Справа №265/4496/17
Провадження №2/265/111/18
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 червня 2018 року місто Маріуполь

Орджонікідзевський районний суд міста Маріуполя Донецької області у складі головуючого судді Костромітіної О. О.,

за участю секретаря Куксенко А.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Маріуполі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, Публічного акціонерного товариства «Будівельно-монтажна фірма « Азовстальбуд» про виселення та передачу майна,

В С Т А Н О В И В:

Позивачка ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, про їх виселення з квартири АДРЕСА_1 та до ПАТ «БМФ про зобов'язання за договором купівлі-продажу від 25.11.2016 року, укладеного між нею та ПАТ «БМФ «Азовстальбуд», передати їй у володіння квартиру АДРЕСА_1.

В обґрунтування позовних вимог посилалася на те, що 25 листопада 2016 року нею була придбана у власність квартира, що розташована за адресою: АДРЕСА_1, загальною площею 33,6 кв.м, що підтверджується нотаріально посвідченим договором купівлі-продажу, укладеним 25 листопада 2016 року із ПАТ «БМФ «Азовстальбуд». За вказаним договором купівлі-продажу співвідповідач ПАТ «БМФ «Азовстальбуд» зобов'язаний був забезпечити звільнення приміщенні від попередніх мешканців та передати квартиру у фактичне володіння за актом приймання-передачі. Водночас зареєстровані в ній мешканці ОСОБА_2 разом із своїм співмешканцем ОСОБА_3 взяли на себе зобов'язання здійснити виселення із вказаної квартири, про що написана власноручна заява. Донька ОСОБА_4 у вказаній квартирі не проживає більше 10 років, про що мається відповідна заява, проте зареєстрована та також підлягає виселенню разом із іншими членами сім'ї. Після придбання нею квартири для забезпечення можливості вселення вона зверталася до підприємства із відповідними усними проханнями та ій було повідомлено, що підприємство проводить роботу щодо добровільного звільнення приміщення. Так, згідно письмових вимог від 28.11.2016 року та повторної вимоги від 30.12.2016 року, які були надіслані цінним листом з повідомленням, підприємство ПАТ «БМФ «Азовстальбуд» двічі зверталось до відповідачів із проханням добровільно провести виселення із займаної ними квартири, проте вони не були добровільно виконанні та жодної реакції від мешканців не надійшло. Крім того, в березні 2017 року вона також зверталась із письмовою вимогою про виселення, однак вказані вимоги залишилися без будь-якого реагування. Відповідно до умов договору купівлі-продажу від 25 листопада 2016 року відповідач має передати майно у вигляді квартири та забезпечити його звільнення. В даному випадку відповідачі взятих на себе обов'язків в цій частині не виконали, що перешкоджає вільно використовувати належне їй на праві приватної власності майно. У зв'язку із невиконанням належним чином обов'язків за договором купівлі-продажу підприємством ПАТ «БМФ «Азовстальбуд» її права підлягають захисту в судовому порядку шляхом зобов'язання підприємства передати квартиру відповідно до умов зобов'язання за договором купівлі-продажу від 25.11.2016 року. Крім того, також підлягають судовому захисту її права як власника від осіб, які зареєстровані в належній їй квартирі та не мають до неї жодного відношення. Просить виселити ОСОБА_2, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 із квартири АДРЕСА_1, та зобов'язати ПАТ «БМФ «Азовстальбуд» відповідно до умов зобов'язання за договором купівлі-продажу від 25.11.2016 року, укладеного між ПАТ «БМФ «Азовстальбуд» та ОСОБА_1 передати їй у володіння квартиру АДРЕСА_1.

У судове засідання позивачка не з'явилася, надала суду заяву про розгляд справи без її участі.

Представник позивачки адвокат ОСОБА_5 повністю підтримав зміст позовних вимог та надав пояснення аналогічні змісту позовних вимог. Просив суд задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Відповідачка ОСОБА_2 позовні вимоги ОСОБА_1 не визнала, звернулася з зустрічним позовом до останньої та ПАТ «БМФ «Азовстальбуд», треті особи: ОСОБА_3, ОСОБА_4, який уточнювала протягом судового розгляду даної цивільної справи, про визнання договору купівлі-продажу вищевказаної квартири в частині покупця недійсним, про переважне право придбання квартири, та визнання права власності на дану квартиру. В обґрунтування зустрічного позову вказувала на те, що у 1994 році ПАТ БМФ «Азовстальбуд» на підставі рішення про надання жилої площі в гуртожитку АДРЕСА_1. Ордер був єдиною підставою для вселення на надану жилу площу. Вона з сім'єю вселилися до гуртожитку за АДРЕСА_1, зареєстровані в ньому з 1994 року та постійно проживають там. На сьогодні їй стало відомо, що на підставі рішення Маріупольської міської ради від 19.04.2000 року за № 126 у вищезазначеному гуртожитку АДРЕСА_1 був змінений статус гуртожитку на ордерне житло. Однак процедура переводу не завершена, що підтверджується відповіддю першого заступника міського голови Митрофанова Г.В. за № Ко-4244-13-1.1-08/3 від 04.11.2011 року. На сьогодні її виселяють із квартири АДРЕСА_1, не надають іншого житла. Підприємство оформлює договори купівлі-продажу квартир разом з мешканцями будинків, пропонують викупити житло або в іншому випадку мешканці будуть підлягати виселенню. Вона позбавлена права на приватизацію житла, втрачає право користування житловим приміщенням, і залишається разом з дітьми на вулиці. Вона пропрацювала на підприємстві «Азовстальбуд» з 01.11.1993 року по 03.05.2001 рік. 03.05.2001 року була звільнена за ст. 40-1 КЗпП України(скорочення штатів). Іншого житла у неї немає. 25.11.2016 року між ПАТ «БМФ «Азовстальбуд» та ОСОБА_1 був укладений договір купівлі-продажу однокімнатної квартири АДРЕСА_1, посвідчений приватним нотаріусом Маріупольського міського нотаріального округу Донецької області Куркчі Г.І., та зареєстровано в реєстрі за № 2419. Їй стало відомо, що квартира разом з нею та мешканцями квартири була продана за ціною 67200,00 гривень з розстрочкою платежу до 25 листопада 2019 року. Вона має переважне право на придбання квартири АДРЕСА_1. Відповідачі не надали їй можливості викупити дану квартиру у розстрочку на три роки, і вона залишається без житла, на вулиці. Також зазначає в позові, що вона, як наймач нерухомого майна, належним чином щомісяця, починаючи з 1994 року, виконує її договірні обов'язки, сплачує комунальні послуги, проживає та користується даною квартирою. Просить визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири від 25.11.2016 року, яка знаходиться за адресою АДРЕСА_1, посвідчений приватним нотаріусом Маріупольського міського нотаріального округу Донецької області Куркчи Г.І. , зареєстрованого в реєстрі № 2419, укладений публічним акціонерним товариством «БМФ «Азовстальбуд» та ОСОБА_1, у частині покупця, та визнати за нею переважне право на придбання квартири шляхом переведення на неї прав та обов'язків покупця за договором купівлі-продажу квартири від 25.11.2016 року, яка знаходиться за адресою АДРЕСА_1, визнати за нею право власності на дану квартиру.

Відповідачка ОСОБА_2 позовні вимоги ОСОБА_1 не визнала та надала суду пояснення аналогічні змісту зустрічного позову. Крім того суду пояснила, що її донька ОСОБА_4 не проживає в спірній квартирі протягом 10 років, іноді приїжджає в квартиру в літній період.

Представник відповідачки ОСОБА_2 адвокат ОСОБА_8 позовні вимоги ОСОБА_1 не визнала, повністю підтримала зміст зустрічного позову та надала пояснення аналогічні змісту зустрічного позову. В подальшому надала заяву про розгляд справи без її участі.

В подальшому протягом судового розгляду даної цивільної справи відповідачка ОСОБА_2 залишала без розгляду свій зустрічний позов у зв'язку з наданням їй в гуртожитку кімнати АДРЕСА_2 для постійного проживання. В заяві про залишення її позову без розгляду також зазначила, що позовні вимоги ОСОБА_1 визнає та просить їх задовольнити, розглянути справу без її участі.

Відповідачка ОСОБА_4 до судового розгляду даної цивільної справи не з'явилася, надала заяву з проханням розглянути справу без її участі. Також в заяві зазначила, що позовні вимоги ОСОБА_1 не визнає, просила суд відмовити у задоволенні її позову. В подальшому надала заяву про визнання нею позову ОСОБА_1, просила суд задовольнити позов останньої, розглянути справу без її участі.

Відповідач ОСОБА_3, будучи належним чином повідомлений про день та час судового засідання шляхом опублікування даної інформації на веб-сайті Судової влади України, до судового засідання не з'явився, відповідачка ОСОБА_2 суду повідомила, що він не проживає в спірній квартирі, та місце знаходження його їй не відомо, тому суд відповідно до ч.3 ст. 223 ЦПК України розглянув справу за його відсутністю.

Відповідачка ОСОБА_1 надала суду відзив на зустрічну позовну заяву, в якому посилалася на те, згідно з нотаріально посвідченим договором купівлі-продажу від 29 квітня 1994 року, укладеним між Фондом Державного майна України та підприємством Орендний будівельно-монтажний трест «Азовстальбуд» (яке в подальшому було реорганізовано в ЗАТ «Азовстальбуд») останнім було придбано у приватну власність державно майно цілісного майнового комплексу, до складу якого увійшов цілий будинок по АДРЕСА_1. Фондом державного майна України підприємству було видано відповідне свідоцтво про право власності на майно орендного підприємства.

На підставі договору купівлі-продажу від 29 квітня 1994 року Маріупольським БТІ було видано реєстраційне посвідчення про право власності ЗАТ «Азовстальбуд» на будинок по АДРЕСА_1.

Будь-яке посилання позивача ОСОБА_2 на положення Закону України «Про приватизацію державного майна» та встановлених цим законом обмежень щодо державних гуртожитків є безпідставним, оскільки підприємство в 1994 році здійснило купівлю цілісного майнового комплексу, до якого увійшов житловий будинок по АДРЕСА_1 та з моменту придбання і отримання свідоцтва підприємство, яке є юридичною особою приватного права та ніколи не було державним підприємством, стало одноосібним власником даного нерухомого майна.

Твердження ОСОБА_2 про надання їй квартири в 1994 році не відповідають дійсності та спростовуються наявними в справі доказами, зокрема з представленого підприємством ПАТ «БМФ «Азовстальбуд» копії особового рахунку ОСОБА_2 була вселена та зареєстрована в квартирі в березні 1995 року, тобто вже після набуття підприємством права власності на будинок та квартиру і її права під час даної угоди в 1994 році в цілому не можуть бути порушенні, оскільки вона не є стороною даної угоди та на той час не мала жодного відношення до майна підприємства, яке після його придбання стало приватним.

Крім того, неправдивим є твердження ОСОБА_2 про видачу їй в 1994 році ордеру на вселення в гуртожиток, оскільки належних доказів надано не було та заперечується підприємством ПАТ «БМФ «Азовстальбуд». Натомість із представлених правовстановлюючих документів вбачається, що вказаний будинок має статус житлового будинку, в якому наявні окремі повноцінні квартири, а не гуртожиток.

Будь-які рішення органів місцевого самоврядування про зміну статусу будинку, який належить на праві приватної власності юридичній особі приватного права, не можуть породжувати для власника будинку та їх мешканців жодних майнових прав.

Проте жодним із зазначених умов, виданий приватним підприємством ордер не може відповідати, оскільки підприємство ПАТ «БМФ «Азовстальбуд» не було державним підприємством та квартира не належала до державного або громадського житлового фонду. Тому будь-який ордер, виданий вказаним підприємством, на вселення людини в квартиру є лише рішенням про надання у безоплатне користування свого майна та не створює для такої особи майнових прав (права власності) на квартиру.

Вимоги ОСОБА_2 про порушення її переважного права на укладання договору купівлі-продажу та придбання квартири у підприємства також є незаконним з наступних підстав.

Проте такі права виникають у правовідносинах найму, відповідно до яких власник житла (наймодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (наймачеві) житло для проживання у ньому на певний строк за плату. Тобто у правовідносинах найму обов'язковим є відплатність послуг найму, а розмір плати за користування житлом встановлюється у договорі найму житла, що закріплено статтею 820 ЦК України.

У зв'язку із тим, що між сторонами не було укладено письмового договору найму та не проводилася орендна оплата за користування житлом, тому положення найму на спірні правовідносини не можуть застосовуватися, та ОСОБА_2 не має переважного права на придбання квартири.

Підприємством вживалися заходи для переконання ОСОБА_2 у придбанні квартири за ціною, яка є ідентичною в договорі із ОСОБА_1, що підтверджується численними письмовими пропозиціями та її власноручними заявами про категоричну відмову у викупі квартири, в тому числі із розстрочкою платежів. Отже позивачу ОСОБА_2 надавалася реальна можливість здійснити викуп квартири, проте вона в категоричній формі відмовилась. Крім того, вимоги про визнання правочину недійсним в частині покупця не можуть бути задоволені, оскільки такий спосіб захисту не передбачений діючим законодавством. Так можуть бути визнанні недійсним лише деякі умови договору, які суперечать положенням чинного законодавства, проте до таких умов договору не належить визначення покупця. Більше того на даний час нею повністю проведена оплата за договором та зміна покупця в договорі призведе до безпідставного збагачення ОСОБА_2, за угодою, в якій повністю виконані обов'язки по сплаті вартості квартири. На підставі вищевикладеного, просить відмовити у зустрічному позові.

Представник відповідача ПАТ «БМФ «Азовстальбуд» Ніколенко І.В. позовні вимоги ОСОБА_1 визнав, зустрічний позов ОСОБА_2 не визнав, надав заперечення на зустрічну позовну заяву, в яких посилався на те, що ОСОБА_2 стверджує, що у 1994 році ПАТ БМФ «Азовстальбуд» ніби то видало ордер на квартиру АДРЕСА_1, проте жодного документального підтвердження до матеріалів справи не додано. Крім того, вона стверджує, що має реєстрацію у наведеній квартирі з 1994 року, проте відповідно до даних обліку зареєстрованих осіб ОСОБА_2 була зареєстрована у квартирі АДРЕСА_1 - 14.03.1995 року. ПАТ БМФ «Азовстальбуд» неодноразово направляло та надавало заяви, пропозиції та вимоги щодо викупу квартири, проте були отримані лише письмові відмови від викупу вказаної квартири за ціною 2 000 грн./l кв.м., з розстроченням виплати та зобов'язання добровільно звільнити займане майно. Також зазначають, що ОСОБА_2 з 2001 року не має жодного зв'язку з ПАТ «Азовстальбуд», жодних договірних відносин окрім природно складеними за договором по між вказаними особами не існує. ОСОБА_1 станом на дату подання зустрічного позову здійснила повний розрахунок з ПАТ «БМФ «Азовстальбуд» та відповідно увесь обсяг зобов'язань за договором купівлі-продажу з боку Покупця - реалізовано. Вимога про визнання за Позивачем переважного права на придбання проданої квартири, жодним чином нормативно не обґрунтована. Під час встановлення фактів за справою з 20.07.2017 року у квартирі АДРЕСА_1 не зареєстровано жодної особи. Таким чином, предмет вимог за зустрічним позовом є неправомірним та таким, що суперечить попереднім діям позивача. У площині правомірних заходів, які було вжито підприємством за для найскорішого виконання зобов'язання по передачі майна - проданої квартири, ПАТ БМФ «Азовстальбуд» здійснено неодноразове усне спілкування зі Співвідповідачами та відібрання від них відповідних письмових пояснень та зобов'язань про добровільне звільнення займаної квартири. Проте жодних дій спрямованих на добровільний виїзд відповідачкою ОСОБА_2 не вчинено, навпаки, наявне лише ігнорування письмових вимог та абсолютне нехтування законними правами позивача за первісним позовом. ПАТ БМФ «Азовстальбуд» не мало та не має обов'язків перед ОСОБА_2 та не визнає вимоги за зустрічною позовною заявою у повному обсязі.

У судовому засіданні представник відповідача ОСОБА_9 повністю підтримав зміст відзиву, та надав пояснення аналогічні змісту відзиву на зустрічний позов. В подальшому просив розглянути справу без його участі.

Вислухавши сторони, дослідивши письмові матеріали справи, суд дійшов до висновку про задоволення позову ОСОБА_1 за наступних підстав.

Судом встановлено, що 25 листопада 2016 року між публічним акціонерним товариством «Будівельно-монтажною фірмою» Азовстальбуд» та ОСОБА_1 було укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1, який був посвідчений приватним нотаріусом Маріупольського міського нотаріального округу Донецької області Куркчи Г.І., та зареєстрований в реєстрі за № 2419.

З державного реєстру речових прав на нерухоме майно, виданого 25.11.2016 року приватним нотаріусом Маріупольського міського нотаріального округу Куркчи Г.І., вбачається, що квартира АДРЕСА_1 зареєстрована за ОСОБА_1 на підставі договору купівлі - продажу від 25.11.2016 року, реєстр № 2419.

Згідно довідки № 07/39 від 24.01.2018 року, виданої ПАТ «БМФ «Азовстальбуд», ОСОБА_1 повністю проведені розрахунки за викуп квартири АДРЕСА_1 згідно договору № 2419 від 25.11.2016 року, заборгованості немає.

Згідно заяви про повний розрахунок за договором купівлі-продажу квартири реєстровий № 2419 від 25 листопада 2016 року вбачається, що жодних матеріальних або не майнових претензій до покупця ОСОБА_1 - продавець ПАТ «БМФ «Азовстальбуд» не має.

Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є: договори та інші правочини (стаття 11 ЦК України).

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ст. 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк. Зобов'язання, строк виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Якщо строк виконання боржником обов'язку не встановлений, або визначений моментом пред'явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час, боржник повинен виконати такий обов'язок у семиденний строк від дня пред'явлення вимоги, якщо обов'язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання) (ст. 610 ЦК України).

За нормами статті 611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: припинення зобов'язання внаслідок односторонньої відмови від зобов'язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди.

Відповідно до частини 1 статті 662 ЦК України продавець зобов'язаний передати покупцеві товар, визначений договором купівлі-продажу.

Згідно статті 663 ЦК України продавець зобов'язаний передати товар покупцеві у строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо зміст договору не дає змоги визначити цей строк. - відповідно до положень статті 530 цього Кодексу.

Згідно частини 1 статті 664 ЦК України обов'язок продавця передати товар покупцеві вважається виконаним у момент надання товару в розпорядження покупця, якщо товар має бути переданий покупцеві за місцезнаходженням товару.

Договором купівлі-продажу може бути встановлений інший момент виконання продавцем обов'язку передати товар.

Товар вважається наданим у розпорядження покупця, якщо у строк, встановлений договором, він готовий до передання покупцеві у належному місці і покупець поінформований про це.

Згідно частини 2 статті 665 ЦК України якщо продавець відмовився передати річ, визначену індивідуальними ознаками, покупець має право пред'явити продавцеві вимоги відповідно до статті 620 цього Кодексу.

Відповідно до частини 1 статті 620 ЦК України у разі невиконання боржником обов'язку передати кредиторові у власність або у користування річ, визначену індивідуальними ознаками, кредитор має право витребувати цю річ у боржника та вимагати її передання відповідно до умов зобов'язання.

Крім того, відповідно до ст. 41 Конституції України, право власності є непорушним. Кожен має право володіти, користуватися та розпоряджатися своєю власністю.

Згідно ч. 1 ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Згідно з ч. 1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Статтею391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно ч.1 ст.383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва.

Статтею 150 Житлового кодексу України передбачено, що громадяни, які мають у приватній власності квартиру, користуються нею для особистого проживання і мають право користуватися цією власністю.

Норми статті 109 Житлового кодексу України регламентують порядок виселення з жилих приміщень.

Зокрема, виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку.

Виселення є категорією житлового законодавства, тому при розгляді цивільних справ за позовом про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом виселення предметом доказування є втрата права на житло, або взагалі його відсутність, або інші передбачені ЖК УРСР підстави для позбавлення права на житло.

Стосовно норм Житлового законодавства, то в даному випадку правовідносини щодо виселення відповідачів із займаною ними квартири врегульовані статями 168-170 ЖК України.

Так, згідно статті 168 ЖК України договір найму жилого приміщення, укладений на невизначений строк, може бути розірвано за вимогою наймодавця, якщо жиле приміщення, займане наймачем, необхідне для проживання йому та членам його сім'ї. У цьому випадку власник будинку (квартири) повинен попередити наймача про наступне розірвання договору за три місяці.

Відповідно до статті 169 ЖК України у разі припинення договору найму жилого приміщення в будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, наймач і особи, які проживають разом з ним, зобов'язані звільнити жиле приміщення, а в разі відмовлення - підлягають виселенню в судовому порядку без надання іншого жилого приміщення.

Згідно статті 170 ЖКУ України при переході права власності на жилий будинок, (частину будинку, квартиру), в якому знаходиться здане в найом жиле приміщення, до іншої особи договір найму зберігає силу до закінчення зазначеного в ньому строку.

Якщо договір найму укладено без зазначення строку, новий власник будинку (квартири) вправі вимагати його розірвання у випадках і в порядку, передбачених статтею 168 цього Кодексу.

Аналогічні положення в сфері найму житла закріплені в Цивільному кодексу України.

Так статтею 814 ЦК України передбачено правонаступництво у разі зміни власника житла, переданого у найм. відповідно до якого до нового власника переходять права та обов'язки наймодавця.

Згідно частини 3 статті 825 ЦК України договір найму частини будинку, квартири, кімнати (частини кімнати) може бути розірваний на вимогу наймодавця у разі необхідності використання житла для проживання самого наймодавця та членів його сім'ї.

Згідно статті 826 ЦК України у разі розірвання договору найму житла наймач та інші особи, які проживали у помешканні, підлягають виселенню з житла на підставі рішення суду, без надання їм іншого житла.

Відповідно до частини 3 статті 834 ЦК України, особа, яка стала власником речі, переданої у користування, має право вимагати розірвання договору, який укладено без визначення строку. Про розірвання договору користувач має бути повідомлений заздалегідь, у строк, що відповідає меті позички.

Отже викладенні вище положення як житлового законодавства так і цивільного законодавства свідчать про право нового власника квартири для забезпечення свого проживання в ній провести виселення мешканців (наймачів) в судовому порядку, а припинення права власності на житлове приміщення у колишнього власника житла тягне за собою втрату права користування житловим приміщенням для інших мешканців - попередніх наймачів.

З урахуванням вищенаведених норм права та зміною власника з ПАТ «БМФ «Азовстальбуд» на ОСОБА_1, визнанням позову ОСОБА_2, ОСОБА_4 суд дійшов висновку, що відповідачі не мають правових підстав для подальшого проживання в квартирі АДРЕСА_1, та повинні звільнити займане ними житло. Оскільки суду не надано доказів про виселення відповідачів з зазначеної квартири на час розв'язання судом спору, суд незалежно від того, що останні визнали позов, вважає, що відповідачі підлягають виселенню з даної квартири, та ПАТ «БМФ «Азовстальбуд» зобов'язаний відповідно до умов за договором купівлі-продажу від 25.11.2016 року, укладеного між ПАТ «БМФ «Азовстальбуд» та ОСОБА_1, передати останній у володіння квартиру АДРЕСА_1, внаслідок чого задовольняє позов ОСОБА_1 в повному обсязі.

Разом з тим суд зазначає, що гуртожитки - це приміщення, призначені для проживання і спільного користування кількома одинокими особами, які не перебувають у сімейних стосунках, або для проживання окремих сімей. Гуртожитки призначаються для проживання робітників, службовців, студентів, учнів, а також інших громадян у період роботи або навчання.

Питання реалізації мешканцями гуртожитків конституційного права на житло регулюється Законом України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків» від 04.09.2008 року.

Відповідно до положень виданого Закону сфера його дії поширюється на громадян, які на законних підставах тривалий час (не менше п'яти років) зареєстровані та фактично проживають у гуртожитках, призначених для проживання одиноких громадян або для проживання сімей (так звані «робітничі» гуртожитки та «малосімейки»), а також не мають іншого власного житла.

Статтею 8 даного Закону передбачено, що громадяни, на яких поширюється дія цього Закону, які проживають у гуртожитках, віднесених до недержавного житлового фонду (які перебувають у власності чи управлінні, чи у повному господарському віданні відповідних державних чи комунальних підприємств, установ, організацій, а також підприємств та організацій, утворених у процесі корпоратизації чи приватизації колишніх державних та комунальних підприємств, у тому числі тих, яким ці гуртожитки були передані до статутних капіталів чи фондів або були відчужені в інший спосіб, крім організацій, створених органами державної влади, органами місцевого самоврядування для управління житловим фондом) та призначених для проживання працівників (членів їхніх сімей), які не мають можливості самостійно придбати чи побудувати власне житло, якщо такі гуртожитки не передаються їх власниками у власність територіальних громад, мають право подальшого проживання у таких гуртожитках до вирішення їхньої житлової проблеми щодо забезпечення їх житлом.

Для сприяння таким громадянам у розв'язанні їх житлової проблеми вони беруться відповідними місцевими радами в установленому порядку на квартирний облік для надання їм (їх сім'ям) соціального житла на загальних підставах.

З копії поквартирної картки вбачається, що в квартирі АДРЕСА_1 прописані: ОСОБА_2 з 14.03.1995 року, ОСОБА_4 з 14.03.1995 року по 25.06.2003 року, та ОСОБА_3 з 17.04.2002 року.

Згідно копії особового рахунку НОМЕР_1 ОСОБА_2 є квартиронаймачем квартири АДРЕСА_1, разом з нею зареєстровані її донька ОСОБА_4 з 14.03.1995 року, та ОСОБА_3 з 17.04.2002 року, дата їх вибуття зазначена 20.07.2017 року.

З інформації, виданої відділом надання адміністративних послуг Департаменту адміністративних послуг Лівобережного району Маріупольської міської ради вбачається, що за адресою: АДРЕСА_1 зареєстрованих осіб не має. Відомостей щодо реєстрації місця проживання малолітніх та неповнолітніх осіб за зазначеною адресою у відділі не має.

Згідно дублікату реєстраційного посвідчення, виданого 01 квітня 1997 року Маріупольським бюро технічної інвентаризації вбачається, що житловий будинок по АДРЕСА_1 в цілому зареєстрований за Закритим акціонерним товариством «Азовстальбуд» на праві колективної на підставі договору купівлі - продажу від 13.05.1994 року за № 1-1654 і записано у реєстрову книгу за реєстром № 542.

Згідно договору від 23.04.1994 року, укладеного між наймодавцем в особі керуючого трестом "Азовстальбуд" і наймачем гуртожитку в особі ОСОБА_2 вбачається, що наймодавець зобов'язується надати наймачеві кімнату в сімейному гуртожитку № 1 за адресою АДРЕСА_1.

Рішенням Виконавчого комітету Маріупольської міської ради № 126 від 19 квітня 2000 року жилі приміщення № 1-46 у будинку АДРЕСА_1; № 1-50 в будинку АДРЕСА_15; № 1-53 в будинку АДРЕСА_16; № 1-60 в будинку АДРЕСА_17, які мають статус гуртожитків перевести у ордерні. Бюро технічної інвентаризації внести відповідні зміни у технічну документацію. Відділу з обліку та розподілу житлової площі міськради видати ордери за списками «Закритого акціонерного товариства «Будівельно - монтажна фірма «Азовстальбуд».

Відповідно до технічного паспорту на квартиру АДРЕСА_1, загальна площа вказаної квартири складає 34,4 кв.м., житлова - 16,8 кв.м.

Суд зазначає, що на момент переведення гуртожитку, в якому відповідачам була надана квартира, в статус жилого будинку в квітні 2000 року відповідачки вже проживали тривалий час в цьому гуртожитку, що не заперечується представником ПАТ «БМФ «Азовстальбуд» та придбали право для подальшого проживання у таких гуртожитках до вирішення їхньої житлової проблеми щодо забезпечення їх житлом.

З урахуванням вищенаведених норм права та наявності факту надання відповідачці ОСОБА_2 та її доньці у гуртожитку квартири АДРЕСА_1, який підтверджений протягом судового розгляду даної цивільної справи, та не спростований відповідачем ПАТ«БМФ «Азовстальбуд», проживання відповідачів з реєстрацією на законних підставах тривалий час в даній квартирі, суд незалежно від того, що даний гуртожиток в квітні 2000 року набув статус жилого будинку, дійшов висновку, що відповідачки мали право подальшого проживання в квартирі до вирішення їхньої житлової проблеми щодо забезпечення їх житлом. Однак з урахуванням забезпечення відповідачки ОСОБА_2 іншим жилим приміщенням взамін квартири АДРЕСА_1, що підтверджується її заявою, суд дійшов висновку, що визнання нею та її донькою позовних вимог не суперечить закону та не порушу їх та інших осіб права та інтереси.

Суд відповідно до ст. 141 ЦПК України стягує на користь позивачки ОСОБА_1 з відповідачів сплачений нею судовий збір у розмірі 640 гривень, по 160 гривень з кожного.

Керуючись ст.ст. 141, 265, 268 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, Публічного акціонерного товариства «Будівельно-монтажна фірма « Азовстальбуд» про виселення та передачу майна, задовольнити.

Виселити ОСОБА_2, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 з квартири АДРЕСА_1.

Зобов'язати Публічне акціонерне товариство «Будівельно-монтажна фірма «Азовстальбуд» відповідно до умов зобов'язання за договором купівлі-продажу від 25.11.2016 року, укладеного між ПАТ «БМФ «Азовстальбуд» та ОСОБА_1, передати ОСОБА_1 у володіння квартиру АДРЕСА_1.

Стягнути з ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, Публічного акціонерного товариства «Будівельно-монтажна фірма « Азовстальбуд» судовий збір у розмірі 640 гривень, по 160 гривень з кожного.

Рішення суду може бути оскаржено до апеляційного суду Донецької області шляхом подачі апеляційної скарги через Орджонікідзевський районний суд м.Маріуполя протягом тридцяти днів з дня складення повного рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне рішення складено 15 червня 2018 року.

Суддя О.О. Костромітіна