Постанова

Іменем України

30 травня 2018 року

м. Київ

справа № 727/1821/16-ц

провадження № 61-16338св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Червинської М. Є. (суддя-доповідач), Коротуна В. М., Курило В. П.

учасники справи:

позивачі: ОСОБА_4, ОСОБА_5,

представники позивачів: ОСОБА_6, ОСОБА_7,

відповідач 1 - товариство з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи»,

представник відповідача 1 - Кисилиця Євгеній Іванович,

відповідач 2 - публічне акціонерне товариство «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк»,

третя особа - Національна комісія, що здійснює Державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг,

представник третьої особи - Карпик Леонід Іванович,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_4, ОСОБА_5 на рішення Шевченківького районного суду м. Чернівці у складі судді Семенка О. В. від 10 червня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Чернівецької області у складі колегії суддів: Яремка В. В., Савчук М. В., Чупікової В. В. від 25 серпня 2016 року,

ВСТАНОВИВ:

Підпунктом 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» передбачено, що касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У березні 2016 року ОСОБА_4 та ОСОБА_5 звернулися до суду з позовом до товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» (далі - ТОВ «Кредитні ініціативи»), публічного акціонерного товариства «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» (далі - ПАТ «АКПІБ»), третя особа - Національна комісія, що здійснює Державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг (далі - Нацкомфінпослуг), про захист прав споживачів, визнання договору частково недійсним, визнання кредитора за договором належним.

Позовна заява мотивована тим, що 21 березня 2007 року між акціонерним комерційним промислово-інвестиційним банком (далі - АКПІБ), правонаступником якого є ПАТ «АКПІБ», та ОСОБА_5 укладено кредитний договір № 669, а між банком та ОСОБА_4 - кредитний договір № 672.

У подальшому, 17 грудня 2012 року між ТОВ «Кредитні ініціативи» та ПАТ «АКПІБ» укладено договір відступлення права вимоги, відповідно до якого ПАТ «АКПІБ» відступило ТОВ «Кредитні ініціативи» право вимоги за указаними кредитними договорами.

Посилаючись на невідповідність укладеного між відповідачами договору вимогам закону, несправедливість умов, порушення їх прав як споживачів банківських послуг, позивачі просили визнати недійсним договір відступлення права вимоги від 17 грудня 2012 року, що був укладений між ПАТ «АКПІБ» та ТОВ «Кредитні ініціативи», в частині відступлення права вимоги за споживчими кредитними договорами від 21 березня 2007 року №№ 669, 672, визнати ПАТ «АКПІБ»належним кредитором за вказаними кредитними договорами.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Чернівці від 10 червня 2016 року у задоволенні позову ОСОБА_4 та ОСОБА_5 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що належних та допустимих доказів на підтвердження факту невідповідності оспорюваного договору відступлення права вимоги актам цивільного законодавства матеріали справи не містять.

Ухвалою апеляційного суду Чернівецької області від 25 серпня 2016 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_4 та ОСОБА_5 відхилено, рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що висновки суду першої інстанції відповідають вимогам закону, обставини справи встановлені повно, а доводи апеляційної скарги не підтверджені належними та допустимими доказами і не спростовують висновків суду першої інстанції.

У вересні 2016 року ОСОБА_4 та ОСОБА_5 подали касаційну скаргу до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, у якій просять скасувати судові рішення судів попередніх інстанцій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову.

Касаційна скарга мотивована тим, що суди першої та апеляційної інстанцій не встановили належним чином обставин справи та не врахували, що розпорядження Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України № 231 від 03 квітня 2009 року «Про віднесення операцій з фінансовими активами до фінансових послуг» передбачало, що за договором факторингу право вимоги може бути відступлено лише щодо боржника-суб'єкта господарювання; господарська діяльність з надання фінансових послуг, до яких належить факторинг, підлягає ліцензуванню, такої ліцензії ТОВ «Кредитні ініціативи» не має; відсутня також і ліцензія на здійснення валютних операцій, яка потребується у зв'язку із тим, що валютою кредитування є долар США. Наведене свідчить про незаконності відступлення права вимоги за споживчими кредитними договорами від 21 березня 2007 року №№ 669, 672 до ТОВ «Кредитні ініціативи».

Відзив на касаційну скаргу до суду не надходив.

Статтею 388 ЦПК України передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

17 квітня 2018 року до Верховного Суду надійшла вказана справа.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частинами першою, другою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Суд установив, що 21 березня 2007 року між АКПІБ, правонаступником якого є ПАТ «АКПІБ», та ОСОБА_5 укладено кредитний договір № 669, за умовами якого останній отримав грошові кошти у вигляді кредиту в розмірі 90 000 доларів США, що еквівалентно 454 500 грн, з кінцевим терміном повернення не пізніше 20 березня 2027 року та сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 12 % річних.

Цього ж дня між АКПІБ та ОСОБА_4 укладено кредитний договір № 672, за умовами якого остання отримала грошові кошти у вигляді кредиту в розмірі 50 000 доларів США, що еквівалентно 252 500 грн, з кінцевим терміном повернення не пізніше 20 березня 2027 року та сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 12 % річних.

17 грудня 2012 року між ТОВ «Кредитні ініціативи» та ПАТ «АКПІБ» укладено договір відступлення права вимоги, відповідно до якого ПАТ «АКПІБ» відступило ТОВ «Кредитні ініціативи» право вимоги за указаними кредитними договорами.

Статтею 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою, третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

За змістом пункту 1 частини першої статті 512 ЦК України кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Відповідно до статті 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі та на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

За змістом частини першої статті 516 ЦК України заміна кредитора у зобов'язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом.

У пункті 2.1 договору відступлення права вимоги передбачено, що первісний кредитор передає (відступає), а новий кредитор приймає кредитний портфель та зобов'язується сплатити за нього первісному кредиторові грошову винагороду (ціну продажу) на умовах, визначених цим договором.

Тобто, за умовами укладеного між сторонами договору ПАТ «АКПІБ» за певну винагороду передало ТОВ «Кредитні ініціативи» право вимоги грошового боргу за кредитними договорами, боржниками за якими є позивачі.

За визначенням термінів, наведеним у пункті 1 частини першої статті 1 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» фінансова установа - це юридична особа, яка відповідно до закону надає одну або декілька фінансових послуг, а також інші послуги (операції), пов'язані з наданням фінансових послуг, у випадках, прямо визначених законом, та внесена до відповідного реєстру в установленому законом порядку.

Суд установив, що ТОВ «Кредитні ініціативи» внесено до Державного реєстру фінансових установ 22 вересня 2008 року та отримало свідоцтво ФК № 214 про реєстрацію фінансової установи (а. с. 57).

Згідно з додатком до свідоцтва про реєстрацію фінансової установи серії ФК № 214 ТОВ «Кредитні ініціативи» надано право здійснювати фінансові послуги без отримання ліцензії та/або дозволів відповідно до законодавства.

Отже, ТОВ «Кредитні ініціативи» є фінансовою установою, має право здійснювати без отримання ліцензії та/або дозволів фінансові послуги, що відповідає положенням пункту 11 статті 4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг». Ліцензія на здійснення операцій з валютними цінностями необхідна при укладенні кредитного договору, а в даному випадку між ТОВ «Кредитні ініціативи» та ПАТ «АКПІБ» був укладений договір відступлення права вимоги, що не передбачає наявність індивідуальної ліцензії на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу.

Незалежно від валюти боргу, тобто грошової одиниці, в якій визначена сума зобов'язання за кредитними договорами від 21 березня 2007 року №№ 669, 672, за якими до ТОВ «Кредитні ініціативи» перейшло право вимоги за оспорюваним правочином, валютою платежу, тобто засобом погашення грошового зобов'язання і його виконання, є національна валюта України - гривня.

Ураховуючи, що ТОВ «Кредитні ініціативи» не здійснювалися валютні операції, на проведення яких необхідна ліцензія Національного банку України, то доводи касаційної скарги про відсутність у відповідача дозволу на здійснення валютних операцій, не заслуговують на увагу.

З урахуванням наведеного, висновки судів попередніх інстанцій про відмову у задоволенні позову з підстав не доведеності позивачами належними та допустимими доказами обставин, якими вони обґрунтовували свої вимоги, є правильними.

Доводи касаційної скарги не спростовують висновків судів попередніх інстанцій, обґрунтовано викладених у мотивувальних частинах судових рішень, та зводяться до переоцінки доказів та незгоди заявника з висновками судів щодо їх оцінки.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у держава-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо надання обґрунтування , що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00 § 23, ЄСПЛ від 18 липня 2006 року. Оскаржувані судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.

Частиною третьою статті 401 ЦПК України передбачено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу залишити без задоволення, а судові рішення судів попередніх інстанцій без змін.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4, ОСОБА_5 залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 10 червня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Чернівецької області від 25 серпня 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: М. Є. Червинська

В. М. Коротун

В. П. Курило