Дата документу Справа №
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Єдиний унікальний № 323/3245/18 Головуючий у 1-й інстанції: Мінаєв М.М.
Провадження № 22-ц/778/2352/18 Суддя-доповідач Поляков О.З.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 червня 2018 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з цивільних справ апеляційного суду Запорізької області у складі:

Головуючого Полякова О.З.

Суддів Кухаря С.В.

Крилової О.В.

розглянувши апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства Комерційний Банк «Приватбанк» на рішення Оріхівського районного суду Запорізької області від 14 лютого 2018 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства Комерційний Банк «Приватбанк» до ОСОБА_4, про стягнення заборгованості за кредитним договором,-

ВСТАНОВИЛА:

У листопаді 2016 року Банк звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що 06.07.2012 року між Банком та ОСОБА_4 було укладено кредитний договір, за умовами якого відповідач отримала кредит у розмірі 800 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 20,40% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.

Відповідач порушує вимоги кредитного договору, у зв'язку з чим, станом на 30.09.2017 року виникла заборгованість у розмірі 29381,23 грн.

Враховуючи вищенаведене позивач просив суд стягнути з ОСОБА_4 заборгованість за кредитним договором в розмірі 29381,23 грн. та судові витрати в розмірі 1600 грн.

Рішенням Оріхівського районного суду Запорізької області від 14 лютого 2018 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ПАТ КБ «Приватбанк» заборгованість за кредитним договором в розмірі 1806,35 грн. та судовий збір в сумі 98,40 грн.

Не погоджуючись з зазначеним рішенням суду, ПАТ КБ «Приватбанк» подало апеляційну скаргу в якій, посилаючись на порушенням норм матеріального та процесуального права, просив скасувати рішення суду, ухвалити нове яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

В силу вимог ст. 7 ч. 13 ЦПК України в редакції, чинній з 15.12.2017 року, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Ухвалою суду апеляційної інстанції від 21 травня 2018 року (а.с.60), в порядку передбаченому ст. 360 ЦПК України, особам, які беруть участь у справі, надавався строк до 11 червня 2018 року для надання можливих відзивів на апеляційну скаргу ПАТ КБ «Приватбанк».

Однак, в строк до 11 червня 2018 року на адресу апеляційного суду відзивів від осіб, які беруть участь у справі, на вищезазначену апеляційну скаргу позивача, не надійшло.

В силу вимог ст. 360 ч. 3 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Заслухавши доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, судова колегія вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

За вимогами п.1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до вимог ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

За матеріалами справи 06.07.2012 року між Банком та ОСОБА_4 було укладено кредитний договір, за яким вона отримала кредит у розмірі 800 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 20,40% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. (а.с. 6)

Статтею 526 ЦК України встановлено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ч.1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Частиною 2 статті 1054 ЦК України передбачено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 глави 71 Цивільного кодексу України, тобто норми про договір позики.

На підставі ч.1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором.

Згідно ч. 1 ст.1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором.

Частиною 1 статті 1056-1 ЦК України передбачено, що розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозиції, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.

Згідно ст. ст. 610, 612 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання. Боржник вважається таким, що прострочив виконання, якщо він не виконав його у строк, передбачений умовами договору або встановлений законом. Боржник, який прострочив зобов'язання, відповідає перед кредитором за завдані простроченням збитки і за неможливості виконання, що випадково настала після прострочення.

Проте свої зобов'язання за кредитним договором відповідач не виконувала, в зв'язку з чим станом на 30.09.2017 року утворилась заборгованість за тілом кредиту в розмірі 647,50 грн.

З наданого Банком розрахунку заборгованості вбачається, що останній раз ОСОБА_4 користувалась кредитними коштами 10.10.2013 року на суму 2,50 грн., та в подальшому лише поповнювала рахунок, останній платіж на суму 110 грн. було здійснено 12.06.2014 року. (а.с. 3-4). Тобто саме з цього часу і почала утворюватись кредитна заборгованість за тілом кредиту, яка станом на 29.08.2014 року складала 647,50 грн.

Враховуючи положення вимог ст..ст. 526, 530, 610, ч. 1 ст. 612 ЦК України саме ця сума як основна заборгованість і підлягає стягненню з відповідача на користь Банку.

Колегія також погоджується з висновком суду щодо розміру стягнутих на користь Банку процентів за користування кредитним коштами.

Як вбачається з наданого Банком розрахунку заборгованості, станом на час виникнення заборгованості за тілом кредиту, заборгованість по сплаті процентів за користування кредитним коштами становила 158,39 грн.(а.с. 3-зворот).

Згідно умов кредитного договору, розмір процентної ставки за кредитом було визначено в розмірі 20,40% річних.

Таким чином, враховуючи, що основна заборгованість в розмірі 647,50 грн. утворилась 29.08.2014 року, розмір процентів за період з 29.08.2014 року по 30.09.2017 року складає 407 грн., а загальна сума заборгованості за процентами становить 565,39 грн. (158,39 грн.+407 грн.), як і було вірно визначено судом першої інстанції.

Однак, звертаючись до суду з позовом до ОСОБА_4 Банком було заявлено розмір процентної заборгованості в сумі 22968,43 грн., яка була розрахована з урахуванням підвищених процентних ставок, які збільшувались позивачем в односторонньому порядку до 34.8% та 43,2% відповідно.

Між тим, зазначений розрахунок є незаконним, оскільки відповідно до вимог ч. 3 ст. 1056-1 ЦК України фіксована процентна ставка є незмінною протягом усього строку кредитного договору. Встановлений договором розмір фіксованої процентної ставки не може бути збільшено кредитором в односторонньому порядку. Умова договору щодо права кредитора змінювати розмір фіксованої процентної ставки в односторонньому порядку є нікчемною, в зв'язку з чим заявлений розмір процентів за користування кредитним коштами є необґрунтованим.

Окрім цього, вірним є висновок суду щодо необґрунтованості вимог банку щодо стягнення заборгованості за пенею та комісією, оскільки позивачем не доведено, що ця комісія була передбачена умовами договору між сторонами, а також те, за яку саме послугу нараховувалась ця комісія.

Так, обґрунтовуючи позовні вимоги щодо стягнення з ОСОБА_4 кредитної заборгованості в частині стягнення пені та комісії банком не було зазначено, яким саме пунктом Умов та правил надання банківських послуг, а також Тарифів передбачено нарахування та стягнення комісії в розмірі 100 грн.

Пунктом 2.1.1.12.8 Умов та правил надання банківських послуг передбачено, що Банк отримує комісію за обслуговування відповідно до тарифів, якщо інше не передбачено п.2.1.1.12.13 цих умов.

Водночас до позовної заяви була додана довідка про умови кредитування, яка не містить такої комісії. Умови та Правила надання банківських послуг, актуальні на час отримання відповідачем кредитної картки, а так само на час виникнення остаточної заборгованості, які розміщені на офіційній сторінці Банку в мережі Інтернет, а також не містять відомостей про щомісячну комісію в розмірі 100 грн.

Окрім того, слід зауважити, що відповідно до позовної заяви суму в розмірі 3890 грн. визначено саме як пеню та комісію, однак згідно розрахунку заборгованості, вказана сума значиться, як комісія.

Також колегія звертає увагу на ту обставину, що комісія за певну послугу банку зазвичай нараховується незалежно від наявності заборгованості і не є формою цивільно-правової відповідальності, однак згідно розрахунку кредитної заборгованості, Банк почав нараховувати комісію лише після спливу більш ніж два місяці після утворення заборгованості за тілом кредиту, що свідчить про те, що вказане нарахування має характер цивільно-правової санкції за порушення договірних зобов'язань, що не передбачено чинним законодавством України.

Статтею 549 ЦК України встановлено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

З урахуванням вищенаведеної норми матеріального права, нарахування Банком пені в твердій грошовій сумі, суперечить правовій природі пені, оскільки пеня може обчислюватись виключно у відсотках від суми заборгованості. Інакше вона нічим не відрізнятиметься від штрафу.

Щодо розміру стягнутого судом на користь Банку штрафу слід зазначити наступне.

Умовами та правилами надання банківських послуг визначено, що у разі порушення строків платежу по будь-якому з грошових зобов'язань, передбачених договором, більше ніж на 30 днів, боржник сплачує штраф, що складається з твердої суми у розмірі 500 грн., та суми, що розраховується як 5% від заборгованості по кредитному ліміту, з урахуванням нарахованих та прострочених процентів та комісій.

Банком була нарахована процентна складова штрафу у розмірі 1375,30 грн. як 5% від суми, що складається з заборгованості по основній сумі кредиту та нарахованим ним процентам у сумі 22968,43 грн. Однак, оскільки стягненню з ОСОБА_4 підлягають проценти лише у розмірі 565,39 грн., вказана процентна складова штрафу має складати 93,46 грн., а всього штраф має складати 593,46 грн.

З урахуванням наведеного, колегія вважає, що ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову, суд першої інстанції повно і всебічно дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон який їх регулює.

Доводи, наведені в апеляційній скарзі, не спростовують висновків суду першої інстанції, обґрунтовано викладених в мотивувальній частині оскаржуваного рішення та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

З урахуванням наведеного колегія суддів вважає, що рішення суду постановлено з додержанням вимог закону і підстав для його скасування не вбачається.

Керуючись ст. ст. 7 ч. 13, 367, 369 ч. 1 ст. 374, ст. 375, 381, 382, 384, п. 1 ч. 1 ст. 389 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» - залишити без задоволення.

Рішення Оріхівського районного суду Запорізької області від 14 лютого 2018 року у цій справі - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повна постанова складена 23.06.2018 року

Головуючий:

Судді: