Постанова

Іменем України

13 червня 2018 року

місто Київ

справа № 757/37586/17-ц

провадження № 61-30085св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А.,

суддів: Кузнєцова В. О., Погрібного С. О. (суддя-доповідач), Ступак О. В., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач (заявник) - ОСОБА_3,

відповідач - Житлово-будівельний кооператив «Металіст»,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_3 на ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 19 жовтня 2017 року у складі судді Волошиної В. М.,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_3 у липні 2017 року звернувся до суду з позовом до

Житлово-будівельного кооперативу «Металіст» (далі - ЖБК «Металіст») про повернення безпідставно набутих грошових коштів за житлово-комунальні послуги, просив зобов'язати відповідача повернути йому зайво сплачені грошові кошти за житлово-комунальні послуги у розмірі перерахованих на підставі квитанцій сум за період з 01 грудня 2006 року до 30 червня 2014 року включно на загальну суму 16 532, 81 грн.

В обґрунтування позову посилався на те, що оскільки він є споживачем житлово-комунальних послуг, з метою відновлення своїх законних прав та інтересів звернувся до відповідача з вимогою про проведення перерахунків за ці послуги на підставі чинних тарифів, що були встановлені до 01 грудня 2006 року (що узгоджується з правовим висновком, викладеним у постанові Верховного Суду України від 27 березня 2013 року у справі № 6-6ц13).

Як на правові підстави заявлених вимог ОСОБА_3 навів посилання на статті 19, 129-1 Конституції України, статтю 1212 ЦК України.

Печерський районний суд міста Києва ухвалою від 04 липня 2017 року позов ОСОБА_3 залишив без руху у зв'язку з несплатою судового збору, надано позивачу строк для усунення недоліків.

Ухвалою цього ж суду від 24 липня 2017 року позовну заяву ОСОБА_3 визнано неподаною та повернуто позивачу.

Апеляційний суд міста Києва ухвалою від 05 вересня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_3 на ухвалу суду першої інстанції залишив без руху, надав позивачу строк для усунення недоліків.

Ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 19 жовтня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_3 визнано неподаною та повернуто позивачу.

Ухвала апеляційного суду обґрунтовувалася тим, що правові засади справляння судового збору, платників, об'єкти та розміри ставок судового збору, порядок сплати, звільнення від сплати, відстрочення, розстрочення сплати та повернення судового збору визначено Законом України «Про судовий збір». Згідно зі статтею 5 цього Закону (зі змінами, внесеними Законом України від 22 травня 2015 року № 484-VІІІ) звільнення споживачів від сплати судового збору не передбачено.

На переконання суду апеляційної інстанції, Законом України «Про захист прав споживачів» урегульовано відносини між споживачами товарів, робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг різних форм власності, встановлюються права споживачів, а також визначається механізм їх захисту та основи реалізації державної політики у сфері захисту прав споживачів. За загальним правилом у разі існування розбіжності між загальним і спеціальним нормативно-правовим актом перевага надається спеціальній нормі права, якщо він не скасований виданим пізніше загальним актом. Суд також зробив висновок, що споживач, право якого порушене і який у зв'язку саме з цим подає позов, відповідно до статті 22 зазначеного Закону звільняється від сплати судового збору лише за подання позовної заяви до суду першої інстанції.

У касаційній скарзі, поданій у листопаді 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_3 просить скасувати ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 19 жовтня 2017 року, направити справу до суду апеляційної інстанції для вирішення питання про відкриття апеляційного провадження у справі.

Касаційна скарга обґрунтовувалась тим, що заявник є споживачем житлово-комунальних послуг у розумінні Закону України «Про захист прав споживачів». Незважаючи на те, що положення про звільнення споживачів від сплати судового збору виключено із Закону України «Про судовий збір», таке правило передбачено у частині третій статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів». Закон України «Про судовий збір» не містить вичерпного переліку осіб, звільнених від сплати судового збору, а тому при визначенні таких пільг необхідно керуватися іншим законодавством України.

Відзив на касаційну скаргу не надходив.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16 листопада 2017 року відкрито касаційне провадження у справі.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України (в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набрав чинності 15 грудня 2017 року, далі - ЦПК України) судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Матеріали касаційного провадження передано до Верховного Суду 24 травня 2018 року.

Ухвалою Верховного Суду від 31 травня 2018 року справу за позовом ОСОБА_3 до ЖБК «Металіст» про повернення безпідставно набутих коштів за житлово-комунальні послуги призначено до судового розгляду.

Верховний Суд перевірив правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, за наслідками чого зробив висновок, що касаційна скарга підлягає задоволенню.

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

З метою визначення меж розгляду справи Верховним Судом підлягають до застосування правила статті 400 ЦПК України, відповідно до яких під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Критерії оцінки правомірності оскаржуваних судових рішень визначені в статті 213 ЦПК України (в редакції Закону України від 18 березня 2004 року № 1618-IV, далі - ЦПК України 2004 року), відповідно до яких рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим; законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом; обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Верховний Суд в оцінці оскаржуваної ухвали врахував, що ОСОБА_3 є споживачем комунальних послуг, що, за його твердженням, надаються відповідачем. Вважаючи, що ОСОБА_3 сплачував комунальні послуги за тарифами, що були нечинними внаслідок скасування рішень, якими їх було затверджено, та відмови відповідача здійснити перерахунок й повернути зайво сплачені грошові кошти, заявник звернувся до суду з цим позовом, керуючись положеннями Закону України «Про захист прав споживачів».

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Згідно зі статтею 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є забезпечення апеляційного оскарження рішення суду.

Повертаючи апеляційну скаргу, апеляційний суд зробив висновок, що Закон України «Про судовий збір» є спеціальним законом, яким регулюється питання сплати судового збору, а тому Закон України «Про захист прав споживачів», стаття 22 якого передбачає звільнення споживачів від сплати судового збору, до цих правовідносин не застосовується. Суд також зазначив, що виходячи з аналізу частини третьої статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів» у її системному зв'язку з положеннями статей 1-6 Закону України «Про судовий збір», необхідно дійти до висновку, що споживач, право якого порушене і який у зв'язку саме з цим подає позов, відповідно до статті 22 Закону звільняється від сплати судового збору лише за подання позовної заяви до суду першої інстанції.

У статті 5 Закону України «Про судовий збір» визначено перелік пільг щодо сплати судового збору, проте системний і комплексний аналіз норм зазначеного Закону і статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів» дає правові підстави зробити висновок, що відсутність такої категорії у переліку осіб, які мають пільги щодо сплати судового збору, встановленому статтею 5 Закону України «Про судовий збір», не може безумовно означати, що споживачі такої пільги не мають, оскільки така пільга встановлена спеціальним законом, який гарантує реалізацію та захист їхніх прав.

Наведена норма права не містить вичерпного переліку осіб, яким надано пільги щодо сплати судового збору, як і не містить позиції про те, що пільги надаються лише за пред'явлення позову. У спеціальному законі, яким звільнено споживачів від сплати судового збору за подання позову, зазначено, що вони звільняються від його сплати з метою захисту своїх порушених прав (стаття 22 Закону України «Про захист прав споживачів»).

Відповідно до частини третьої статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів» споживачі звільняються від сплати судового збору за позовами, пов'язаними з порушенням їх прав. Відповідно до Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про судовий збір» у частині третій статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів» (із змінами, внесеними згідно із Законом № 3674-VI від 08.07.2011) слова «державного мита» замінені словами «судового збору». Отже, при ухваленні Закону України «Про судовий збір» законодавець передбачив можливість застосування Закону України «Про захист прав споживачів» при визначенні пільг певних категорій осіб щодо сплати судового збору.

Відступаючи від практики Верховного Суду України, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 21 березня 2018 року у справі № 761/24881/16-ц сформулювала правовий висновок, що порушені права споживачів можуть захищатись як у суді першої інстанції (при пред'явленні позову), так і на наступних стадіях цивільного процесу, а саме при апеляційному перегляді. Ці стадії судового захисту є єдиним цивільним процесом, завданням якого є справедливий розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушеного права (стаття 22 Закону України «Про захист прав споживачів», стаття 1 ЦПК України 2004 року, стаття 2 ЦПК України).

У Законі України «Про захист прав споживачів» не визначено вичерпного переліку правових відносин, на які поширюється його дія, втім з урахуванням характеру правовідносин, які ним регулюються, та виходячи з демократичних принципів цивільного судочинства і наявності в цивільних правовідносинах такої слабкої сторони, як фізична особа - споживач, можна зробити висновок, що цим Законом регулюються відносини, які виникають із договорів купівлі-продажу, майнового найму (оренди), надання комунальних послуг, прокату, перевезення, зберігання, доручення, комісії, фінансово-кредитних послуг тощо.

Отже, до спірних правовідносин застосовуються положення Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки ним регулюються відносини між споживачами товарів і послуг та продавцями товарів і надавачами послуг, визначається механізм захисту прав споживачів товарів і послуг, а при вирішенні спорів, що виникають між учасниками таких правовідносин, цей Закон підлягає застосуванню нарівні з іншими актами цивільного законодавства України, що регулюють ті самі питання.

Апеляційний суд наведеного не врахував та безпідставно поклав на ОСОБА_3, який звернувся до суду за захистом прав споживача, обов'язок зі сплати судового збору та передчасно визнав його апеляційну скаргу неподаною й повернув її.

Зважаючи на наведене, доводи касаційної скарги Верховний Суд вважає обґрунтованими, а ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 19 жовтня 2017 року постановленою з порушенням норм процесуального права та такою, що підлягає скасуванню.

Відповідно до частини шостої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій є порушення норм матеріального чи процесуального права, що призвели до постановлення незаконної ухвали суду першої інстанції та (або) постанови суду апеляційної інстанції, що перешкоджають подальшому провадженню у справі.

Керуючись статтями 400, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 19 жовтня 2017 року скасувати, справу направити для продовження розгляду до суду апеляційної інстанції

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. А. Стрільчук

Судді В. О. Кузнєцов

С. О. Погрібний

О. В. Ступак

Г. І. Усик