Постанова

Іменем України

06 червня 2018 року

м. Київ

справа № 490/3373/15-ц

провадження № 61-1189св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А.,

суддів: Кузнєцова В. О., Олійник А. С. (суддя-доповідач), Ступак О. В., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач за первісним позовом - Публічне акціонерне товариство «Комерційний банк «Надра»,

відповідач за первісним позовом - ОСОБА_3,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_3 на ухвалу Апеляційного суду Миколаївської області від 19 вересня 2016 року у складі судді Галущенко О. І.,

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2015 року Публічне акціонерне товариство «Комерційнийбанк «Надра» (далі - ПАТ «КБ «Надра») звернулося з позовом до ОСОБА_3про стягнення заборгованості за кредитним договором.

27 жовтня 2015 року ОСОБА_3 подав зустрічний позов до ПАТ «КБ«Надра» про визнання поруки припиненою.

Рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 06 листопада 2015 року у позовіПАТ «КБ «Надра» відмовлено, а зустрічний позов ОСОБА_3 задоволено.

Рішенням Апеляційного суду Миколаївської області від 26 січня 2016 року рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 06 листопада 2015 року скасовано. Ухвалено нове про задоволення первісного позову ПАТ «КБ «Надра» та відмову взустрічному позові ОСОБА_3

06 квітня 2016 року ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу ОСОБА_3 відхилено. Рішення Апеляційного суду Миколаївської області залишено без змін.

06 вересня 2016 року ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу на рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 06 листопада 2015 року, обґрунтовуючи її тим, що рішення суду першої інстанції ухвалено з порушення норм процесуального права.

Ухвалою Апеляційного суду Миколаївської області від 19 вересня 2016 року ОСОБА_3 відмовлено у відкритті апеляційного провадження.

Ухвалу суду апеляційної інстанції мотивовано тим, що на час звернення з апеляційною скаргою рішення, яке оскаржує ОСОБА_3, скасовано в апеляційному порядку. Судові рішення, щодо його перегляду в апеляційному та касаційному порядку, набрали законної сили, тому відсутні підстави для відкриття апеляційного провадження згідно з пунктом 1 частини четвертої статті 297 ЦПК України 18 березня 2004 року № 1618-IV (далі - ЦПК України 2004 року).

У вересні 2016 року ОСОБА_3звернувся до суду з касаційною скаргою на ухвалу суду апеляційної інстанції, у якій просить її скасувати, як таку, що перешкоджає подальшому провадженню у справі і направити справу для продовження розгляду до суду апеляційної інстанції.

18 листопада 2016 року ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ відкрито касаційне провадження у справі за касаційною скаргою ОСОБА_3

Заперечень на касаційну скаргу до суду касаційної інстанції не надійшло.

11 січня 2018 року вказану справу разом із матеріалами касаційного провадження передано до Верховного Суду.

29 травня 2018 року ухвалою Верховного Суду призначено справу до судового розгляду.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Касаційну скаргу мотивовано тим, що ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 06 квітня 2016 року відхилено касаційну скаргу ОСОБА_3, а рішення Апеляційного суду Миколаївської області від 26 січня 2016 року залишено без змін. ОСОБА_3 звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 06 листопада 2015 року у зв'язку з тим, що в Одеському апеляційному господарському суді розглядається апеляційна скарга товариства з обмеженою відповідальністю «Техноторг-Дон». У цій справі призначено судово - економічну експертизу, яка встановить реальну заборгованість боржника і поручителів перед ПАТ «КБ «Надра». Висновок судово - економічної експертизи вплине на судове рішення, яке оскаржується.

Апеляційним судом не взято до уваги, що рішення суду першої інстанції в апеляційному та касаційному порядку не переглядалося в частині правильності нарахування заборгованості, що було підставою звернення ОСОБА_3 до суду з апеляційною скаргою.

Апеляційний суд відмовив у відкритті провадження на підставі пункту 1 частини четвертої статті 297 ЦПК України 2004 року. Проте під час відкриття апеляційного провадження у справі суддя перевіряє, чи у порядку цивільного судочинства ухвалено судове рішення, в іншому випадку суддя - доповідач відмовляє у відкритті апеляційного провадження у справі. Тому вказана підстава відмови у відкритті апеляційного провадження не може бути застосована апеляційним судом з огляду на те, що вказана справа розглядалася в порядку цивільного судочинства, а рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 06 листопада 2015 року ухвалено на підставі норм чинного законодавства, яка регулює цивільні правовідносини.

ОСОБА_3 вперше звертається з апеляційною скаргою на рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 06 листопада 2015 року.

У Центральному районному суді м. Миколаєва, Апеляційному суді Миколаївської області та Вищому спеціалізованому суді України з розгляду цивільних і кримінальних справ оскаржувалося рішення суду щодо дійсності поруки ОСОБА_3, проте при перевірці законності та обґрунтованості судового рішення не досліджувалося питання правильності нарахування заборгованості.

Відповідно до статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду дійшла висновку про залишення касаційної скарги ОСОБА_3. без задоволення.

Вирішуючи питання про відкриття апеляційного провадження, судом апеляційної інстанції встановлено, що у квітні 2015 року ПАТ «КБ «Надра» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

27 жовтня 2015 року ОСОБА_3 подав зустрічний позов до ПАТ «КБ«Надра» про визнання поруки припиненою.

Рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 06 листопада 2015 року у позовіПАТ «КБ «Надра» відмовлено, а зустрічний позов ОСОБА_3 задоволено.

Рішенням Апеляційного суду Миколаївської області від 26 січня 2016 року вказане рішення скасовано. Ухвалено нове про задоволення первісного позову ПАТ «КБ «Надра» та відмову в зустрічному позові ОСОБА_3

06 квітня 2016 року ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу ОСОБА_3 відхилено. Рішення Апеляційного суду Миколаївської області залишено без змін.

06 вересня 2016 року ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу на рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 06 листопада 2015 року, обґрунтовуючи тим, що рішення суду першої інстанції ухвалено з порушення норм процесуального права.

Ухвалою Апеляційного суду Миколаївської області від 19 вересня 2016 року ОСОБА_3 відмовлено у відкритті апеляційного провадження на підставі пункту 1 частини четвертої статті 297 ЦПК України 2004 року.

Апеляційний суд дійшов висновку, що на час звернення з апеляційною скаргою рішення, яке оскаржує ОСОБА_3, вже скасовано в апеляційному порядку.

Статтею 6 Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини гарантовано кожній фізичній або юридичній особі право на розгляд судом протягом розумного строку цивільної, кримінальної, адміністративної або господарської справи, а також, справи про адміністративне правопорушення, у якій вона є стороною.

Однією з основних гарантій права сторони на судовий захист є право оскарження судових рішення (стаття 129 Конституції України). Реалізація цього права здійснюється, зокрема, шляхом оскарження судових рішень у судах апеляційної та касаційної інстанцій.

У справі «Устименко проти України» від 29 жовтня 2015 року Європейський суд з прав людини вказав, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване пунктом 1 статті 6 Конвенції, повинно тлумачитися у світлі Преамбули Конвенції, відповідна частина якої проголошує верховенство права спільною спадщиною Високих Договірних Сторін. Одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, яка передбачає дотримання принципу res judicata, тобто принципу остаточності рішення, згідно з яким жодна зі сторін не має права домагатися перегляду остаточного і обов'язкового рішення лише з метою потворного слухання справи і постановлення нового рішення. Відхід від цього принципу можливий лише коли він зумовлений особливими і непереборними обставинами (рішення у справі «Рябих проти Росії» від 03 грудня 2003 року).

Європейський суд з прав людини у своїй практиці неодноразово наголошував, що право на доступ до суду, закріплене у статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, не є абсолютним: воно може підлягати дозволеним за змістом обмеження, зокрема, щодо умов прийнятності скарг. Такі обмеження не можуть зашкоджувати самій суті права доступу до суду, мають переслідувати легітимну мету, а також має бути обґрунтована пропорційність між застосованими засобами та поставленою метою (пункт 33 рішення у справі «Перетяка та Шереметьєв проти України» від 21 грудня 2010 року).

Із матеріалів провадження за касаційною скаргою вбачається, що у лютому 2016 року ОСОБА_3 подав касаційну скаргу на рішення Апеляційного суду Миколаївської області від 26 січня 2016 року, виклавши доводи та аргументи щодо незаконності оскаржуваного рішення. Просив скасувати рішення Апеляційного суду Миколаївської області від 16 січня 2016 року та залишити в силі рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 06 листопада 2015 року.

Конституційне право на оскарження судового рішення (стаття 55 Конституції України) полягає у праві на апеляційне та касаційне оскарження судового рішення.

Відповідно до статті 292 ЦПК України 2004 року сторони та інші особи, які беруть участь у справі, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їх права та обов'язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

За змістом положень статті 324 ЦПК України 2004 року сторони (позивач, відповідач) та інші особи, які беруть участь у справі, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їх права, свободи чи обов'язки, мають право оскаржити у касаційному порядку судові рішення, визначені цією статтею.

Отже, конституційний принцип забезпечення апеляційного та касаційного оскарження рішення суду гарантує право звернення до суду зі скаргою в апеляційному та/або касаційному порядку.

У визначеному цивільним процесуальним законом порядку особи, які мають право оскаржити судове рішення, подають до суду апеляційної та/або касаційної інстанцій відповідну скаргу.

З урахуванням викладеного, Верховний Суд дійшов висновку, що ОСОБА_3 мав доступ до суду та можливість викласти доводи та аргументи незаконності та необґрунтованості судових рішень. Отже, ОСОБА_3 реалізував право на оскарження судових рішень, подавши касаційну скаргу на рішення апеляційного суду.

Доводи касаційної скарги, що ОСОБА_3 не оскаржував рішення суду першої інстанції, а на сьогодні є відповідні підстави для такого оскарження не заслуговують на увагу.

Цивільним процесуальним законом не передбачена реалізація права на оскарження судового рішення у конкретній справі однією і тією ж особою декілька раз.

Оскарження ОСОБА_3 рішення суду першої інстанції після реалізації ним права на касаційне оскарження рішення апеляційного суду у конкретній справі, є бажанням ОСОБА_3 добитися повторного перегляду рішення суду.

Пунктом 1 частини четвертої статті 297 ЦПК України 2004 року визначено, що суддя-доповідач відмовляє у відкритті апеляційного провадження у справі, якщо справа не підлягає апеляційному розгляду у порядку цивільного судочинства.

Як вбачається з матеріалів справи, у вересні 2016 року ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу на рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 06 листопада 2015 року, яке скасовано рішенням Апеляційного суду Миколаївської області від 26 січня 2016 року, що залишене без змін ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 06 квітня 2016 року.

З огляду на зазначене, ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу на рішення суду першої інстанції, щодо якого апеляційним судом, рішення якого залишено без змін касаційним судом, вже було здійснено перевірку на предмет законності та обґрунтованості та, як наслідок, було скасовано.

Право на оскарження судового рішення може бути реалізоване за умови наявності у конкретній справі судового рішення, яке набрало законної сили.

Верховний Суд, перевіряючи доводи касаційної скарги, виходить з того, що ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу на рішення суду першої інстанції, яке переглянуте та скасоване судом апеляційної інстанції, отже, не існує як об'єкт оскарження.

Визначену цивільним процесуальним законом підставу відмови у відкритті апеляційного провадження, передбачену пунктом 1 частини четвертої статті 297 ЦПК України 2004 року, а саме: «справа не підлягає апеляційному розгляду у порядку цивільного судочинства», Верховний Суд тлумачить таким чином, що вказана підстава відмови для відкриття апеляційного провадження застосовується у разі, коли справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, а також у випадках, коли відсутній об'єкт апеляційного оскарження (судове рішення) у справі, який підлягає розгляду у порядку цивільного судочинства.

З огляду на викладене, Верховний Суд дійшов висновку, що оскаржувана ухвала апеляційного суду відповідає вимогам ЦПК України 2004 року, а право заявника на справедливий суд та оскарження судового рішення, гарантоване статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, не порушено.

Згідно з частиною першою статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на зазначене, ухвала Апеляційного суду Миколаївської області від 19 вересня 2016 року відповідає вимогам закону, доводи касаційної скарги не знайшли свого підтвердження, тому Верховний Суд дійшов висновку про залишення касаційної скарги без задоволення, а ухвали суду апеляційної інстанції - без змін.

Керуючись статтями 400, 402, 409, 410, 415, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Ухвалу Апеляційного суду Миколаївської області від 19 вересня 2016 рокузалишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. А. Стрільчук

Судді: В. О. Кузнєцов

А.С. Олійник

О.В. Ступак

Г. І. Усик