зазначених умовах.

Крім того, підставою для визнання кредитного договору недійсним відповідачем зазначено порушення вимог ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» щодо включення у договір умов, які є несправедливими, а саме, наслідком яких є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Несправедливими є, зокрема умови договору про встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації

Зазначені твердження відповідача спростовуються наявними в матеріалах справи доказами з яких вбачається, що відповідачем ОСОБА_5 особисто погоджено з позивачем умови кредитного договору, зокрема і грошова одиниця кредитного договору, яка, як встановлено судом на законних підставах надана позивачем відповідачу ОСОБА_2

Згідно з п. 3.6 Кредитного договору Кредит, наданий кредитором, забезпечується також усім належним Позичальнику майном, коштами та активами, що належать йому на праві власності, незважаючи на термін, коли і як вони були придбані, і на які може бути звернено стягнення в порядку, встановленому законодавством України.

Крім цього, відповідно до п. 9.1 Кредитного договору, за порушення строків повернення кредиту заборгованості та відсотків за користування кредитом, передбачених положеннями цього Договору, Позичальник сплачує кредитору пеню в розмірі 0,5 % від суми простроченого платежу, за кожний день прострочення.

Згідно п. 5 ч. 3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» несправедливими є, зокрема, умови договору про: встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад п'ятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання ним зобов'язань за договором.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 21 Закону України «Про захист прав споживачів» крім інших випадків порушень прав споживачів, які можуть бути встановлені та доведені виходячи з відповідних положень законодавства у сфері захисту прав споживачів, вважається, що для цілей застосування цього Закону та пов'язаного з ним законодавства про захист прав споживачів права споживача вважаються в будь-якому разі порушеними, якщо: порушується принцип рівності сторін договору, учасником якого є споживач;

У силу ст.6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ст. 627 ЦК України). Відповідно до ст.628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно із частинами першою, третьою статті 1054 Цивільного кодексу України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, установлених договором, а позичальник - повернути кредит та сплатити відсотки.

Крім того, відповідно до статті 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком.

Щодо моральної шкоди в розмірі 300 000,00 грн, за зустрічними позовними вимогами, суд дійшов наступного висновку.

Згідно зі статтею 611 ЦК України в разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Стаття 23 ЦК України передбачає підстави моральної шкоди. Моральна шкода, зокрема, полягає у фізичному болі і стражданнях, що особа зазнала в зв'язку з каліцтвом чи іншим ушкодженням здоров'я; у душевних стражданнях, що фізична особа зазнала в зв'язку з протиправною поведінкою у відношенні його; у душевних стражданнях, що фізична особа зазнала в зв'язку з ушкодженням чи знищенням майна; у приниженні честі, достоїнства, а також ділової репутації. Моральна шкода стягується незалежно від стягнення майнової шкоди.

У пункті 3 постанови № 4 Пленуми Верховного Суду України від 31 березня 1995 року «Про судову практику по справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» зазначено, зокрема, порушення нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні відносин з оточуючими людьми, настання інших негативних наслідків. Звідси, потерпілий вважається зазначивши моральну шкоду, якщо він перетерпів душевні страждання у виді негативних змін душевно-психологічного функціонування організму чи фізичні страждання у виді негативних змін біологічного функціонування організму.

Відповідно до роз'яснень, даних в п. 5 постанови № 4 Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», обов'язковому з'ясуванню при вирішенні справ про відшкодування моральної шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою та протиправними діяннями її заподіювача та вина останнього в її заподіянні.

Спори про відшкодування фізичній особі моральної шкоди розглядаються, зокрема: коли право на її відшкодування безпосередньо передбачено нормами Конституції України або випливає з її положень; у випадках, передбачених законодавством, яке встановлює відповідальність за заподіяння моральної шкоди; при порушенні зобов'язань, які підпадають під дію Закону України «Про захист прав споживачів» чи інших законів, що регулюють такі зобов'язання і передбачають відшкодування моральної шкоди.

Згідно з положеннями статей 4, 22 Закону України «Про захист прав споживачів» споживачі мають право на відшкодування моральної шкоди тільки в разі її заподіяння небезпечною для життя і здоров'я людей продукцією у випадках, передбачених законом.

Саме таку правову позицію висловив Верховний Суд України у постанові від 09 листопада 2016 року у справі № 6-1575цс16, яка відповідно до вимог ч.1 ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для всіх судів України.

Враховуючи те, що кредитним договором не узгоджена можливість відшкодування сторонами моральної шкоди, а зазначених у Законі України «Про захист прав споживачів» жодних підстав відповідачем не вказано, тому суд не вбачає за можливе задовольнити вимоги ОСОБА_2 в частині стягнення моральної шкоди.

Враховуючи викладене, суд приходить висновку, що позовні вимоги Публічного акціонерного товариства Публічного акціонерного товариства «ОСОБА_1 Аваль» до ОСОБА_2 та ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором підлягають задоволенню повністю: стягнути солідарно з ОСОБА_2 та ОСОБА_4 на користь Публічного акціонерного товариства «ОСОБА_8 Аваль» заборгованість за кредитним договором № 014/0124/24472/73 від 26 серпня 2005 року станом на 08 липня 2014 року у розмірі 2148,10 доларів США, що за офіційним курсом Національного банку України станом на дату розрахунку еквівалентно 25159,17 грн., яка складається із заборгованості за кредитом в сумі 655,11 доларів США, що за курсом НБУ еквівалентно 7672,84 грн., заборгованості по відсоткам в сумі 332,93 доларів США, що за курсом НБУ еквівалентно 3899,37 грн., пеня в сумі 1160,06 доларів США, що за курсом НБУ еквівалентно 13586,96 грн.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства «ОСОБА_1 Аваль» та ОСОБА_4 про захист прав споживачів, визнання правочинів удаваними та недійсними слід відмовити в вказаних вище підстав.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, у тому числі, питання щодо розподілу між сторонами судових витрат.

На підставі ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Згідно ч. ч. 5, 6 п. 35 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах»від 17.10.2014 р. № 10, при повному або частковому задоволенні позову майнового характеру до кількох відповідачів судовий збір, сплачений позивачем, відшкодовується ними пропорційно до розміру задоволених судом позовних вимог до кожного з відповідачів. Солідарне стягнення суми судових витрат законом не передбачено.

Позивачем за первісним позовом при зверненні до суду було сплачено судовій збір у розмірі 251,59 грн., тому дані кошти підлягають стягненню з ОСОБА_2 та ОСОБА_4 на користь позивача в розмірі 125,80 грн. з кожного (а.с. 4).

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 526,530,540,541,543,554,623,624,629, 1050,1054,1055 ЦК України, ст.ст.10,12,13,76,81,141,263-265,354-355 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Первісний позов Публічного акціонерного товариства «ОСОБА_1 Аваль» до ОСОБА_2, ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором - задовольнити.

Стягнути солідарно з ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, уродженця ІНФОРМАЦІЯ_2, РНОКПП НОМЕР_1, паспорт громадянина України АН 424892 виданий Дзержинським РВ КМУ УМВС України в Дніпропетровській області 18.04.2006 року, проживаючого та зареєстрованого за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_3, та ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_4, уродженця ІНФОРМАЦІЯ_2, ідентифікаційний номер НОМЕР_2, паспорт громадянина України АЕ 267726 виданий Дзержинським РВ КМУ УМВС України в Дніпропетровській області 19.12.1996 року, зареєстрованого за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_5 (Косіора)АДРЕСА_1, на користь Публічного акціонерного товариства "ОСОБА_1 Аваль»" (01011, м. Київ, вул.Лєскова,9 ) заборгованість по кредитному договору № 014/0124/24472/73 від 26.08.2005 р., що виникла станом на 08.07.2014 р. у розмірі 2 148 (дві тисячі сто сорок вісім) доларів США 10 центів, що в еквіваленті за курсом НБУ станом на дату розрахунку становить 25 159 (двадцять пять тисяч сто пятдесят девять) грв. 17 коп., з яких:

655 (шістсот пятдесят пять) доларів США 11 центів, що в еквіваленті становить 7 672 (сім тисяч шістсот сімдесят дві) грв. 84 коп., - непогашена сума кредиту;

332 (триста тридцять два) долара США 93 центи, що в еквіваленті становить 3 899 (три тисячі вісімсот девяносто девять) грв. 37 коп. несплачені проценти;

1 160 (одна тисяча сто шістдесят) доларів США 06 центів, що в еквіваленті становить 13 586 (тринадцять тисяч пятсот вісімдесят шість) грв. 96 коп. пеня за порушення строків сплати кредиту та відсотків.

Стягнути з ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, уродженця ІНФОРМАЦІЯ_2, РНОКПП НОМЕР_1, паспорт громадянина України АН 424892 виданий Дзержинським РВ КМУ УМВС України в Дніпропетровській області 18.04.2006 року, проживаючого та зареєстрованого за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_3, на користь Публічного акціонерного товариства "ОСОБА_1 Аваль»" (01011, м. Київ, вул.Лєскова,9 ) судовий збір у розмірі 125 (сто двадцять пять) грн. 80 коп.

Стягнути з ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_4, уродженця ІНФОРМАЦІЯ_2, ідентифікаційний номер НОМЕР_2, паспорт громадянина України АЕ 267726 виданий Дзержинським РВ КМУ УМВС України в Дніпропетровській області 19.12.1996 року, зареєстрованого за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_5 (Косіора)АДРЕСА_1, на користь Публічного акціонерного товариства "ОСОБА_1 Аваль»" (01011, м. Київ, вул.Лєскова,9 ) судовий збір у розмірі 125 (сто двадцять пять) грн. 79 коп.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства «ОСОБА_1 Аваль» та ОСОБА_4 про захист прав споживачів, визнання правочинів удаваними та недійсними відмовити.

Рішення може бути оскаржене учасниками справи в апеляційному порядку до апеляційного суду Дніпропетровської області через суд першої інстанції шляхом подачі протягом 30 днів апеляційної скарги з дня проголошення судового рішення, з урахуванням п. 15.5 Перехідних положень ЦПК України.

Суддя: ОСОБА_9