Справа № 161/9020/15-ц Головуючий у 1 інстанції: Рудська С.М.
Провадження № 22-ц/773/531/18 Категорія: 39 Доповідач: Русинчук М. М.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
ПОСТАНОВА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 червня 2018 року місто Луцьк

Апеляційний суд Волинської області в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Русинчука М.М.,

суддів Матвійчук Л.В., Осіпука В.В.,

з участю: секретаря Губарик К.А.,

позивача ОСОБА_1,

представника позивачки ОСОБА_2,

відповідачки ОСОБА_3,

представника відповідачки ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання заповіту недійсним,

за апеляційною скаргою позивачки ОСОБА_1 на рішення Луцького міськрайонного суду від 21 лютого 2018 року,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернулась до суду із зазначеним позовом, посилаючись на те, що 29 липня 2014 року помер її батько ОСОБА_5, а 04 листопада 2014 року померла її баба ОСОБА_6, у звязку із чим вона за правом представлення має право на успадкування тієї частини спадщини, яка б за законом належала її батькові, якби він був живий на час відкриття спадщини. Крім того позивачка вказувала, що спадкоємцем першої черги за законом є також і її тітка відповідачка по справі ОСОБА_3

10 лютого 2014 року вона звернулась із заявою в нотаріальну контору про прийняття спадщини, проте з відповіді дізналась, що її бабуся ОСОБА_6 на день смерті залишила заповіт, згідно з яким належну їй частину квартири АДРЕСА_1 заповіла ОСОБА_3

Позивачка вказувала, що на день своєї смерті її баба ОСОБА_6 проживала сама, ОСОБА_3 її відвідувала рідко, не надавала жодної допомоги, а тому вважає, що заповіт на користь ОСОБА_3 був вчинений ОСОБА_6 коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними.

Ураховуючи наведене, позивачка ОСОБА_1 просила суд визнати недійсним заповіт, складений 29 березня 2010 року ОСОБА_6 на користь ОСОБА_3, посвідчений державним нотаріусом Другої Луцької державної нотаріальної контори, а також стягнути з відповідачки на її користь понесені по справі судові витрати.

Рішенням Луцького міськрайонного суду від 21 лютого 2018 року в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

В поданій апеляційній скарзі позивачка ОСОБА_1 просила скасувати оскаржуване рішення суду та ухвалити нове рішення про задоволення її позову, з підстав неповного зясування судом обставин, що мають значення для справи, а також через порушення норм матеріального та процесуального права.

Апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін, виходячи з таких мотивів.

Частиною 1 ст. 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Частина 1 та 2 ст. 15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого права в разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Положення цієї статті ґрунтуються на нормах Конституції України, які закріплюють обов'язок держави забезпечувати захист прав усіх субєктів права власності і господарювання (стаття 13), захист прав і свобод людини і громадянина судом (частина перша статті 55).

Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Особа, права якої порушено, може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права. Під способами захисту субєктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника.

Місцевим судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що ОСОБА_1 є дочкою ОСОБА_5 та онукою ОСОБА_6, якій на праві власності належала квартира АДРЕСА_2.

29 березня 2010 року ОСОБА_6 склала заповіт, посвідчений державним нотаріусом Другої Луцької державної нотаріальної контори ОСОБА_7, яким належну їй частину вказаної квартири заповіла своїй дочці відповідачці по справі ОСОБА_3 (а.с.30).

Відповідно до свідоцтв про смерть, ОСОБА_5 помер 29 липня 2014 року, а ОСОБА_6 померла 04 листопада 2014 року (а.с.67).

З відповіді Волинської обласної психіатричної лікарні №1 м. Луцька вбачається, що ОСОБА_6 двічі оглядалася лікарем-психіатром за місцем проживання: 21 жовтня 2011 року з діагнозом «Галюцинаторно-маячний синдром» та 19 серпня 2014 року з діагнозом «Виражений когнітивний розлад» (а.с.58). Згідно даного листа ОСОБА_6 у Волинській обласній психіатричній лікарні №1 м. Луцька не лікувалася, відповідної «Медичної картки стаціонарного хворого» не існує.

Крім того, місцевим судом з витребуваної за клопотанням позивачки медичної картки амбулаторного хворого №107864 поліклініки Волинської обласної психіатричної лікарні №1 м. Луцька на ОСОБА_6 встановлено, що ОСОБА_6 оглядалася лікарем-психіатром 21 жовтня 2011 року та 19 серпня 2014 року.

Відповідно до вимог ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, пятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.

Згідно зі ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

За вимогами ст. 225 ЦК України правочин, якій дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.

Відповідно до ст. 1233 ЦК України заповітом є розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.

Згідно зі ст. 1244 ЦК України, право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Право на заповіт здійснюється особисто.

Вимоги щодо порядку посвідчення заповіту встановлені ст. ст. 1251-1252 ЦК України.

Як роз'яснено у п. 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2011 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», правила ст. 225 ЦК України поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо). Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд відповідно до ст. 145 ЦПК України зобов'язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї зі сторін. Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів відповідно до статті 212 ЦПК України. Висновок такої експертизи має стосуватися стану особи саме на момент вчинення правочину.

Висновок про тимчасову недієздатність учасника такого правочину слід робити, перш за все, на основі доказів, які свідчать про внутрішній, психічний стан особи в момент вчинення правочину. Хоча висновок експертизи в такій справі є лише одним із доказів у справі і йому слід давати належну оцінку в сукупності з іншими доказами, будь-які зовнішні обставини (показання свідків про поведінку особи тощо) мають лише побічне значення для встановлення того, чи була здатною особа в конкретний момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.

Звертаючись до суду з даним позовом, позивачка ОСОБА_1 свої вимоги щодо недійсності згаданого заповіту від 29 березня 2010 року, складеного ОСОБА_6, обґрунтовувала тим, що остання на час вчинення вказаного правочину не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними. Крім означеної підстави недійсності заповіту, позивачка вказувала також і на його вчинення померлою ОСОБА_6 під впливом обману та помилки.

Як вбачається з матеріалів справи, за клопотанням позивачки ОСОБА_1 ухвалою Луцького міськрайонного суду від 28 квітня 2017 року в даній справі була призначена посмертна судово-психіатрична експертиза на вирішення якої були поставлені питання щодо того чи страждала ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, психічним захворюванням та чи в силу свого психічного захворювання могла усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними в момент вчинення оспорюваного заповіту 29 березня 2010 року (а.с.158).

Згідно висновку посмертної судово-психіатричної експертизи №6 від 20 грудня 2017 року на період підписання заповіту 29 березня 2010 року у ОСОБА_6 змін зі сторони психіки не спостерігалося і вона могла розуміти значення своїх дій та керувати ними (а.с.180-181). В 2011 році у ОСОБА_6 спостерігався психотичний епізод у вигляді галюцинаторно-параноїдного синдрому, який внаслідок призначеного лікування редукувався, а в 2014 році відмічались явища вираженого когнітивного розладу, спровоковані психотравмуючою ситуацією, які утримувалися до її смерті.

Під час апеляційного розгляду даної справи, експерт ВОПЛ №1 ОСОБА_8 підтвердив ту обставину, що при проведенні вказаної експертизи надані позивачкою медичні документи досліджувалися та були враховані експертом при проведенні цієї експертизи.

Отже, проведеною у справі експертизою зроблено категоричний висновок про абсолютну спроможність ОСОБА_6 в момент складення нею заповіту розуміти значення своїх дій та керувати ними, що вказує на відсутність підстав, передбачених ч. 1 ст. 225 ЦК України, для визнання оспорюваного заповіту недійсним.

Суд першої інстанції правильно виходив з того, що позивачкою ОСОБА_1 не надано доказів та не доведено у встановленому законом порядку тієї обставини, що волевиявлення заповідача на час складення заповіту не відповідало її внутрішній волі та що вона не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними.

Статтею 229 ЦК України передбачено, якщо особа, яка вчинила правочин, помилялася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обовязків сторін, інших властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або використання за цільовим призначенням. Помилка мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.

Згідно з ст. 230 ЦК України, якщо одна із сторін, правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина друга статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Частиною 1 ст. 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

У відповідності до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд першої інстанції зясувавши обставини у даній справі, прийшов до обґрунтованого висновку, що підстави для визнання оспорюваного заповіту складеного ОСОБА_6 внаслідок помилки або під впливом обману відсутні, оскільки позивачкою ОСОБА_1 не було зазначено в чому полягала помилка заповідача при складанні заповіту, щодо яких обставин, які мають істотне значення, вона помилялася, як і не надано доказів того, ким заповідач була введена в оману.

На підставі наведеного, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що ухвалене місцевим судом рішення про відмову в задоволенні позову ОСОБА_1 відповідає вимогам закону.

Суд в даному випадку правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Докази та обставини, на які посилається позивачка в апеляційній скарзі, були предметом дослідження місцевого суду та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом попередньої інстанцій були дотримані норми матеріального та процесуального права.

Доводи апеляційної скарги щодо порушення судом першої інстанції норм процесуального права, яке полягало у необґрунтованій відмові судом у задоволенні клопотання представника позивачки про виклик в судове засідання судового експерта для надання ним розяснень згаданого висновку судової експертизи, не впливають на правильність зроблених судом висновків, оскільки такі розяснення були надані судовим експертом в судовому засіданні під час апеляційного розгляду справи, і ці розяснення лише підтверджують обґрунтованість згаданого висновку посмертної судово-психіатричної експертизи.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі наведеного, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Підстави для його зміни чи скасування відсутні.

Керуючись ст. ст. 268, 367, 374, 375, 381-382, 384 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу позивачки ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Луцького міськрайонного суду від 21 лютого 2018 року в даній справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий:

Судді: