Провадження № 2-о/200/88/18 Справа № 200/4318/18
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 березня 2018 року м. Дніпро

Бабушкінський районний суд міста Дніпропетровськ у складі головуючого судді Яковлева Д. О., за участі секретаря Лопати Н. О. розглянувши у відкритому судовому засіданні заяву ОСОБА_1, заінтересована особа Шевченківський районний у місті Дніпрі відділ державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області про встановлення факту смерті на тимчасово окупованій території,

В С Т А Н О В И В:

До Бабушкінського районного суду міста Дніпропетровськ з вищезазначеною заявою звернулась ОСОБА_1 в якій зазначила, що 31 січня 2018 року у м. Донецьк, тобто на тимчасово окупованій території України, померла її бабка ОСОБА_2 З метою проведення державної реєстрації її смерті, заявник звернулась до Шевченківського районного у місті Дніпрі відділу державної реєстрації актів цивільного стану, однак 20 лютого 2018 року отримала відмову у реєстрації, з тих підстав, що документ наданий на підтвердження факту смерті не відповідає формі визначеній наказом Міністерства охорони здоровя від 08. 08. 2006 № 545 «Про впорядкування ведення медичної документації, яка засвідчує випадки народження і смерті» зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 25. 10. 2006 за № 1150/13024 та виданий на території, де органи державної влади України тимчасово не здійснюють свої повноваження.

У звязку з вищевикладеним ОСОБА_1 просила суд встановити факт смерті ОСОБА_2, громадянки України, ІНФОРМАЦІЯ_1, місце народження с. Бараново, Лівенський район, Орловська область, яка померла 31 січня 2018 року, у віці 93 років, у м. Донецьк.

Заявник та заінтересована особа в судове засідання не зявились, про час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином. Заявником було подано заяву про розгляд справи у його відсутності.

За таких обставин, згідно ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Дослідивши матеріали справи суд встановив наступне.

Згідно копії рішення Київської районної ради народних депутатів № 315 від 14 вересня 1994 року, ОСОБА_2 призначено опікуном онуки ОСОБА_1

На підтвердження наявності родинних завязків між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 також надано копію свідоцтва про народження ОСОБА_1 серії І-СН № 427990 та Витяг з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про шлюб.

Згідно копії свідоцтва про смерть № 31, форми № 106/у, виданого 31 січня 2018 року центром первинної медико-санітарної допомоги міста Донецьк, ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, померла 31 січня 2018 року у віці 93 років.

31 січня 2018 року Київським відділом запису актів громадянського стану м. Донецьк видано свідоцтво про смерть ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1.

20 лютого 2018 року за вих. № 682/14-2-40 Шевченківським районним у місті Дніпрі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області Міністерства юстиції України, за результатами розгляду документів наданих заявником, була надана письмова відмова у проведенні державної реєстрації смерті, оскільки заявником для підтвердження факту смерті предявлено медичний документ, форма якого не відповідає формі, визначеній наказом Міністерства охорони здоровя від 08. 08. 2006 № 545 «Про впорядкування ведення медичної документації, яка засвідчує випадки народження і смерті», зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 25. 10. 2006 за № 1150/13024, а також медичний документ, виданий на території, де органи державної влади України тимчасово не здійснюють свої повноваження.

Вирішуючи справу по суті суд виходить з того, що відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 293 ЦПК України, окреме провадження цевид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав. Суд розглядає в порядку окремого провадження, у тому числі, справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.

Згідно п. 8 ч. 1 ст. 315 ЦПК України, суд розглядає справи про встановлення факту смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану смерті.

Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦПК України заява про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, може бути подана родичами померлого або їхніми представниками до суду за межами такої території України.

Частиною 3 статті 49 ЦК України визначено, що державній реєстрації підлягають народження фізичної особи та її походження, громадянство, шлюб, розірвання шлюбу у випадках, передбачених законом, зміна імені, смерть.

Порядок проведення державної реєстрації смерті врегульовано Законом України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» та Правилами державної реєстрації актів цивільного стану в Україні, затвердженими наказом Міністерства юстиції України від 18. 10. 2000 № 52/5 (у редакції наказу Міністерства юстиції України від 24. 12. 2010 № 3307/5), зареєстрованими в Міністерстві юстиції України 18. 10. 2000 за № 719/4940.

Частиною 1 статті 6 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» визначено, що повноваження щодо державної реєстрації смерті в Україні покладено на відділи державної реєстрації актів цивільного стану та виконавчі комітети сільських, селищних, міських (крім міст обласного значення) рад.

Згідно ст. 17 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» підставою для державної реєстрації смерті є документ встановленої форми про смерть, виданий закладом охорони здоровя або судово-медичною установою; рішення суду про встановлення факту смерті особи в певний час або про оголошення її померлою.

Якщо документи про смерть особи відсутні, то державна реєстрація її смерті проводиться на підставі рішення суду про встановлення факту смерті.

Згідно Розпорядження Кабінету Міністрів України від 07 листопада 2014 року № 1085 «Про затвердження переліку населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження, та переліку населених пунктів, що розташовані на лінії зіткнення», м. Донецьк віднесено до Переліку населених пунктів, на території яких органи державної влади України тимчасово не здійснюють свої повноваження.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» (далі Закон) тимчасово окупована територія України є невідємною частиною території України, на яку поширюється дія Конституції та законів України.

Стаття 4 цього Закону передбачає, що на тимчасово окупованій території на строк дії цього Закону поширюється особливий правовий режим реалізації прав і свобод людини і громадянина.

Частинами 2, 3, 4 ст. 9 зазначеного Закону передбачено, що будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законодавством України.

Будь-який акт (рішення, документ), виданий такими органами та/або особами, є недійсним і не створює правових наслідків. Встановлення звязків та взаємодія органів державної влади України, їх посадових осіб, органів місцевого самоврядування та їх посадових осіб з незаконними органами (посадовими особами), створеними на тимчасово окупованій території, допускається виключно з метою забезпечення національних інтересів України, захисту прав і свобод громадян України.

Відповідно до ч. 1 ст. 10 Закону громадяни України мають право на вільний та безперешкодний вїзд на тимчасово окуповану територію і виїзд з неї.

Відповідно до ч. 1 ст. 17 Закону, у разі порушення його положень державні органи України застосовують механізми, передбачені законами України та керуються нормами міжнародного права з метою захисту миру, безпеки, прав, свобод і законних інтересів громадян України, які перебувають на тимчасово окупованій території, а також законних інтересів держави Україна.

Згідно ч. 1 ст. 18 Закону громадянам України гарантується дотримання у повному обсязі їхніх прав і свобод, передбаченихКонституцією України, після залишення ними тимчасово окупованої території.

Наведені норми законодавства, дають підстави для висновку, що рішення Шевченківського районного у місті Дніпрі відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області Міністерства юстиції України про відмову у проведенні державної реєстрації смерті 31 січня 2018 року у м. Донецьк, ОСОБА_2, на підставі свідоцтва про смерть від 31 січня 2018 року виданого Київським відділом запису актів громадянського стану м. Донецька прийнято відповідно до закону та в межах наданих заінтересованій особі повноважень.

В той же час вважаю, що у даному випадку законна відмова у проведенні державної реєстрації смерті зачіпає права спадкоємців ОСОБА_2 та робить фактично неможливим набуття родичами померлої прав та обовязків спадкоємців.

За таких обставин, з метою забезпечення дотримання прав і обовязків родичів померлої, у тому числі спадкових, суд при вирішенні вимог заяви виходить з загальних принципів («Намібійскі виняткі»), сформульованих Міжнародним судом ООН 21 червня 1971 року у Консультативному висновку «Юридичні наслідки для держав щодо триваючої присутності Південної Африки у Намібії», а саме: Держави члени ООН зобовязані визнавати незаконність і недійсність триваючої присутності Південної Африки в Намібії, але «у той час як офіційні дії, вчинені урядом Південної Африки від імені або щодо Намібії після припинення дії мандата є незаконними і недійсними, ця недійсність не може бути застосовна до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів».

Європейський суд з прав людини (далі ЄСПЛ) послідовно розвиває цей принцип у своїй практиці. Так, якщо у справі «Лоізіду проти Туречиини» (Loizidou v. Turkey, 18.12.1996, § 45) ЄСПЛ обмежився коротким посиланням на відповідний пункт названого висновку Міжнародного суду, то у справах «Кіпр проти Туреччини» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001) та «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» (Mozer v. The Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016) він приділив значну увагу аналізу цього висновку та подальшої міжнародної практики. При цьому ЄСПЛ констатував, що «Консультативний висновок Міжнародного Суду, що розуміється в сукупності з виступами і поясненнями деяких членів суду, чітко показує, що в ситуаціях, подібних до тих, що наводяться в цій справі, зобовязання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючих defacto органів та інститутів [окупаційної влади] далеко від абсолютного. Для людей, що проживають на цій території, життя триває. І це життя потрібно зробити більш стерпним і захищеним фактичною владою, включаючи їх суди; і виключно в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які мають відношення до сказаного вище, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами, в тому числі й цим [ЄСПЛ]. Вирішити інакше означало б зовсім позбавляти людей, що проживають на цій території, всіх їх прав щоразу, коли вони обговорюються в міжнародному контексті, що означало б позбавлення їх навіть мінімального рівня прав, які їм належать» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, § 96). При цьому, за логікою цього рішення, визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті захисту прав мешканців окупованих територій ніяким чином не легітимізує таку владу (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, § 92). Спираючись на сформульований у цій справі підхід, ЄСПЛ у справі «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» наголосив, що «першочерговим завданням для прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони [тобто є окупованою]» (Mozer v. The Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016, § 142).

Таким чином, суд вважає за можливе застосувати названі загальні принципи («Намібійські винятки»), сформульовані в рішеннях Міжнародного суду ООН та Європейського суду з прав людини, в контексті оцінки документів про народження дитини, виданих закладами, що знаходяться на окупованій території, як доказів, оскільки суд розуміє, що можливості збору доказів смерті на окупованій території можуть бути істотно обмеженими, у той час як встановлення цього факту має істотне значення для реалізації цілої низки прав людини.

Крім того, суд бере до уваги, що відповідно до ст. ст. 3, 8, 9 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права, утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обовязком держави, а чинні міжнародні договори, згода на обовязковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

На підставі викладеного, враховуючи,що обставини зазначені заявником в обґрунтування вимог заяви, з урахуванням практики ЄСПЛ, підтверджені наявними в матеріалах справи доказами, вважаю доведеним факт смерті ОСОБА_2, у місті Донецьк, 31 січня 2018 року.

Відповідно до ч. 4 ст. 317 ЦПК України, суд допускає негайне виконання рішень у справах про встановлення факту народження або смерті на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст. ст. 315, 317, 319 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

Заяву ОСОБА_1, заінтересована особа Шевченківський районний у місті Дніпрі відділ державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області про встановлення факту смерті на тимчасово окупованій території задовольнити.

Встановити факт смерті 31 січня 2018 року у м. Донецьк громадянки України, ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Дане рішення є підставою для видачі свідоцтва про смерть ОСОБА_2, дата смерті 31 січня 2018 року, місце смерті м. Донецьк, встановленого законодавством України зразка.

Рішення суду підлягає негайному виконанню.

Копію судового рішення невідкладно надіслати до Шевченківського районного у місті Дніпрі відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області Міністерства юстиції України для державної реєстрації смерті ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Рішення може бути оскаржене безпосередньо до апеляційного суду Дніпропетровської області. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів, з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було проголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення певного судового рішення.

Повний текс рішення складено 20 березня 2018 року.

Суддя Д. О. Яковлев