Справа №133/279/18
РІШЕННЯ

Іменем України

06.06.18 року

КОЯТИНСЬКИЙ МІСЬКРАЙОННИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ

в складі головуючого судді Воронюк В.А.

при секретарі Полонській Н.М.

з участю відповідача, вона ж позивач за зустрічним позовом ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Козятині цивільну справу за позовом Вінницького національного медичного університету ім. М.І.Пирогова до ОСОБА_1 про стягнення вартості навчання та зустрічну позовну заяву ОСОБА_1 до Вінницького національного медичного університету ім.М.І.Пирогова про визнання угоди недійсною,-

ВСТАНОВИВ:

Вінницький національний медичний університету ім. М.І. Пирогова звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення вартості навчання в сумі 141685 грн. 89 коп.

Позовні вимоги, мотивовані тим, що ОСОБА_1 03 липня 2009 року до Вінницького національного медичного університету ім. М.І. Пирогова подано заяву та документи передбачені умовами прийому вступників до вищих навчальних закладів. Рішенням приймальної комісії від 08.08.2009 року згідно наказу від 08.08.2009 року № 248 ОСОБА_1 було зараховано на денну форму навчання на медичний факультет № 1 за спеціальністю «Лікувальна справа» до Вінницького національного медичного університету ім. М.І. Пирогова.

01.09.2009 року між сторонами укладено угоду про підготовку лікаря № 213 від 01.09.2009 року, відповідно до умов якої відповідач зобовязався отримавши вищу освіту за держаним замовленням з присвоєнням йому кваліфікації «Лікаря» освітньо-кваліфікаційного рівня «спеціаліст», працевлаштуватися на підставі направлення на роботу і відпрацювати не менше трьох років.

Відповідно до наказу від 24.06.2015 року № 243, студенту 6 курсу медичного факультету № 1 ВНМУ ім. М.І. Пирогова ОСОБА_1 присвоєно кваліфікацію лікаря та видано диплом спеціаліста від 24.06.2015 року серії НОМЕР_1, та сертифікат ліцензійного іспиту в галузі знань Медицина від 28.05.2015 року № 902/2015, які засвідчують, що відповідач закінчив навчання у позивача.

Позивач забезпечив відповідача місцем працевлаштування в державному секторі народного господарства, де він зобовязувався відпрацювати не менше трьох років.

Відповідач відпрацювала за вказаним місцем направлення з 01.08.2017 року по 28.08.2017 року- двадцять календарних днів, після чого звільнилася за власним бажанням.

У звязку із вищевикладеним позивач звернувся до суду з даним позовом та просив стягнути із відповідача: 141685,89 грн. вартість навчання, 3527,98 грн. суму збитків від інфляції, а також 3% річних від простроченої суми - 908,34 грн.

Відповідач в судовому засіданні заперечувала проти задоволення позову, надала відзив на позов в якому посилалсь на норми Конституції України, на практику Європейського суду та норми міжнародного договору, а також на зміни в законодавстві, відсутність правового регулювання повернення коштів та просила відмовити в задоволенні позову.

При цьому відповідач ОСОБА_1 подала до суду зустрічний позов, який вході розгляду справи змінила та просила визнати недійсною Угоду №213 про підготовку лікаря, укладену між нею та ВНМУ ім. М.І. Пирогова в частині покладання на неї обов'язку відпрацювати за місцем направлення не менше трьох років та відшкодування вартості навчання, а також стягнути з відповідача на її користь понесені судові витрати, включаючи судовий збір за подання зустрічного позову та оплату проїзду від місця проживання до місця проведення суду, мотивучи свій позов тим, що вона дійсно у 2009 році була зарахована до ВНМУ ім. М.І. Пирогова на конкурсній основі на навчання на денній формі. Її правно на отримання безкоштовної освіти в державному навчальному закладі гарантувала Конституція України. Вона була зарахована до університету завдяки результату своєї інтелектуальної діяльності - на підставі результатів ЗНО, а не у зв'язку із наявністю пільг чи цільового направлення на роботу у сільську місцевість.

Реалізувати своє конституційне право на безкоштовну освіту на конкурсній основі в державному вищому навчальному закладі вона могла виключно шляхом укладання угоди про підготовку лікаря, яка містила умови про примусовий трьохрічний відробіток після закінчення освіти. За час її навчання, у 2014 році було скасовано норму ч.2 ст.52 Закону України «Про освіту» від 2002 р. про примусовий відробіток студентами 3-х річного терміну.

При підготовці проекту Угоди та її укладанні відповідальні посадові особи ВНМУ ім. М.І. Пирогова виявилися неспроможними забезпечити виконання вимог нормативно-правих актів, хоча мали для цього усі можливості.

Так оскаржувана Угода не відповідає Типовій угоді про підготовку фахівців із вищою освітою, яка є додатком 1 до п.5 Порядку працевлаштування випускників державних вищих медичних (фармацевтичних) закладів освіти, підготовка яких здійснювалась за державним замовленням затвердженого наказом міністра охорони здоров'я України №367 від 25.12.1999 року. У позовній заяві ВНМУ ім. М.І. Пирогова зазначено, що підґрунтям для укладання Угоди між нею та університетом, є зокрема п.5 Положення працевлаштування випускників державних вищих медичних (фармацевтичних) закладів освіти, підготовка яких здійснювалась за державним замовленням затвердженого наказом міністра охорони здоров'я України №367 від 25,12.1999 року. Проте це твердження не відповідає фактичним обставинам справи. На відміну від Типової угоди, оскаржувана нею Угода, проект якої підготовлено університетом, включає у собі зміни, які не підпадають під визначення конкретизації, а тому ставлять під сумнів законність Угоди.

Типова угода про підготовку фахівців із вищою освітою, є додатком 1 до п.5 Порядку працевлаштування випускників державних вищих медичних (фармацевтичних) закладів освіти, підготовка яких здійснювалась за державним замовленням затвердженого наказом міністра охорони здоров'я України №367 від 25.12.1999 року.

Підпунктом 1.1. загальної частини нової редакції Статуту ВНМУ ім. М.І. Пирогова, прийнятої 29.08.2008 року визначено, що університет підпорядкований МОЗ України. Такимчином ВНМУ ім. М.І. Пирогова, як підпорядкований МОЗ України вищий заклад освіти, не мав права вносити зміни до типової угоди про підготовку фахівців із вищою освітою, які не конкретизують умови і при укладанні таких угод, зобов'язаний був неухильно дотримуватися затвердженої міністерством типової форми угоди.

В порушення згаданих вище норм університет безпідставно змінив форму бланк офіційного документу, затвердженого вищестоящою установою.

Відсутність в Угоді згадки про дату укладення Угоди також порушує типову форму угоди затвердженого вищестоящою установою, де наявна окрема графа щодо дати укладання Угоди.

У преамбулі Типової угоди наявна графа, із зазначенням дати укладання договору число, місяць, рік.

Відсутність у угоді інших прізвищ та університетських посад беззаперечно доводить ту обставину, що саме ОСОБА_4 зобов'язаний був підписати угоду, що лише ОСОБА_4 мав укладатиз нрею Угоду . Проте, при порівнянні цих документів візуально простежується абсолютна відмінність між підписом на Угоді про підготовку лікаря та підписом ОСОБА_4 на її дипломі, на наказі про її зарахування до університету, на довіреності, яка видана ОСОБА_4 представнику університету ОСОБА_3 Крім того, підпис на Угоді виконано без наслідування справжнього підпису ОСОБА_4 Закон України «Про вищу освіту» від 2002 року, який діяв на момент підписання Угоди, уповноважував саме керівника вищого навчального закладу на підписання угод від імені керованого ним закладу. Аналогічне положення про право саме ректора підпису угод від імені університету містить п.п.4.4, нової редакції Статуту ВНМУ ім. М.І. Пирогова, прийнятої 29.08.2008 року.

Іншими словами, хоча в преамбулі вказано, що Угода вчиняється ректором університету ОСОБА_4, насправді Угода підписана невідомою, невстановленою, не уповноваженою особою, що порушує приписи ст.ст. 91 92 ЦК України, так як наявна відсутність посилання в Угоді на документи, які підтверджують повноваження підписанта від імені ВНМУ ім. Пирогова.

Позивач за первісним позовом та відповідач за зустрічним - представник Вінницького національного медичного університету і. М.І. Пирогова в судове засідання не з"явився, проте надав відзив на зустрічний позов в якому зазначив, що висновки позивача за зустрічним позовом не відповідають чинному законодавству і фактичним обставинам справи, а тому позовні вимоги ОСОБА_1 не підлягають задоволенню повністю. При цьому зазначив, що ОСОБА_1 в зустрічному позові зазначає, що «на конкурсній основі здобула право навчатися безкоштовно (за державним замовленням) у ВНМУ ім. М.І. Пирогова», але водночас, вимога щодо укладення угоди про підготовку лікаря передбачена п. 5 «Порядку про працевлаштування випускників державних вищих медичних (фармацевтичних) закладів освіти, підготовка яких здійснювалась за державним замовленням» затвердженого наказом МОЗ України № 367 від 25.12.97 та зареєстровано в Міністерстві юстиції України 15 квітня 1998 р. за № 246/2686, яким визначено, що керівники вищих навчальних закладів після зарахування осіб на навчання за державним замовленням укладають з ними угоду.

Відповідно до Порядку, 01 вересня 2009 року між Вінницьким національним медичним університетом ім. М.І. Пирогова - Позивачем та ОСОБА_1 - , у зв'язку із зарахуванням останньої на навчання за державним замовленням, де навчання здійснюється за рахунок коштів державного бюджету, було укладено Угоду про підготовку лікаря № 213 від 01.09.2009 року.

Укладена з Відповідачем Угода про підготовку лікаря № 213 від 01.09.2009 р. відповідає формі яка уміщена в додатку № 1 до Порядку, Указу Президента України № 77/96 від 23 січня 1996 року «Про заходи щодо реформування системи підготовки спеціалістів та працевлаштування випускників вищих навчальних закладів» та Постанові КМУ від 22 серпня 1996 року № 992, що діяла на час укладання Угоди. Просив в зустрічному позові вдмовити.

Суд, заслухавши пояснення відповідача за первісним позовом та позивача за зустрічним - ОСОБА_1, дослідивши письмові докази, вважає, що в задоволенні первісного позову та в задоволенні зустрічного позову слід відмовити.

Судом встановлено, що 03.07.2009 року ОСОБА_1 до Вінницького національного медичного університету ім. М.І. Пирогова подано заяву та документи передбачені умовами прийому вступників до вищих навчальних закладів. Рішенням приймальної комісії від 08.08.2009 року згідно наказу від08.08.2009 року № 248 ОСОБА_1 було зараховано на денну форму навчання на медичний факультет № 1 за спеціальністю «Лікувальна справа» до Вінницького національного медичного університету ім. М.І. Пирогова (а. с.6,7-9) .

01.09.2009 року між сторонами укладено угоду про підготовку лікаря № 213 від 01.09.2009 року, відповідно до умов якої відповідач зобовязався отримавши вищу освіту за держаним замовленням з присвоєнням йому кваліфікацію «Лікаря» освітньо-кваліфікаційного рівня «спеціаліст» працевлаштуватися на підставі направлення на роботу і відпрацювати не менше трьох років (а. с. 10).

Згідно копії витягу з наказу № 243 від 24.06.2015 р. Вінницького національного медичного університету ім. М.І. Пирогова, студенту 6 курсу медичного факультету № 1 ОСОБА_1 присвоєно кваліфікацію «Лікаря» з видачею диплома (а. с. 11).

Згідно диплома спеціаліста НОМЕР_1 від 24 червня 2015 року, ОСОБА_1 закінчила у 2014 році Вінницький національний медичний університет ім. М.І. Пирогова і отримала повну вищу освіту за спеціальністю «Лікувальна справа» та здобув кваліфікацію лікаря. (а. с. 13).

Судом встановлено, що згідно картки працевлаштування випускника Вінницького національного медичного університету від 24.06.2015 р. ОСОБА_1 дала свою згоду щодо направлення її на роботу до закладу охорони здоровя Київської ОДА Білоцерківська міська лікарня №2, на посаду лікаря-нефролога (а. с. 18).

Наказом № 381/1-к від 25.08.2017 року, виданого головним лікарем Білоцерківської міської лікарні №2 Комунального закладу Білоцерківської міської ради Головенко Н.В., ОСОБА_1 звільнено з посади лікаря-нефролога, згідно ст. 38 КЗпП України - за власним бажанням (переїзд на нове місце проживання) з 28.08.2017 р. ( а. с. 21).

Згідно листа № 01-24-1343 від 01.09.2017 року, направленого начальником управління охорони здоров"я Білоцерківської міської ради Яблонським Д.І. ректору Вінницького національного медичного університету ім. М.І. Пирогова, ОСОБА_1 28.08.2017 р. звільнено з посади лікаря-нефролога міжрайонного центру гемодіалізу Комунального закладу Білоцерківської міської ради "Білоцерківська міська лікарня №2", на підставі ст. 38 Кодексу Законів України про працю - за власним бажанням (а. с. 19).

Відповідно до Довідки про вартість навчання студента Вінницького національного медичного університету ім. М.І. Прогова, ОСОБА_1, яка згідно угоди від 01.09.2009 р. № 213 «Про підготовку лікаря» навчалася у Вінницькому національному медичному університеті ім. М.І. Пирогова з вересня 2009 року по червень 2015 року за рахунок коштів державного бюджету, становить 141685 грон. 89 коп., з яких: вартість навчання з 01.09.2008 по 30.06.2015 року в сумі 104576 грн. 32 коп.; стипендія в сумі 37109 грн. 57 коп. (а. с. 22).

Згідно із розрахунку з штрафних санкцій, інфляційних та 3 % річних за період з 15.11.2017 р. по 31.01.2018 р. до суми заборгованості належать: 3527,98 грн. - збитки від інфляції, 908,34 грн. 3 % річних. (а. с. 27).

Відповідно до ч. 2 ст. 43, ч. 2 ст. 95 Конституції України держава створює умови для підготовки кадрів за основними напрямами відповідно до суспільних потреб, на задоволення яких виключно законом про Державний бюджет України визначаються будь-які бюджетні видатки держави. Виходячи з суспільних потреб та розмірів бюджетних призначень, визначених у законі про Державний бюджет України, формується державне замовлення на підготовку фахівців з вищою освітою за напрямами і спеціальностями відповідних освітньо-кваліфікаційних рівнів. Тому обсяги фінансування вищих державних і комунальних навчальних закладів за рахунок бюджетних коштів пов'язані передусім з підготовкою такої кількості фахівців з вищою освітою, яка визначається щорічно у державному замовленні.

Згідно з ч. 2 ст. 44 Закону України "Про освіту" від 23 травня 1991 року № 1060-ХІІ (в редакції на час виникнення спірних правовідносин) вищі навчальні заклади здійснюють свою діяльність за державним контрактом (замовленням) та угодами як основною формою регулювання відносин між: навчальними закладами та підприємствами, установами, організаціями, громадянами.

Відповідно ч. 2 ст. 52 Закону України «Про освіту» від 23 травня 1991 року № 1060-ХІІ (в редакції на час виникнення спірних правовідносин) визначено, що випускники вищих навчальних закладів, які здобули освіту за кошти державного або місцевого бюджетів, направляються на роботу і зобов'язані відпрацювати за направленням і в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Положеннями статті 56 Закону України "Про вищу освіту" від 17 січня 2002 року № 2984-ІІІ (в редакції на час виникнення спірних правовідносин) передбачено, що випускники вищих навчальних закладів вільні у виборі місця роботи. Випускник вищого навчального закладу, який навчався за державним замовленням і якому присвоєно кваліфікацію фахівця з вищою освітою певного освітньо-кваліфікаційного рівня, працевлаштовується на підставі направлення на роботу відповідно до угоди, укладеної між замовником, керівником вищого навчального закладу та випускником. Якщо випускник вищого навчального закладу навчався за кошти третьої особи, його працевлаштування здійснюється відповідно до укладеної між ними угоди.

Відповідно до ст. 52 Закону України "Про освіту", на виконання Указу Президента України від 23 січня 1996 року № 77 "Про заходи щодо реформування системи підготовки спеціалістів та працевлаштування випускників вищих навчальних закладів", в редакції Указу Президента України від 16 травня 1996 року № 342 та ст. 197 Кодексу законів про працю України розроблено Порядок працевлаштування випускників вищих навчальних закладів, підготовка яких здійснювалась за державним замовленням, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 22 серпня 1996 року № 992.

У преамбулі Порядку працевлаштування випускників вищих навчальних закладів, підготовка яких здійснювалась за державним замовленням (постановою Кабінету Міністрів України № 992) вказано, що метою прийняття даного акта є забезпечення реалізації права на роботу за фахом випускниками вищих навчальних закладів.

Відповідно до пунктів 4, 8 Постанови № 992 (в редакції на час виникнення спірних правовідносин) керівники вищих навчальних закладів після зарахування осіб на навчання за державним замовленням укладають з ними угоду. Випускники, які уклали угоду з вищим навчальним закладом після зарахування на навчання, повинні відпрацювати за місцем призначення не менше трьох років.

Виходячи з вищевикладеного надання державою особі безоплатної освіти передбачає виникнення права держави на результати трудової діяльності особи, яка здобула вищу освіту за державним замовленням, а у випускника виникнення обовязку відпрацювати три роки з моменту укладення угоди з вищим навчальним закладом.

Перелік випадків, коли випускник зобовязаний відшкодувати до державного бюджету вартість навчання, наведений у п. 21 Порядку.

Делеговане законодавство - система актів, прийнятих органами виконавчої влади (урядом, міністерствами, відомствами) на основі повноважень, наданих їм парламентом, з питань законодавчого регулювання.

Між тим положення Закону України «Про освіту» від 23 травня 1991 року № 1060-ХІІ та Закону України "Про вищу освіту" від 17 січня 2002 року № 2984-ІІІ не місять зобовязальних норм права щодо відшкодування випускником до державного бюджету вартості навчання у випадку, встановленому у п. 14 Порядку, як і не містять делегованої норми права на прийняття Кабінетом Міністрів України положень про відшкодувати вартості навчання.

Відсутність у вказаних законах обовязку про відшкодування випускником вартості навчання є логічним виконанням положень ч. 3 ст. 53 Конституції України, якою встановлено, що держава забезпечує доступність і безоплатність дошкільної, повної загальної середньої, професійно-технічної, вищої освіти в державних і комунальних навчальних закладах; розвиток дошкільної, повної загальної середньої, позашкільної, професійно-технічної, вищої і післядипломної освіти, різних форм навчання; надання державних стипендій та пільг учням і студентам.

Отже, в обсязі встановлених у цій справі фактичних обставин, зважаючи на їхній зміст та юридичну природу, суд дійшов висновку про те, що Постанова № 992 не є тим нормативним актом, що встановлює обов'язок для випускників вищих навчальних закладів, які навчаються за кошти державного бюджету, відшкодувати вартість навчання, оскільки Законами № 2984-ІІІ і № 1060-ХІІ такого обов'язку не передбачено. На виконання цього ж прядку Кабінет Міністрів України не розробив і не затвердив Порядок визначення та відшкодування випускниками вартості навчання у разі порушення ними умов про працевлаштування. Відсутність Порядку визначення та відшкодування випускниками вартості навчання у разі порушення ними умов про працевлаштування унеможливлює визначення розміру вартості навчання, методологію встановлення сум, які можуть бути відшкодовані до державного бюджету, які витрати компенсувати замовникові, а відтак виключає можливість застосування до цих відносин положення Закону № 1060-ХІІ та Постанови № 992 в частині відшкодування вартості навчання та витрат.

Наведені висновки узгоджуються із діями законодавця, який Законом України від 01 липня 2014 року № 1556-VII вніс зміни у Закон України «Про освіту» № 1060-ХІІ. Зокрема, ч. 2. ст. 52, якою визначався обовязок відпрацювати три роки, виключено, чим усунено розбіжності в законодавстві щодо обовязку відпрацювати за направленням.

Окрім того, п. 12 Порядку хоча і зобовязує керівників державних вищих медичних (фармацевтичних) закладів освіти III - IV рівнів акредитації здійснюють чіткий контроль за своєчасним прибуттям випускників до місця проходження інтернатури, а закладів I - II рівнів акредитації - до місця роботи, про те не вповноважує на стягнення коштів навчання.

Тому підстав задоволення позову на підставі нормативних актів суд не вбачає.

Укладена між сторонами угода про підготовку лікаря підпадає під ознаки договору і домовленістю двох сторін, спрямовану на становлення, зміну або припинення цивільних прав та обовязків, згідно ст. 626 ЦК України.

За змістом укладеної угоди, Вінницький НМУ ім. Пирогова зобовязався забезпечити якісну теоретичну і практичну підготовку фахівця з вищою освітою та після закінчення навчання працевлаштувати фахівця в державному секторі народного господарства, де він зобовязаний відпрацювати не менше 3-х років, студент зобовязаний оволодіти всіма видами професійної діяльності, прибути після закінчення вищого навчального закладу на місце направлення та відпрацювати не менше 3-х років, а в разі відмови їхати за призначенням відшкодувати додержавного бюджету вартість навчання в установленому порядку. Вказана угода не передбачає відшкодування витрат на навчання на користь навчального закладу, термінів виконання грошового зобовязання.

Як вбачається із матеріалів справи ,що ОСОБА_1 закінчила у 2014 році Вінницький національний медичний університет ім. М.І. Пирогова і отримала повну вищу освіту за спеціальністю «Лікувальна справа» та здобув кваліфікацію лікар, що підтверджується копією диплома спеціаліста НОМЕР_1 від 24 червня 201року... (а. с. 13), що свідчить про те, що університет повністю виконав свої зобов'язання по наданню освітніх послуг ОСОБА_1

Окрім того суд приймає до уваги, що на підставі Закону N 1556-VII ( 1556-18 ) від 01.07.2014 ч.2 ст. 52 Закону України « Про освіту», яким передбачено 3-х річний обовязок відпрацювання за направленням,виключено.

Згідно ч.2 ст. 5 ЦК України, акт цивільного законодавства не має зворотної дії в часі крім випадків, коли він помякшує або скасовує цивільну відповідальність.

Отже внесення змін до ст. 52 Закону України « Про освіту» має зворотну дію і скасовує цивільну відповідальність ОСОБА_1

Окрім того, слід зазначити, що положення ст. 52 закону України «Про освіту» (в редакції, що існувала на час укладення угоди між сторонами.), порушували конституційне право громадянина на вільний вибір праці (в тому числі і місця роботи), яке закріплено в статті 43 Конституції України, яка є нормою прямої дії.

Отже, оцінивши допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, суд дійшов висновку, що позовні вимоги задоволенню не підлягають .

Що стосується зустрічного позову, то в його задоволенні також слід відмовити, оскільки позиція ОСОБА_1, щодо незаконності Угоди № 213, укладеної від 01.09.2009 р, не знайшла свого підствердження в судовому засіданні, позивачем не надано належних доказів, відповідно до вимог ч, 6 ст. 81 ЦПК України докази не можуть гуртуватись на припущеннях.

Так, ОСОБА_1 в зустрічному позові зазначає, що на конкурсній основі здобула право навчатися безкоштовно (за державним замовленням) у ВНМУ ім. М.І. Пирогова, але водночас, на час виникнення спірних правовідносин, вимога щодо укладення угоди про підготовку лікаря передбачена п. 5 «Порядку про працевлаштування випускників державних вищих медичних (фармацевтичних) закладів освіти, підготовка яких здійснювалась за державним замовленням» затвердженого наказом МОЗ України № 367 від 25.12.97 та зареєстровано в Міністерстві юстиції України 15 квітня 1998 р. за № 246/2686, яким визначено, що керівники вищих навчальних закладів після зарахування осіб на навчання за державним замовленням укладають з ними угоду.

Відповідно до Порядку, 01 вересня 2009 року між Вінницьким національним медичним університетом ім. М.І. Пирогова - Позивачем та ОСОБА_1 , у зв'язку із зарахуванням останньої на навчання за державним замовленням, де навчання здійснюється за рахунок коштів державного бюджету, було укладено Угоду про підготовку лікаря № 213 від 01.09.2009 року.

Укладена з Відповідачем Угода про підготовку лікаря № 213 від 01.09.2009 р. відповідає формі яка уміщена в додатку № 1 до Порядку, Указу Президента України № 77/96 від 23 січня 1996 року «Про заходи щодо реформування системи підготовки спеціалістів та працевлаштування випускників вищих навчальних закладів» та Постанові КМУ від 22 серпня 1996 року № 992, що діяла на час укладання Угоди.

Положення статті 1 Закону України Про Конституційний суд України встановлює, що Конституційний Суд України є органом конституційної юрисдикції, який забезпечує верховенство Конституції України, вирішує питання про відповідність Конституції України законів України та у передбачених Конституцією України випадках інших актів, здійснює офіційне тлумачення Конституції України, а також інші повноваження відповідно до Конституції України.

Тобто, саме Конституційний суд України вирішує питання про відповідність Конституції України законів України та інших нормативних актів. Отже, рішення Конституційного суду України про неконституційність Указу Президента України № 77/96 від 23 січня 1996 року «Про заходи щодо реформування системи підготовки спеціалістів та працевлаштування випускників вищих навчальних закладів» та «Порядку про працевлаштування випускників державних вищих медичних (фармацевтичних) закладів освіти, підготовка яких здійснювалась за державним замовленням» затвердженого наказом МОЗ України № 367 від 25.12.97 та зареєстровано в Міністерстві юстиції України 15 квітня 1998 р, за № 246/2686, ухвалено не було.

Є безпідставним твердження ОСОБА_1 в своєму зустрічному позові, що оскаржувана угода не відповідає Типовій угоді про підготовку фахівців із вищою освітою, яка є додатком 1 до п. 5 Порядку працевлаштування випускників державних вищих медичних (фармацевтичних)закладів освіти, підготовка яких здійснювалась за державним замовленням затвердженого наказом МОЗ України № 367 від 25.12.1999, оскільки відповідно до ст. 203 ЦК України, в якій визначено основні критерії чинності правочину, зазначено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Приписами статей 203, 204 ЦК України встановлено, що підстави і наслідки недійсності правочину можуть бути передбачені винятково законами. Виходячи з буквального тлумачення норм статей 4 та 203 ЦК ( 435-15 ), зміст правочину має відповідати: ЦК України, Іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України ( 254к/96-ВР) та актам Президента України у випадках, встановлених Конституцією (254к/96-ВР); постановам Кабінету Міністрів України; актам органів державної влади України.

Таким чином, враховуючи загальні принципи цивільного права, правочини не повинні суперечити положенням законів, галузевих законодавчих актів та нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до Конституції ( 254к/96-ВР ).

Згідно з ч. 1 ст. 215 ЦК недодержання сторонами або стороною в момент вчинення правочину вимог, встановлених частинами 1 - 3, 5, 6 ст. 203 ЦК ( 435-15 ), як правило, має наслідком визнання правочину недійсним.

Позивач виконав взяті на себе зобов'язання згідно укладеної Угоди, щодо забезпечення відповідної якісної теоретичної і практичної підготовки фахівця з вищою освітою, а саме ОСОБА_1, згідно з навчальними планами та програмами і вимогами кваліфікаційних характеристик фахівця, доказом чого є успішна здача ОСОБА_1 державних іспитів та відповідно до наказу від 24.06.2015 р. № 243, студентці 6-го курсу медичного факультету № 1 ВНМУ ім. М.1. Пирогова ОСОБА_1 присвоєно кваліфікацію ЛІКАРЯ і видано Диплом спеціаліста від 24.06,2015 року серії НОМЕР_1, а також сертифікат ліцензійного іспиту в галузі знань Медицина від 28.05.2015 року № 902/2015.

З наведеного випливає, що під час укладання Угоди № 213 про підготовку лікаря між Відповідачем (згідно зустрічного позову) та позивачем (згідно зустрічного позову), було дотримано всіх встановлених ст. 203 ЦК умов чинності правочину.

Що стосується твердження позивача за зустрічним позовом ОСОБА_1, що підписанна угоди не ректором ОСОБА_4, а іншою особою, то в судовому засіданні не доведоно того факту, що угода підписана іншою неуповноваженою особою.

Тому з урахуванням наведеного в задоволенні зустрічного позову слід відмовити.

На підставі ст. 141 ЦПК України, судові витрати підлягають залишенню за позивачами за первісним та зустрічними позовами. .

Керуючись ст.ст.12, 76-81,258,263,264,,265 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

В позові Вінницького національного медичного університету ім. М.І. Пирогова до ОСОБА_1 про стягнення вартості навчання в розмірі 141685грн 89 коп - відмовити.

В зустрічному позові ОСОБА_1 до Вінницького національного медичного університету ім. М .І.Пирогова про визнання угоди недійсною в частині покладення на неї обов"язку відпрацювати за місцем наравлення не менше трьох років та відшкодування вартості навчання відмовити, а також у відшкодуванні витрат за проїзд відмовити.

Судові витрати за подання первісного позову покладаються на позивача Вінницького національного медичного університету ім. М.І. Пирогова, за подання зустрічного позову- на позивача за зустрічним позовом ОСОБА_1 .

На рішення суду може бути подана апеляція до апеляційного суду Вінницької області через Козятинський міськрайонний суд протягом 30 днів після проголошення.

Якщо в судовому засіданні було проголошено вступну та резолютивну частину рішення строк на апеляційне оскарження рахувати з дня винесення повного судового рішення.

Повне сукдове рішення буде виготовлено 15 червня 2018 року

Суддя : підпис В.А.Воронюк

Згідно з оригіналом.

суддя

секретар

06.06.18