Апеляційний суд Житомирської області
Справа №279/3378/17 Головуючий у 1-й інст. Невмержицька О. А.
Категорія 33 Доповідач Шевчук А. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 червня 2018 року Апеляційний суд Житомирської області у складі:

головуючої судді Шевчук А.М.,

суддів: Галацевич О.М., Микитюк О.Ю.

з участю секретаря судового засідання Пеклін Л.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Житомирі

цивільну справу №279/3378/17 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Волинській області, прокуратури Волинської області, Державної казначейської служби України про стягнення шкоди, завданої незаконними рішеннями та діями органу досудового розслідування та прокуратури,

за апеляційною скаргою Державної казначейської служби України

на рішення Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 26 січня 2018 року, яке ухвалене під головуванням судді Невмержицької О.А. в м. Коростені,

в с т а н о в и в:

У серпні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до Головного управління Національної поліції в Волинській області, прокуратури Волинської області та Державної казначейської служби України. Просив у відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями та діями органу досудового розслідування та прокуратури, стягнути з Державного бюджету України 51 100,40 грн. Свої вимоги обґрунтовував тим, що Маневицьким ВП ГУНП у Волинській області здійснювалося досудове розслідування у кримінальному провадженні №0000457 від 16 листопада 2015 року. Того ж дня йому було вручено повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.263 КК України, а 15 січня 2016 року прокурором затверджено обвинувальний акт у кримінальному провадженні. Вироком Маневицького районного суду Волинської області від 04 травня 2016 року, який ухвалою апеляційного суду Волинської області від 20 липня 2016 року залишений без змін, його визнано невинуватим у предявленому обвинуваченні та виправдано, а кримінальне провадження закрито у звязку із не встановленням достатніх доказів для доведення винуватості. Зазначає, що загалом перебував під слідством і судом 8 місяців та 4 дні, що в перерахунку на мінімальну заробітну плату становить 26 026,67 грн. моральної шкоди. На прибуття до органу досудового розслідування, прокуратури та суду витратив 940,40 грн. та на правову допомогу в кримінальній справі сплатив адвокату 4 400 грн. Окрім того, 24 вересня 2015 року слідчим був вилучений його автомобіль, який повернутий ухвалою слідчого судді Маневицького районного суду від 29 березня 2016 року. Загалом автомобіль незаконно утримувався протягом 6 місяців та 5 днів, що в перерахунку на мінімальну заробітну плату становить 19 733,33 грн. моральної шкоди.

Рішенням Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 26 січня 2018 року позов задоволено частково. Стягнуто з Державної казначейської служби України за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання коштів з Єдиного казначейського рахунку на користь позивача - 26 026,67 грн. у рахунок відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями органів досудового розслідування, прокуратури. У задоволенні решти вимог відмовлено та вирішено питання судових витрат.

Не погодившись із рішенням суду першої інстанції, Державна казначейська служба України подала апеляційну скаргу. Посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення скасувати та ухвалити нове, яким у задоволенні позову відмовити у повному обсязі. Зазначає, що справа розглянута з порушенням правил підсудності, оскільки мала розглядатися Маневицьким районним судом Волинської області. Окрім того, Казначейство жодних прав чи інтересів позивача не порушувало, а тому не повинно нести відповідальність за дії інших державних органів. Розмір моральної шкоди вважає завищеним та необґрунтованим, оскільки мінімальна заробітна плата у розмірі 3 200 грн. не застосовується, як розрахункова величина, а має бути застосовано розмір 1 600 грн.

Зі змісту апеляційної скарги та пояснень прокурора у суді апеляційної інстанції слідує, що фактично апеляційна скарга подана на рішення щодо задоволених вимог, тобто щодо стягнення у рахунок відшкодування моральної шкоди 26 026,67 грн. Суд апеляційної інстанції відповідно до принципу диспозитивності не робить висновків щодо неоскарженої частини, тобто щодо частини рішення суду, якою відмовлено у задоволенні решти вимог.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в оскарженій частині відповідно до положень ст.367 ЦПК України, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга не може бути задоволена з огляду на наступне.

Із матеріалів справи вбачається та судом установлено, що 16 листопада 2015 року ОСОБА_1 було вручено підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 263 КК України.

Вироком Маневицького районного суду Волинської області від 04 травня 2016 року в справі №164/247/16-к, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Волинської області від 20 липня 2016 року, ОСОБА_1 визнано невинуватим у предявленому обвинуваченні, передбаченому ч. 2 ст. 263 КК України, та виправдано. Кримінальне провадження щодо нього закрито у звязку із не встановленням достатніх доказів для доведення винуватості (а.с. 12-16).

За таких обставин, позивач з 16 листопада 2015 року по 20 липня 2016 року незаконно перебував під слідством та судом, а тому загальний період такого перебування, як правильно визначив суд першої інстанції, склав 8 місяців та 4 дні.

Відповідно до ст.55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими способами захистити свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Згідно з ч. 1 статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання (частина перша статті 15 ЦК України).

Частиною другою статті 16 ЦК України встановлено способи захисту цивільних прав та інтересів судом, до яких належать й інші способи відшкодування шкоди.

Шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду (частина перша ст.1176 ЦК України).

Частинами другою та сьомою ст.1176 ЦК України врегульовано, що право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом. Порядок відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду встановлюється законом.

Так, пункт 1 статті 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» (надалі - Закон) передбачає, що підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок, зокрема, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення.

Пунктом 1 ст.2 вищевказаного Закону зокрема врегульовано, що право на відшкодування шкоди виникає у випадках постановлення виправдувального вироку суду.

Згідно з пунктом 7 Положення про застосування Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду», затвердженого наказом Міністерства юстиції України, Генеральної прокуратури України, Міністерства фінансів України від 04 березня 1996 року №6/5/3/41, відповідно до ст.3 Закону відшкодуванню громадянинові підлягає, зокрема, моральна шкода.

Відшкодування шкоди в такому випадку провадиться за рахунок коштів Державного бюджету України та здійснюється Державною казначейською службою України шляхом списання з Єдиного казначейського рахунку.

Питання про відшкодування моральної шкоди за заявою громадянина вирішується судом з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством.

Відповідно до ст.13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом.

У пункті 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз'яснено, що у випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи.

На час розгляду справи розмір мінімальної заробітної плати складає 3 200 гривень.

Колегія суддів апеляційного суду не погоджується з доводами апеляційної скарги про те, що для визначення розміру відшкодування моральної шкоди слід застосовувати як розрахункову величину 1 600 грн. Так, хоча абзац другий пункту 3 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 06 грудня 2016 року за №1774-VIII, який набрав чинності з 01 січня 2017 року, передбачає, що до внесення змін до законів України щодо незастосування мінімальної заробітної плати як розрахункової величини вона застосовується у розмірі 1 600 грн., але цей абзац розміщений у пункті третьому Прикінцевих та перехідних положень вищевказаного Закону, а тому його слід розуміти саме у контексті цього пункту, який регулює визначення посадових окладів та заробітної плати працівників. Словосполучення «інших виплат» не підлягає розширеному тлумаченню. Закон України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» є спеціальним та регулює питання відшкодування шкоди, яка випливає із деліктів. За таких обставин, положення абзацу другого пункту 3 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» на спірні правовідносини не поширюються.

Виходячи з системного аналізу наведених вище норм вбачається, що чинним законодавством обмежена мінімальна сума грошового відшкодування немайнової шкоди, яка залежить від розміру мінімальної заробітної плати та періоду перебування громадянина під слідством та судом, але при цьому не обмежена його максимальна сума, яку належить визначати суду, виходячи з обставин конкретної справи, щоб відшкодовувати громадянинові, в разі його незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, всю спричинену йому незаконними діями моральну шкоду в повному обсязі.

Відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральних втрат громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зав'язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру.

Із урахуванням обставин справи та керуючись принципами поміркованості, розумності і справедливості, суд першої інстанції обґрунтовано визначив розмір моральної шкоди в сумі 26 026 грн. 67 коп. (8 міс. х 3 200 грн. = 25 600 грн.; (3 200 грн.: 30 дн.) х 4 дн. = 426,67 грн.; 25 600+426,67= 26 026,67 грн.). Розмір моральної шкоди не більший, аніж достатній для розумного задоволення потреб позивача, як потерпілої особи та не призводить до його збагачення.

Безпідставним є також посилання Державної казначейської служби України на те, що вона не є належним відповідачем у даній справі, яке обґрунтовано тим, що не здійснювала протиправних дій відносно позивача.

Відповідно до частини другої ст.25 Бюджетного кодексу України в Україні застосовується казначейська форма обслуговування Державного бюджету України, яка передбачає здійснення Державним казначейством України операцій з коштами державного бюджету.

Згідно з п.8 ст.7, п.п.1,2 ст.23 Бюджетного кодексу України бюджетні кошти використовуються тільки на цілі, визначені бюджетними призначеннями, які встановлюються Законом України «Про Державний бюджет України».

Отже, стягнення шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органами досудового слідства, прокуратури і суду, провадиться з Державного казначейства України за рахунок Державного бюджету України, шляхом списання коштів з Єдиного казначейського рахунку, що законно вчинено судом першої інстанції. При цьому будь-яких обов'язків на відповідача, як на самостійну юридичну особу, судом не покладено.

Здійснення такого безспірного списання коштів казначейством передбачено п.35 постанови КМУ від 03 серпня 2011 року №845 «Про затвердження Порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників».

Казначейство України відповідно до покладених завдань здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду (п.4 Положення про Державну казначейську службу України, затвердженого Указом Президента України від 13 квітня 2011 року №460/2011).

Посилання у апеляційній скарзі на те, що справа підсудна Маневицькому районному суду Волинської області ґрунтуються на правовій позиції, висловленій Верховним Судом України у постанові від 24 квітня 2017 року в справі №760/23169/14-ц. Як убачається із матеріалів справи, при її розгляді судом першої інстанції, Державна казначейська служба України, як учасник справи, не заявляла про непідсудність справи Коростенському міськрайонному суду Житомирської області. Суду апеляційної інстанції не надано належних та допустимих доказів, які б свідчили про поважність невчинення відповідної процесуальної дії Державною казначейською службою України під час розгляду справи судом першої інстанції. За даних обставин, на стадії апеляційного розгляду справи в силу положень частини другої ст.378 ЦПК України відсутні правові підстави для скасування справедливого судового рішення лише з цієї підстави і направлення справи для розгляду до Маневицького районного суду Волинської області, тим більше, що положення частини четвертої ст.28 ЦПК України передбачають альтернативну підсудність за вибором позивача.

За таких обставин суд першої інстанції повно встановив обставини справи, висновки їм відповідають, доводи, викладені в апеляційній скарзі, висновків суду не спростовують та не тягнуть скасування, а тому рішення суду, згідно зі ст.375 ЦПК України, апеляційний суд залишає без змін.

Керуючись ст.ст.259,268,367-368,374-375,381-384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Державної казначейської служби України залишити без задоволення, а рішення Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 26 січня 2018 року без зміни.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуюча Судді:

Повний текст постанови складений 18 червня 2018 року