печерський районний суд міста києва
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 червня 2018 року суддя Печерського районного суду м. Києва Литвинова І. В., розглянувши матеріали позовної заяви ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя, -

В С Т А Н О В И В :

До Печерського районного суду м. Києва надійшла вказана позовна заява, яку 21.05.2018 передано судді, для вирішення питання про відкриття провадження у справі.

Ухвалою судді 22.05.2018 позовна заява залишена без руху, з підстав невідповідності вимогам ст. ст. 175, 177 Цивільного процесуального кодексу України, ст. 3 ч. 1 та ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» /а. с. 5-6/.

Завірену належним чином копію ухвали судді від 01.06.2018 позивачем отримано власноручно під розписку на супровідному листі /а. с. 7/.

05.06.2018, на виконання ухвали про залишення без руху позовної заяви, заявник подала заяву з уточненнями питань, як у ній вказано, та документом від 04.06.2018 про сплату суми судового збору у розмірі 328 грн., який не містить реквізитів платіжного документу згідно з вимогами Закону України «Про банки і банківську діяльність», «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні», Положення про порядок емісії електронних платіжних засобів і здійснення операцій з їх використанням, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 05.11.2014 № 705, у зв'язку із чим сплата судового збору заявником ставиться під сумнів, і станом на 15.06.2018 відсутнє підтвердження про зарахування судового збору у вказаній сумі до спеціального фонду державного бюджету України від позивача.

Таким чином, заявником не усунено всі недоліки, які зазначено в ухвалі від 22.05.2018 протягом десяти днів з дня отримання її засвідченої належним чином копії.

Так, позивач не сплатила суму судового збору, не зазначила ціну позову, обґрунтований розрахунок сум, що стягуються чи оспорюються; попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які позивач поніс і які очікує понести у зв'язку із розглядом справи; підтвердження позивача про те, що нею не подано іншого позову (позовів) до цього ж відповідача (відповідачів) з тим самим предметом та з тих самих підстав, тобто позовна заява не відповідає вимогам п. п. 3, 5, 9, 10 частини 3 статті 175 та статті 177 ЦПК України.

Статтею 4 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ч. 1 ст. 12, ч. 1 ст. 20 Цивільного кодексу України, особа здійснює свої цивільні права вільно, на власний розсуд, у тому числі, реалізовує своє право на захист.

За частиною 1 ст. 14 Цивільного кодексу України, цивільні обов'язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства.

Статтею 6 Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини, ратифікованої Законом України від 17.07.1997 № 475/97-ВР, гарантовано кожній фізичній або юридичній особі право на розгляд судом протягом розумного строку цивільної, кримінальної, адміністративної або господарської справи, а також справи про адміністративне правопорушення, у якій вона є стороною.

Крім того, як наголошує у своїх рішеннях Європейський суд, сторона, яка задіяна в ході судового розгляду, зобов'язана з розумним інтервалом часу сама цікавитись провадженням у її справі, добросовісно користуватись належними їй процесуальними правам та неухильно виконувати процесуальні обов'язки.

У своїй практиці Європейський суд неодноразово наголошував, що право на доступ до суду, закріплене у 6 § 1 Конвенції, не є абсолютним: воно може бути піддане допустимим обмеженням, оскільки вимагає за своєю природою державного регулювання, шляхом застосування національного законодавства. Суд приймає рішення щодо дотримання вимог Конвенції, переконавшись у тому, що право доступу до суду не обмежується таким чином чи такою мірою, що сама суть права буде зведена нанівець. Крім того, подібне обмеження не буде відповідати ст. 6 § 1, якщо воно не переслідує легітимної мети та не існує розумної пропорційності між використаними засобами та поставленою метою.

Листом Верховного Суду України від 25.01.2006 № 1-5/45 визначено критерії оцінювання розумності строку розгляду справи, якими серед іншого є складність справи та поведінка заявника.

Відповідно до вимог ч. 3 ст. 185 Цивільного процесуального кодексу України, позовна заява вважається неподаною і повертається позивачеві, якщо позивач відповідно до ухвали суду у встановлений строк не виконає вимоги, визначені ст. ст. 175, 177 Цивільного процесуального кодексу України, а саме не усуне недоліки позовної заяви, яку залишено без руху.

За таких обставин суд приходить до висновку, що позовна заява підлягає поверненню.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 12, 14, 20 Цивільного кодексу України, ст.ст. 1-14, 19, 23, 43, 185, 353-355 Цивільного процесуального кодексу України, суддя, -

У Х В А Л И В :

Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя - вважати неподаною і повернути позивачу.

Зобов'язати УДКСУ у Печерському районі м. Києва повернути ОСОБА_1 сплачену суму судового збору у розмірі 704 грн. 80 коп. (квитанція № 6832/з3 від 18.05.2018), що було перераховано: одержувач УДКСУ у Печерському районі м. Києва, код отримувача 38004897, МФО 820019, рахунок 0007, призначення платежу: суд. збір за позовом до Печерського районного суду м. Києва.

Апеляційна скарга на ухвалу суду першої інстанції подається протягом п'ятнадцяти днів з дня її проголошення безпосередньо до Апеляційного суду м. Києва.

Суддя І. В. Литвинова