АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД РІВНЕНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 червня 2018 року

м. Рівне

Справа № 564/1510/17

Провадження № 22-ц/787/893/2018

Апеляційний суд Рівненської області в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

головуючого судді : Гордійчук С. О.,

суддів: Боймистука С.В., Шимківа С.С.

учасники справи:

позивач: Товариство з обмеженою відповідальністю "Орлан-Транс-Груп"

відповідач: ОСОБА_1

розглянув в порядку письмового провадження в м. Рівне апеляційну скаргу представника Товариства з обмеженою відповідальністю "Орлан-Транс-Груп" на рішення Костопільського районного суду Рівненської області від 22 січня 2018 року, ухваленого в складі судді Цвіркуна С.О.., повний текст якого складено 26 січня 018 року, у справі №564/1510/17,

в с т а н о в и в :

У липні 2017 року Товариство з обмеженою відповідальністю "Орлан-Транс-Груп" звернулось з позовом до ОСОБА_1 про стягнення збитків.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 09.06.2016 року ОСОБА_1 було прийнято на роботу на посаду водія у Львівську філію ТОВ «Орлан-Транс-Груп». Відповідач, перебуваючи у службових відрядженнях в межах України та за кордоном здійснив перевитрату палива в сумі 58114,06 грн.

Посилаючись на те, що відповідач не повернув позивачу кошти, завдані перевитратою палива в сумі 58114,00 грн., ТОВ «Орлан-Транс-Груп» просило стягнути зазначені кошти з відповідача .

Рішенням Костопільського районного суду Рівненської ї області від 22 січня 2018 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду мотивовано тим, що позивачем не надано доказів наявності вини та умисного заподіяння відповідачем матеріальної шкоди.

В апеляційній скарзі ТОВ «Орлан-Транс-Груп», вважаючи рішення суду першої інстанції незаконним, ухваленим з порушенням норм матеріального та процесуального права, просить його скасувати та прийняти нове рішення, яким позов задовольнити повністю.

Апелянт, стверджує, що відповідач був зобовязаний використати одержане пальне, контролювати його кількість, дотримуватися вимог щодо місця заправки автомобіля, залежно від того, на території якої держави знаходився автомобіль, але відповідач не виконував даних вимог.

Також, зазначає, що після кожного повернення відповідача з рейсу відповідними працівниками позивача перевірялась правильність використання даного палива і до кожного подорожнього листа проводилася розшифровка використаного пального, де відмічені вказані у позові суми його перевитрати.

Вказує, що суд не врахував, що у подорожних листах стоїть відмітка механіка про виїзд транспортних засобів без зауважень, тому немає підстав брати до уваги твердження відповідача про несправність як автомобіля загалом, так і паливної системи.

Апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.

Справу розглянуто судом апеляційної інстанції згідно ч.1 ст.368 ЦПК України за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, без повідомлення сторін.

Відповідно до ч.ч.1,2,5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам рішення суду першої інстанції відповідає.

Відповідно до ч.3 ст.3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

09.06.2016 року ОСОБА_1 було прийнято на роботу у Львівську філію ТОВ «Орлан-Транс-Груп» водієм автотранспортних засобів автомобільної колони №2. (а.с.9)

Відповідно до п.6 ст.134 КЗпП України працівники несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації у випадках, коли відповідно до законодавства на працівника покладено повну матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації при виконанні трудових обов'язків.

Згідно п.12 постанови Пленуму Верховного Суду України від 29 грудня 1992 року №14 «Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками», матеріальна відповідальність в повному розмірі на підставі п.6 ст.134 КЗпП України покладається на працівника у випадках, передбачених окремими законодавчими актами. За чинним законодавством така відповідальність може бути покладена, зокрема, за шкоду, заподіяну перевитратою пального на автомобільному транспорті.

Згідно з пунктом 6.7 Інструкції з обліку надходження і витрачання пально-мастильних матеріалів і єдиних талонів на відпуск нафтопродуктів на підприємствах, в організаціях, колгоспах і радгоспах, затвердженої Державним комітетом СРСР по забезпеченню нафтопродуктами 3 лютого 1984 року №01/21-8-72, яка є чинною, на підставі прийнятого керівником підприємства рішення вартість перевитраченого палива понад затверджені норми підлягає стягненню з водіїв транспортних засобів.

Обов'язковою складовою відповідальності працівників автомобільного транспорту за перевитрату палива є наявність вини та умисного заподіяння працівником майнової шкоди підприємству.

Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом.

На підтвердження заподіяних ТОВ «Орлан-Транс-Груп» збитків, завданих перевитратою палива, позивач надав копії подорожніх листів та звітів до них.

При цьому, апеляційний суд враховує, що подорожні листи №703924 від 29.12.2016 , №746751 від 09.02.2017, №502198 від 29.03.2017р., №502194 від 16.03.2017, №502189 від 10.03.2017, №502319 від 25.04.2017 не підписані водієм, та Звіти до подорожніх листів №746751 від 09.02.2017 року, №502194 від 16.03.2017, не підписані особою, яка його обрахувала. Всі звіти до подорожніх листів, які додані позивачем до позовної заяви, не підписані відповідачем.

Матеріали справи не містять даних щодо закріпленя за відповідачем автотранспортного засобу, яким останій здійснював перевезення , а також даних про те, що останній був ознайомлений з наказом №45 від 11 серпня 2010 року «Про затвердження тимчасових базових лінійних норм витрат палива» та наказом №29 від 08 червня 2015 року «Про впровадження єдиних правил заправки дизельним пальним при виконанні транспортного завдання», на які посилається позивач у своєму позові.

Крім того, колегія суддів вважає, що наказ №45 від 11 серпня 2010 року «Про затвердження тимчасових базових лінійних норм витрат палива» не відповідає положенням наказу Міністерства транспорту України № 143 від 10 лютого 1998 року «Про затвердження витрат і мастильних матеріалів на автомобільному транспорті».

Так, відповідно до наказу Міністерства транспорту України № 43 від 10 лютого 1998 року «Про затвердження витрат і мастильних матеріалів на автомобільному транспорті» встановлено витрати дизельного палива - від 0,55 л до 1,3 л на 100 ткм, а згідно наказу позивача №45 від 11 серпня 2010 року «Про затвердження тимчасових базових лінійних норм витрат палива» встановлено норму витрат дизельного палива - 0,45 л/100 ткм.

Крім того, у наказі Міністерства транспорту України № 43 від 10 лютого 1998 року встановлено також такі види норм витрат палива, а саме: базову лінійну норму автомобіля на 100 км.; норму на виконання транспортної роботи (враховує додаткові витрати палива при русі автомобіля з вантажем) на 100 тонно-кілометрів; норму на одну тону спорядженої маси; норму на їзду з вантажем; базову норму на роботу автономного обігрівача - на одну годину його роботи. Також встановлено тимчасові норми витрат палива і мастильних матеріалів з відповідними коефіцієнтами коригування по відношенню до базової лінійної норми. Пунктом 3.1 вказаного наказу передбачено такі коефіцієнти коригування у таких випадках: робота у нічний час, у гірській місцевості та на маршрутах з особливим рельєфом, експлуатація автотранспорту на маршрутах з горбистим рельєфом, робота в міських умовах, робота у холодну пору.

Однак, наказом №45 від 11 серпня 2010 року «Про затвердження тимчасових базових лінійних норм витрат палива» не передбачено таких коригуючих коефіцієнтів, а також додаткові витрати пального на роботу автомобільного транспорту у холодну пору року, у гірській місцевості або на маршрутах з горбистим рельєфом, на роботу в міських умовах, занижено норму витрат дизельного пального на виконання транспортних робіт.

Також колегія суддів враховує, що на перевитрати пального впливає ряд чинників: робота в гірській місцевості та/або на маршрутах з горбистим рельєфом, на дорогах зі складним планом, в міських умовах, із частими зупинками, яка потребує зниження швидкості, поїздка на автомобілі з тривалим строком експлуатації, швидкість руху автомобіля, стан автомобільних доріг, технічний стан автомобіля та паливної системи.

Як вбачається з матеріалів справи, автомобіль, на якому відповідач здійснював перевезення, експлуатується тривалий час. Позивачем не надано доказів про належний стан паливної системи вантажного автомобіля, на якому ОСОБА_1 здійснював перевезення, її технічну характеристику.

Встановлено, що автомобіль, який використовував відповідач був обладнаний бортовим комп'ютером, який фіксував пройдений кілометраж та середні витрати палива на 100 км пробігу. Доказів того, що відповідач ухилявся від маршруту, вчинив будь-які інші порушення, апеляційним судом не встановлено.

Доводи скаржника про те, що наказом №45 від 11.08.2010 року визначений перелік витрат на кожен автомобіль, в тому числі і на автомобіль, яким керував відповідач, з урахуванням коефіцієнтів не заслуговують на увагу, оскільки у нормах витрат палива на руховий склад до наказу №45 від 11 серпня 2010 року щодо автомобіля марки RENAULT Premium 410, яким керував ОСОБА_1 відсутня надбавка на роботу на території України та країнах СНД, л/100 км.

Посилання скаржника на подорожні листи, у яких стоїть відмітка механіка про виїзд транспортних засобів без зауважень, не підтверджує вину водія у перевитраті палива.

Надані позивачем акти які складені комісією у складі начальника служби перевезень ОСОБА_2, начальника колони автомобільної №2 ОСОБА_3, ст.диспечера ОСОБА_4про те, що ОСОБА_1 для підпису звіту по зазначених подорожнії листах не з'явився, не свідчать про те, що відповідач визнав свою вину у заподіянні позивачу матеріальної шкоди.

За таких обставин, позивач як роботодавець не довів підстав матеріальної відповідальності відповідача, зокрема, вини відповідача у перевитраті пального та умисного заподіяння відповідачем збитків в сумі 58114,00 грн.

Вірно встановивши факти і відповідні їм правовідносини, не встановиши вини працівника в заподіянні шкоди, суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про відмову в задоволенні позову.

Доводи апеляційної скарги перевірені судом апеляційної інстанції та визнані неприйнятними з наведених вище підстав.

Керуючись ст.ст. 368, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, Апеляційний суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу представника Товариства з обмеженою відповідальністю "Орлан-Транс-Груп" залишити без задоволення.

Рішення Костопільського районного суду Рівненської області від 22 січня 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 20 червня 2018 року.

Головуючий:

Судді: