Постанова

Іменем України

13 червня 2018 року

м. Київ

справа № 761/36644/14-ц

провадження № 61-6141св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Висоцької В. С.,

суддів: Лесько А. О., Мартєва С. Ю. (суддя-доповідач), Фаловської І. М., Штелик С. П.,

учасники справи:

позивач - Публічне акціонерне товариство «Промислово-фінансовий банк»,

представник позивача - ОСОБА_3,

відповідачі: ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, Шевченківський районний відділ Головного управління Державної міграційної служби України в м. Києві,

третя особа - Служба у справах дітей Шевченківської районної в м. Києві державної адміністрації,

представник третьої особи - ОСОБА_7,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Промислово-фінансовий банк» на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 21 березня 2016 року в складі судді Рибака М. А. та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 21 вересня 2016 року в складі колегії суддів: Панченка М. М., Волошиної В. М., Слюсар Т. А.,

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У грудні 2014 року Публічне акціонерне товариство «Промислово-фінансовий банк» (далі - ПАТ «Промислово-фінансовий банк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_4, яка діє у своїх інтересах та в інтересах ОСОБА_6, ОСОБА_5, Шевченківського районного відділу Головного управління Державної міграційної служби України в м. Києві, третя особа - Служба у справах дітей Шевченківської районної в м. Києві державної адміністрації, про звернення стягнення на предмет іпотеки, виселення та зняття з реєстраційного обліку.

Позовна заява мотивована тим, що ОСОБА_4 як позичальник не виконує договірних зобов'язань з погашення кредиту, у зв'язку на час звернення до суду із цим позовом утворилась заборгованість у сумі 1 736 062,73 грн.

Оскільки квартира АДРЕСА_1 на придбання якої був отриманий кредит, передана банку в іпотеку та в якій на час розгляду справи проживають відповідачі: ОСОБА_4, ОСОБА_6, ОСОБА_5, ПАТ «Промислово-фінансовий банк» просило звернути стягнення на квартиру, виселити позичальника та інших відповідачів, які зареєстровані та/або проживають у квартирі, і зняти їх з реєстраційного обліку.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 21 березня 2016 року позов задоволено частково.

Звернено стягнення на предмет іпотеки - квартиру АДРЕСА_1 яка належить на праві приватної власності ОСОБА_4, в рахунок погашення заборгованості за кредитними договорами від 27 червня 2012 року № 18-2233/12 та від 20 серпня 2013 року № 18-2203/13, укладеними між ПАТ «Промислово-фінансовий банк» та ОСОБА_4, на загальну суму 1 736 062,73 грн, з яких: за кредитним договором від 27 червня 2012 року № 18-2233/12 - в розмірі 1 546 286,74 грн, в тому числі: 830 500,00 грн - тіло кредиту; 316 753,32 грн - прострочена заборгованість за нарахованими процентами; 300 641,00 грн - пеня за простроченим кредитом; 98 392,42 грн - пеня за простроченими процентами; за кредитним договором від 20 серпня 2013 року № 18-2203/13 - 189 775,99 грн, з яких: 113 000,00 грн - заборгованість за кредитом; 59 289,00 грн - пеня за простроченим кредитом; 17 486,99 грн - пеня за простроченими процентами, із застосуванням процедури продажу предмета іпотеки, встановленої статтею 38 Закону України «Про іпотеку», шляхом укладення ПАТ «Промислово-фінансовий банк» договору купівлі-продажу квартири з іншою особою - покупцем, від свого імені, з наданням всіх повноважень власника майна, необхідних для його продажу. Початкову ціну предмета іпотеки для його подальшої реалізації встановлено в сумі 1 493 490,00 грн.

У решті позову відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що, оскільки ОСОБА_4 неналежним чином виконувала кредитні зобов'язання, звернено стягнення на предмет іпотеки - квартиру АДРЕСА_1

Рішення суду першої інстанції в частині відмови у виселенні мотивоване тим, що відповідачі (власник житлового приміщення - предмета іпотеки та члени його сім'ї) у зв'язку зі зверненням стягнення на предмет іпотеки підлягають виселенню з наданням іншого жилого приміщення з фондів житла для тимчасового проживання, проте про наявність такого житла позивач не зазначив.

Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 21 вересня 2016 року рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 21 березня 2016 року залишено без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції мотивована тим, що суд першої інстанції в повному обсязі встановив права та обов'язки сторін, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін та надав їм належну правову оцінку.

У касаційній скарзі, поданій у жовтні 2016 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ПАТ «Промислово-фінансовий банк», посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить ухвалені у справі судові рішення в частині відмови в позові про виселення відповідачів та зняття з реєстраційного обліку змінити та ухвалити в цій частині нове рішення про задоволення позову.

Касаційна скарга мотивована тим, що суди попередніх інстанцій не взяли до уваги, що квартира була придбана за кредитні кошти, твердження ОСОБА_4 про використання власних коштів для придбання квартири не доведені.

В іншій частині ухвалені у справі судові рішення не оскаржуються та, відповідно, в касаційному порядку не переглядаються.

У листопаді 2016 року ОСОБА_4 подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ заперечення на касаційну скаргу, в яких просить касаційну скаргу залишити без задоволення.

У лютому 2018 року справу передано до Верховного Суду.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Суд установив, що 27 червня 2012 року між ПАТ «Промислово-фінансовий банк» та ОСОБА_4 укладено кредитний договорів № 18-2233/12, відповідно до умов якого відповідач отримала 1 600 000,00 грн кредитних коштів на придбання чотирикімнатної квартири АДРЕСА_1 При цьому кредитні кошти розподілені таким чином: 1 518 100,00 грн - на придбання квартири, 81 900,00 грн - на брокерські послуги та інше (пункти 1.1, 1.2).

На забезпечення виконання кредитних зобов'язань в іпотеку банку передано чотирикімнатну квартиру НОМЕР_1 у будинку АДРЕСА_1 заставною вартістю 1 493 490,00 грн. Вартість квартири за висновком експерта становить 1 493 490,00 грн (пункт 2.11.1 договору з урахуванням додаткового договору від 20 серпня 2013 року).

Позичальник зобов'язаний використовувати кредит лише на цілі, визначені пунктом 1.2 договору (пункт 3.3.1).

20 серпня 2013 року між ПАТ «Промислово-фінансовий банк» та ОСОБА_4 укладено кредитний договорів № 18-2203/13, відповідно до умов якого ОСОБА_4 отримала кредит у розмірі 169 500,00 грн строком до 19 листопада 2014 року (пункт 1.1).

На забезпечення виконання кредитних зобов'язань в іпотеку банку передано чотирикімнатну квартиру НОМЕР_1 у будинку АДРЕСА_1 заставною вартістю 1 493 490,00 грн. Вартість квартири за висновком експерта становить 1 493 490,00 грн (пункт 2.11 договору).

У квартирі НОМЕР_1 у будинку АДРЕСА_1 зареєстровані відповідачі: ОСОБА_4 - власник, ОСОБА_5 - син та ОСОБА_6 - донька, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Відмовляючи в позові про виселення, суд першої інстанції посилався на те, що ОСОБА_4 як власник жилого приміщення - предмета іпотеки та члени її сім'ї у зв'язку зі зверненням стягнення на предмет іпотеки підлягають виселенню з наданням жилого приміщення з фондів житла для тимчасового проживання, проте про наявність такого житла позивач не зазначив, отже, ці вимоги є передчасними.

Суд апеляційної інстанції, залишаючи рішення суду першої інстанції в цій частині без змін, також зазначав, що згідно з поясненнями ОСОБА_4 спірну іпотечну квартиру вона придбала у пропорції: 50 % вартості - за кредитні кошти, 50 % вартості - за власні кошти, якими вона володіла після продажу власної квартири АДРЕСА_2

Ці твердження ОСОБА_4 суд апеляційної інстанції розцінив як правдиві, такі, що можуть бути основою доказування.

Суд касаційної інстанції не погоджується з висновками судів у цій частині з огляду на таке.

Відповідно до частини четвертої статті 60 ЦПК України 2004 року доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Разом з тим висновок суду апеляційної інстанції ґрунтується на припущенні щодо придбання ОСОБА_4 квартири НОМЕР_1 у будинку АДРЕСА_1 у пропорції: 50 % вартості - за кредитні кошти, 50 % вартості - за власні кошти, якими вона володіла після продажу квартири АДРЕСА_1 оскільки за умовами кредитного договору від 27 червня 2012 року ОСОБА_4 отримала 1 600 000,00 грн на придбання квартири АДРЕСА_1 Кредитні кошти розподілені таким чином: 1 518 100,00 грн - на придбання квартири, 81 900,00 грн - на брокерські послуги та інше.

Згідно з висновком експерта вартість квартири становить 1 493 490,00 грн.

Кредитним договором передбачено, що позичальник зобов'язаний використовувати кредит лише на цілі, визначені пунктом 1.2 - на придбання квартири АДРЕСА_1

Відповідно до договору купівлі-продажу від 27 червня 2012 року (квартира придбана в один день з отриманням кредиту) ОСОБА_4 придбала квартиру НОМЕР_1 у будинку АДРЕСА_1 за 1 518 100,00 грн, які продавець отримав від покупця до підписання договору.

Матеріали справи не містять доказів продажу ОСОБА_4 квартири АДРЕСА_1 зокрема, дати продажу та суми, отже, висновки суду апеляційної інстанції з цього приводу є помилковими.

Також суд касаційної інстанції не погоджується з висновком суду першої інстанції про передчасність позову про виселення з огляду на таке.

Статтею 47 Конституції України передбачено, що ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Згідно з частинами першою та другою статті 39 Закону України «Про іпотеку» у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд за заявою іпотекодержателя виносить рішення про виселення мешканців за наявності підстав, передбачених законом, якщо предметом іпотеки є житловий будинок або житлове приміщення.

Відповідно до частини першої статті 40 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом.

Заявляючи позов, ПАТ «Промислово-фінансовий банк» просило виселити ОСОБА_4 та членів її сім'ї без надання іншого житлового приміщення з підстав, передбачених статтею 109 ЖК Української РСР. Таке ж прохання зазначено і у заявах про уточнення позовних вимог.

Частинами третьою, чтвертою статті 109 ЖК Української РСР передбачено, що звернення стягнення на передане в іпотеку жиле приміщення є підставою для виселення всіх громадян, що мешкають у ньому, завинятками, встановленими законом. Після прийняття кредитором рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловийбудинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогуіпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця здня отримання цієї вимоги, якщо сторонами не погоджено більший строк. Якщо громадяни не звільняють жиле приміщення у встановленийабо інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення, є підставою для надання цим громадянам жилих приміщень з фондів житла для тимчасового проживання відповідно до статті 132-2 цього Кодексу.

Відсутність жилих приміщень з фондів житла для тимчасового проживання або відмова у їх наданні з підстав, встановлених статтею 132-2 цього Кодексу, не тягне припинення виселення громадянина з жилого приміщення, яке є предметом іпотеки, у порядку, встановленому частиною третьою цієї статті.

Виселення громадян без надання іншого постійного жилого приміщення допускається при зверненні стягнення на предмет іпотеки, якщо іпотечне майно було придбано за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення.

Наведене узгоджується з правовим висновком Верховного Суду України, викладеною у постановах від 10 лютого 2016 року у справі № 6-2830цс15, від 18 березня 2015 року у справі № 6-39цс15, від 03 лютого 2016 року у справі № 6-2947цс15.

Оскільки ОСОБА_4 отримала у банку 1 518 100,00 грн цільових коштів та цього ж дня за таку ж суму придбала квартиру, суд апеляційної інстанції дійшов помилкового висновку про те, що квартира придбана не за рахунок кредитних коштів.

Щодо можливості виселення ОСОБА_4 та членів її сім'ї тільки з наданням жилого приміщення з фондів житла для тимчасового проживання, проте про наявність такого житла позивач не зазначив, висновок суду першої інстанції не відповідає зібраним у справі доказам.

Матеріали справи містять довідку Виробничо-обслуговуючого кооперативу «Шулявка» Товариства з обмеженою відповідальністю «Київжитлосервіс» від 28 січня 2014 року про те, що у квартирі НОМЕР_1 у будинку АДРЕСА_1 зареєстровані ОСОБА_4 та її діти: син ОСОБА_5 і донька ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1. Усі вони зареєстровані у 2012 році.

Разом із тим у пункті 2.14 договору іпотеки від 27 червня 2012 року передбачений обов'язок ОСОБА_4 не реєструвати у квартирі, яка є предметом іпотеки за цим договором, будь-яких осіб, в тому числі малолітніх і неповнолітніх, без письмової згоди іпотекодержателя. Таку згоду позивач не надавав, доказів іншого матеріали справи не містять.

Відповідно до статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Ураховуючи зазначене, а також те, що суди неправильно застосували норми матеріального права, вирішуючи спір про виселення відповідачів, немає підстав для направлення справи на новий розгляд, визначених статтею 411 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку про необхідність скасування судових рішень в частині виселення з ухваленням нового рішення про виселення відповідачів.

Щодо зняття відповідачів з реєстраційного обліку, позов не підлягає задоволенню, оскільки судове рішення про виселення є підставою для зняття відповідачів з реєстраційного обліку у Шевченківському районному відділі Головного управління Державної міграційної служби України в м. Києві, до якого територіально належитьбудинок АДРЕСА_1.

Керуючись статтями 400, 409, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Промислово-фінансовий банк» задовольнити частково.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 21 березня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 21 вересня 2016 року в частині відмови у позові Публічного акціонерного товариства «Промислово-фінансовий банк» про виселення скасувати з ухваленням нового рішення про задоволення позову в цій частині.

Виселити ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 із квартири АДРЕСА_1

У задоволенні позову Публічного акціонерного товариства «Промислово-фінансовий банк» про зняття з реєстраційного обліку відмовити.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий В. С. Висоцька

Судді: А. О. Лесько

С.Ю. Мартєв

І.М. Фаловська

С.П. Штелик