АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
Провадження № 22-ц/790/1467/18 Суддя доповідач Яцина В.Б.
Категорія: Спори, що виникають із трудових правовідносин про поновлення на роботі
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 червня 2018 року м. Харків.

Апеляційний суд Харківської області у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого судді - Яцини В.Б.

суддів: - ОСОБА_1, ОСОБА_2,

за участю секретаря : Колесник О.Е.,

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Підприємства обєднання громадян «Юридичний комітет» Харківської обласної громадської організації «Союз інвалідів ЧАЕС та Афганістану» на рішення Київського районного суду м.Харкова від 07 грудня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_3 до Підприємства обєднання громадян «Юридичний комітет» Харківської обласної громадської організації «Союз інвалідів ЧАЕС та Афганістану» про визнання звільнення незаконним, поновлення на роботі та стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу,

встановив:

02 листопада 2017 року ОСОБА_3 засобами поштового звязку 30 жовтня 2017 року звернувся до суду з позовом до Підприємства обєднання громадян «Юридичний комітет» Харківської обласної громадської організації «Союз інвалідів ЧАЕС та Афганістану» про визнання звільнення незаконним, поновлення на роботі та стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу.

Позовна заява мотивована тим, що 16.01.2017 р. він був прийнятий посаду юриста Підприємства. 17.02.2017 р. між позивачем та директором Підприємства ОСОБА_4 і його головою ОСОБА_5 виник конфлікт з питань попередньої роботи позивач. 20.02.2017 р. позивач, прибувши на своє робоче місце, не був допущений до виконання своїх трудових обовязків. В той же день позивач надіслав відповідачу заяву, в якій просив звільнити його за власним бажанням та віддати трудову книжку. 25.02.2017 р. отримав відповідь, в якій зазначалось, що оскільки з 17.02.2017 р. проводиться службове розслідування відносно неналежного виконання позивачем трудових обовязків на посаді юриста, заява від 20.02.2017 р. залишена без розгляду і рішення по ній не прийнято. 21.03.2017 р., 25.04.2017 р. позивач надсилав відповідачу листи, в яких просив проінформувати про результати службової перевірки та прийняте рішення по заяві про звільнення. 22.05.2017 р. позивач надсилав відповідачу лист про витребування трудової книжки та належного розрахунку при звільненні. 01.07.2017 р. позивач отримав відповідь, а 03.07.2017 р. в офісі відповідача ОСОБА_3 була повернута трудова книжка, в якій відсутні записи про прийняття та звільнення позивача з посади юриста. З наказом про звільнення позивач ознайомлений не був, остаточний розрахунок з заробітної плати та інших грошових виплат позивач не отримав. Перебуваючи у невизначеному стані, турбуючись за роботу, позивач звернувся до органів Державної фіскальної служби України про надання інформації щодо трудових відносин позивача з відповідачем за період січень-серпень 2017 р. 30.09.2017 р. позивач отримав відповідь, в якій вказувалось, що згідно звітів про суми нарахованої заробітної плати застрахованих осіб, дата початку трудових відносин з ОСОБА_3 16.01.2017 р., дата звільнення 01.02.2017 р. Відповідно до звіту від 14.03.2017 р. за п.1 ст.36 КЗпП України (форма звіту - початкова), звіту від 29.05.2017 р. п.1 ст.36 КЗпП України (форма звіту - скасовуюча), звіту від 30.05.2017 р. п.4 ст.40 КЗпП України (форма звіту додаткова). Позивач вважає, що його незаконно звільнили з посади юриста Підприємства з 01.02.2017 р. за п.4 ст.40 КЗпП України, оскільки з 16.01.2017 р. по 20.02.2017 р. позивач сумлінно виконував свої посадові обовязки. 17.02.2017 р. відповідач розпочав службову перевірку, відхилив заяву позивача від 20.02.2017 р. про звільнення за власним бажанням, хоча дата звільнення не може передувати початку службової перевірки. З наказом про звільнення позивач ознайомлений не був, копія наказу йому не вручалась, що є порушенням ст.47 КЗпП України. З 16.01.2017 р. позивач не отримував заробітної плати, навіть за час фактично відпрацьованих днів. Тому виходячи з розміру мінімальної заробітної плати 3200 грн., позивач просить стягнути з відповідача невиплачену заробітну плату та середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 34 666,66 грн. визнати незаконним наказ про звільнення та понови його на посаді юриста Підприємства.

На підставі викладеного, збільшивши розмір позовних вимог 07 грудня 2017 року ОСОБА_3 остаточно просив визнати незаконним його звільнення з 01.02.2017 р. з посади юриста Підприємства обєднання громадян «Юридичний комітет» Харківської обласної громадської організації «Союз інвалідів ЧАЕС та Афганістану» за п.4 ст.40 КЗпП України згідно наказу №3/6 від 17.02.2017 р. Поновити позивача ОСОБА_3 на посаді юриста Підприємств з 01.02.2017 р. Стягнути з відповідача на користь ОСОБА_3 невиплачену заробітну плату та середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 34 666,66 грн.

Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 07 грудня 2017 року позов ОСОБА_3 - задоволено. Визнано незаконним звільнення з 01.02.2017 р. ОСОБА_3 з посади юриста Підприємства обєднання громадян «Юридичний комітет» Харківської обласної громадської організації «Союз інвалідів ЧАЕС та Афганістану» за п.4 ст.40 КЗпП України згідно наказу №3/6 від 17.02.2017 р. Поновлено ОСОБА_3 на посаді юриста Підприємства обєднання громадян «Юридичний комітет» Харківської обласної громадської організації «Союз інвалідів ЧАЕС та Афганістану» з 01 лютого 2017 року. Стягнуто з Підприємства обєднання громадян «Юридичний комітет» Харківської обласної громадської організації «Союз інвалідів ЧАЕС та Афганістану» на користь ОСОБА_3 невиплачену заробітну плату та середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 34 666,66 грн. Вирішено питання щодо судових витрат..

В апеляційній скарзі представникПідприємства обєднання громадян «Юридичний комітет» Харківської обласної громадської організації «Союз інвалідів ЧАЕС та Афганістану» ОСОБА_6 просить його скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову. При цьому посилався на те, що рішення необгрунтоване, ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Зазначив, що позовна заява ОСОБА_3 з вимогами про визнання звільнення незаконним та поновлення на посаді юриста була подана до суду 30.10.2017 року, тобто з порушенням положень ч. 1 ст. 233 КЗпП України, оскільки особисто ОСОБА_3 на робоче місце не зявлявся, на руки трудову книжку отримати відмовився, ознайомитись із наказом під розпис відмовився. Через такі обставини, керівництво ПОГ «Юридичний комітет» було змушено направити копію наказу про звільнення ОСОБА_3 на його домашню адресу поштою. До матеріалів справи долучені докази того, що 01.07.2017 року за місцем проживання ОСОБА_3 за адресою: м. Харків, вул. Астрономічна, б. 44-Б, кв. 96 через свою матір отримав поштове повідомлення із копією наказу про звільнення, що необхідно вважати днем вручення ОСОБА_3 копії наказу про звільнення. Після отримання копії наказу, 03.07.2017 року ОСОБА_3 особисто зявився до ПОГ «Юридичний комітет» та отримав на руки свою трудову книжку.

Вказав, що судом першої інстанції також були необґрунтовано не враховані як докази акти, у яких зафіксовані факти прогулу ОСОБА_3 з 02.02.2017 року по 16.02.2017 року. Копії зазначених документів були долучені до матеріалів справи, щодо цих документів були надані пояснення ОСОБА_5 - особою, яка особисто підписувала ці документи та підтверджувала факти прогулів з боку ОСОБА_3

Підкреслив, що з невідомої причини суд не врахував пояснення сторони відповідача про те, що у органах Державної фіскальної служби було помилково зазначено як підставу звільнення ОСОБА_3 - п.1. ст.36 КЗпП України, і тому станом на 30.05.2017 року було подано виправлену форму звітності, у якій вірно зазначено підставу звільнення ОСОБА_3 - п.4.ст.40 КЗпП України. Цей факт також доведений належними та допустимими доказами, але не був врахований судом першої інстанції. У даному судовому рішення усі докази сторони відповідача не були враховані судом, що є прямим порушенням принципів рівності всіх учасників процесу перед законом та судом, диспозитивності та змагальності сторін, які передбачені частиною 2 статті 3 ЦПК України.

Частина третя статті 3 ЦПК України передбачає, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, лише якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обовязковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що обєктивно не залежали від нього.

Відповідно до ст. 368 ЦПК України суд апеляційної інстанції розглянув справу за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими для апеляційного провадження, з повідомленням учасників справи.

Вислухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників справи, які зявилися у судове засідання, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що апеляційна скарга підлягає задоволенню.

В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

У статті 263 ЦПК України визначені наступні вимоги до законності і обґрунтованість судового рішення:

1. Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

2. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

3. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

4. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

5. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Однак у повній мірі оскаржене рішення суду вказаним вимогам цивільного процесуального права не відповідає.

Так, відповідно до змісту ст. п.4 ст.40 КЗпП України власник має право розірвати трудовий договір у разі скоєння працівником прогулу без поважних причин. Звільнення з цієї підстави допускається лише у тому разі, якщо працівник скоїв прогул чи був відсутній на роботі більше трьох годин протягом робочого дня без поважної причини.

Згідно до ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Судом встановлені такі факти і відповідні їм правовідносини.

З 16 січня 2017 року згідно наказу №2-6 від 16.01.2017 р. позивача ОСОБА_3 призначено на посаду юриста Підприємства обєднання громадян «Юридичний комітет» Харківської обласної громадської організації «Союз інвалідів ЧАЕС та Афганістану» (а.с.45).

Як вбачається з табелю обліку використання робочого часу за січень 2017 року юристу Ковальову В.В. проставлено 20 робочих днів, в тому числі з 03.01.2017 по 06.01.2017 р., з 10.01.2017 р. по 13.01.2017 р., 16.01.2017 р. по 20.01.2017 р., 23.01.2017 р. по 27.01.2017 р., 30.10.2017 р., 31.01.2017 р. (а.с.30). Таким чином, табель не відповідає наказу №2-6 від 16.01.2017 р., оскільки юрист Ковальов В.В. працює на підприємстві з 16.01.2017 р.

В табелі обліку використання робочого часу за лютий 2017 року в період з 02.02.2017 р. по 16.02.2017 р. позивачу ОСОБА_3 проставлені прогули (а.с.29). Табель складено невідомою особою, затверджений директором Підприємства ОСОБА_4

Оскільки в період з 02.02.2017 р. по 16.02.2017 р. позивач табелювався, вважається, що він був працівником Підприємства. Крім того, 01.02.2017 р. згідно табелю - працював.

Проте, директор Підприємства ОСОБА_4 видав наказ №3/6, датований 17.02.2017 р., про звільнення позивача ОСОБА_3 з посади юриста Підприємства з 01.02.2017 р. згідно п.4 ст.40 КЗпП України. В наказі директор Підприємства наказав: провести розрахунок всіх належних ОСОБА_3 нарахованих грошових сум та виплати їх; оформити та видати трудову книжку відповідно до вимог чинного законодавства.

До теперішнього часу розрахунок з позивачем при звільненні не проведено, записи про його прийом на Підприємство на посаду юрист з 16.01.2017 р. та звільнення з посади юриста з 01.02.2017 р. на підставі п.4 ст.40 КЗпП України в трудову книжку не внесені.

Позивач звільнений з 01.02.2017 р. за відсутності правових підстав, оскільки згідно табелю 01.02.2017 р. юрист Ковальов В.В. був на роботі, а з 02.02.2017 р. по 16.02.2017 р. табелювався як працівник Підприємства.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції обґрунтовано виходив з того, що при звільненні ОСОБА_3 порушені його трудові права, відповідачем доводи позивача, викладені в позовній заяві, не спростовані, враховуючи відсутність належних та допустимих доказів, підтверджуючих законність та обґрунтованість наказу про звільнення позивача №3/6, датованого 17.02.2017 р., тому звільнення з 01.02.2017 р. ОСОБА_3 з посади юриста за п.4 ст.40 КЗпП України згідно наказу №3/6 від 17.02.2017 р. визнав незаконним та поновив ОСОБА_3 на посаді юриста Підприємства обєднання громадян «Юридичний комітет» Харківської обласної громадської організації «Союз інвалідів ЧАЕС та Афганістану» з 01 лютого 2017 року, а також задовольнив його позовні вимоги про стягнення з Підприємства обєднання громадян «Юридичний комітет» Харківської обласної громадської організації «Союз інвалідів ЧАЕС та Афганістану» на користь ОСОБА_3 середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 34 666,66 грн.

Однак при цьому суд першої інстанції безпідставно вказав, що відповідач не повідомив позивача про його звільнення за прогул. Суд не звернув уваги на наявні у справі докази того, що позивач звернувся до суду з позовом про визнання свого звільнення незаконним, поновлення на роботі та стягнення грошової суми за вимушений прогул з порушенням положень ч. 1 ст. 233 КЗпП України, яка передбачає, що працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

Як розяснив Пленум Верховного Суду України у пункті 4 постанови від 6 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», передбачений статтею 233 КЗпП України місячний строк поширюється на всі випадки звільнення незалежно від підстав припинення трудового договору.

Так, в матеріалах справи наявний лист директора ПОГ «ЮК» ОСОБА_4 від 23.06.2017 року на імя ОСОБА_3 про те, що його було звільнено з посади юриста з 01.02.2017 року на підставі наказу № 3/6 від 17.02.2017 згідно до ч. 4 ст. 40 КЗпП україни, тобто за прогул. На підставі викладеного йому було повідомлено про необхідність зявитися 29.06.2017 за адресою: м. Харків, пр. Московський, 17, оф. 4 для отримання належно оформленої трудової книжки і остаточного розрахунку при звільненні з грошової плати та інших грошових виплат. У додатку до вказаного листа вказана копія наказу № 3/6 про звільнення ОСОБА_3 (а.с. 12).

Всупереч вимогам ст. 263 ЦПК України суд першої інстанції цим доказам належної оцінки не надав і не встановив, що відповідач 03.07.2017 офіційно повідомив позивача про підстави та дату його звільнення та видав йому трудову книжку.

Так, під час апеляційного розгляду справи позивач визнав, що він отримав вказаний лист від своєї матері, яка його отримала поштою 03.07.2017 року, і в той же день він також отримав у відповідача свою трудову книжку, яка не була належним чином оформлена. З позовом ОСОБА_3 звернувся до районного суду 02.11.2017 року, тобто значно більше, ніж через три місяця після офіційного повідомлення про причини та дату звільнення і отримання трудової книжки.

Доводи позивача, про те, що йому не було відомо про порушення його трудових прав, за відсутності у нього наказу про звільнення за прогул, п. 4 ст. 40 КЗпП України, є безпідставними, оскільки як безспірно встановлено судом, позивач 03.07.2017 року вже отримав листа від відповідача, де йому було вказано про його звільнення з роботи за прогул, п. 4 ст. 40 КЗпП України, та йому була видана в той же день його трудова книжка. За змістом вказаної норми ч. 1 ст. 233 КЗпП України початок перебігу місячного строку для звернення до суду з позовом про поновлення на роботі та стягнення відповідних виплат за час вимушеного прогулу, які є похідними від основних вимог про незаконне звільнення, повязаний з фактом обізнаності працівника про порушення свого права, і цей строк починає вираховуватися від дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, у тому числі із наказу про звільнення чи трудової книжки. У даному питанні визначальним є саме обізнаність працівника про конкретні обставини порушення його прав та можливість внаслідок цього звернутися до суду із обґрунтованим позовом.

З огляду на наявність у позивача листа керівника підприємства, де було вказано зміст спірного наказу про звільнення, та отримання трудової книжки, у позивача були необхідні документи для вчасного звернення до суду у передбачений для таких випадків ч. 1 ст. 233 КЗпП України місячний строк. Той факт, що у трудовій книжці були відсутні записи про прийняття позивача на роботу до відповідача та про його звільнення правового значення у даному випадку для своєчасного звернення до суду не має, оскільки у вказаному листі керівника підприємства викладені всі необхідні обставини про те, що позивач був звільнений з посади юриста ПОГ «ЮК» 20.02.2017 з 01.02.2017 на підставі наказу № 3/6 від 17.02.2017, згідно п. 4 ст. 40 КЗпП У країни.

Крім того, норми цивільного процесуального права, ст. 177 ЦПК України, не зобовязують позивача за позовом, що виникає з трудових правовідносин додавати до позовної заяви копій документів, що підтверджують позовні вимоги, а при наявності у позивача ускладнень у наданні документів на підтвердження своїх вимог він вправі з цих підстав звернутися до суду із відповідною заявою про їх витребування, що позивач, як юрист за фахом, не міг не знати.

Районний суд також безпідставно вказав в оскарженому рішенні про те, що крім стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, у складі 34666, 66 грн. на користь позивача необхідно стягнути заборгованість по заробітній платі. Як вбачається із наявного у справі позову, з його уточненням про збільшення позову від 07.12.2017, позивач не заявляв вимог про стягнення заборгованості по заробітній платі. Вимога про стягнення 34666.66 грн. замість 30613,33 грн. була обґрунтуванні позивачем лише доводами про збільшення тривалості вимушеного прогулу (а.с. 2-4, 73).

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України (ст. 11 ЦПК України в редакції на день звернення до суду з позовом та розгляду справи районним судом) суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Тому суд безпідставно вказав про задоволення позовних вимог в частині стягнення заборгованості по заробітній платі.

Таким чином, оскільки неповно зясував обставини, що мають значення для справи стосовно звернення до суду із позовом після спливу позовної давності; порушив норми процесуального та неправильно застосував норми матеріального права, то відповідно до п.п. 1, 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню повністю, з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову, з огляду на звернення до суду зі спливом позовної давності.

Керуючись ст.ст. 268, 367,368, п.2 ч.1 ст.374, ст.ст. 376, 381, 382, 383, 384, 388-392 ЦПК України, та пунктом 8 частини першої Розділу ХIII Перехідних положень ЦПК України, суд апеляційної інстанції

постановив:

Апеляційну скаргу Підприємства обєднання громадян «Юридичний комітет» Харківської обласної громадської організації «Союз інвалідів ЧАЕС та Афганістану» задовольнити.

Рішення Київського районного суду м.Харкова від 07 грудня 2017 року скасувати.

У задоволенні позову ОСОБА_3 відмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, і протягом тридцяти днів з дня проголошення може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст судового рішення складений 18.06.2018 року.

Головуючий: В.Б. Яцина.

Судді: І.В. Бурлака.

ОСОБА_2.