Постанова

Іменем України

06 червня 2018 року

м. Київ

справа № 295/14480/16-ц

провадження № 61-19812св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

Луспеника Д. Д. (суддя-доповідач), Гулька Б. І., Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

представник позивача - ОСОБА_5,

відповідач - Житомирський державний технологічний університет,

представник відповідача - ОСОБА_6,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження справу за позовом ОСОБА_4 до Житомирського державного технологічного університету про визнання наказів недійсними, стягнення заборгованості із заробітної плати, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, компенсації за невикористану відпустку та відшкодування моральної шкоди за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Богунського районного суду м. Житомира у складі судді Полонця С. М. від 06 грудня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Житомирської області у складі колегії суддів: Широкової Л. В., Галацевич О. М., Худякова А. М., від 26 січня 2017 року

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2016 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до Житомирського державного технологічного університету про визнання наказів недійсними, стягнення заборгованості із заробітної плати, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, компенсації за невикористану відпустку та відшкодування моральної шкоди.

Позовна заява мотивована тим, що він з 2003 року працював на півставки на посаді техніка у санаторії Житомирського державного технологічного університету та на посаді викладача вказаного університету. 22 лютого 2008 року його незаконно звільнено з посади техніка та не виплачено у повному обсязі належні йому суми при звільненні та компенсацію за невикористану відпустку за 21 календарний день. Також йому не надавалася відпустка, хоча наказами від 08 червня 2015 року та від 15 червня 2015 року така відпустка була надана, однак з ними його не було ознайомлено. 31 серпня 2016 року його звільнено з посади викладача університету без виплати у повному обсязі заробітної плати, чим йому завдано моральну шкоду.

Ураховуючи викладене, ОСОБА_4 просив суд: визнати накази від 22 лютого 2008 року № 28-к про звільнення його з роботи з посади сумісника техніка 0,5 ставки, від 08 червня 2015 року №18-в та від 15 червня 2015 року №20-в про надання відпусток - недійсними; стягнути з відповідача на його користь середній заробіток на посаді техніка в санаторії Житомирського державного технологічного університету на півставки в розмірі 49 798,30 грн, компенсацію за невикористану відпустку за 21 календарний день у розмірі 2 928,45 грн, середній заробіток із дати звільнення до дати повного розрахунку з урахуванням 139,45 грн за кожен день, невиплачену заробітну плату у розмірі 3 452,30 грн та 410,52 грн компенсації рівня інфляції та 7 340,63 грн на відшкодування моральної шкоди.

Рішенням Богунського районного суду м. Житомира від 06 грудня 2016 року у задоволенні позову ОСОБА_4 відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_4, суд першої інстанції виходив із того, що звільнення позивача з посади техніка за сумісництвом проведено відповідно до статті 38 КЗпП України за його власним бажанням з дотриманням вимог трудового законодавства, а оспорювані накази про відпустки були видані на підставі заяви позивача від 27 травня 2015 року.

При цьому позивачем не доведено позовних вимог, що є його процесуальним обов'язком у силу статей 10, 60 ЦПК України 2004 року.

Ухвалою Апеляційного суду Житомирської області від 26 січня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 відхилено.

Рішення Богунського районного суду м. Житомира від 06 грудня 2016 року залишено без змін.

Апеляційний суд, залишаючи рішення суду першої інстанції без змін, погодився з висновком районного суду, зазначивши, що судом не встановлено будь-якої невідповідності розміру заробітної плати позивача на посаді старшого викладача фактично відпрацьованому ним часу згідно з розподілом навчальної роботи у годинах кафедри радіотехніки, радіоелектронних апаратів та телекомунікацій Житомирського державного технологічного університету на 2015-2016 навчальний рік відповідно до Положень про факультет та організацію навчального процесу в Житомирського державного технологічного університету, затверджених ректором 01 вересня 2004 року.

У лютому 2017 року ОСОБА_4 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати оскаржувані судові рішення й ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Касаційна скарга мотивована тим, що суд не врахував, що заяву про звільнення за власним бажанням з посади техніка він не писав, відповідач не надав суду ні оригіналу, ні копії такої заяви, посилаючись на акт знищення документів.

Також суди безпідставно прийняли до уваги дані про нарахування йому матеріальної допомоги та відпускних у червні 2015 року, як дані про їх виплату, не надали належної правової оцінки показанням свідка ОСОБА_7

При цьому суди не звернули уваги на те, що у порушення вимог трудового законодавства відповідач не виплатив вчасно відпускні і виплачував їх частинами впродовж всього терміну відпустки, а не виплачував різницю між нарахованими та виплаченими сумами за період з серпня 2015 року до лютого 2016 року.

У квітні 2017 року Житомирський державний технологічний університет подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ заперечення на касаційну скаргу, в яких зазначено, що оскаржувані судові рішення є законними і обґрунтованими, суди правильно застосували норми матеріального та процесуального права.

20 квітня 2018 року справа передана до Верховного Суду.

У пункті 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 3 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» передбачено, що касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Касаційна скарга задоволенню не підлягає.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частин першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Частиною третьою статті 10 ЦПК України 2004 року передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд має свої дії мотивувати та враховувати те, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частина четверта статті 60 ЦПК України 2004 року).

Відповідно до частини першої статті 58 ЦПК України 2004 року належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Згідно з частиною другою статті 59 ЦПК України 2004 року обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Судом установлено, що в матеріалах справи відсутні докази на підтвердження того, що позивач після свого звільнення 29 лютого 2008 року з посади техніка санаторію-профілакторію виконував будь-які роботи на цій посаді, щодо невиплати йому компенсації за невикористану відпустку на посаді техніка за сумісництвом на 0,5 ставки за 21 календарний день у розмірі 2 928,45 грн, тому відсутні і правові підстави для стягнення вказаної суми, а також середнього заробітку за час затримки розрахунку.

Крім того, оспорювані накази про відпустки були видані на підставі заяви позивача від 27 травня 2015 року.

Матеріальна допомога у розмірі 2 300,40 грн у зв'язку з перебуванням позивача у відпустці була йому виплачена у червні 2015 року, а компенсація за невикористану відпустку 92 календарні дні у розмірі 12 829,40 грн - у серпні 2016 року.

Факт залучення позивача у період з 2003 року до 31 серпня 2016 року до роботи у приймальній комісії у період його перебування у відпустці позивачем не доведено.

Наявними у матеріалах справи платіжними відомостями за липень - серпень 2016 року про отримання ОСОБА_4 грошових коштів у розмірі 3 452,30 грн під підпис спростовують його доводи про наявність заборгованості із заробітної плати після звільнення його з роботи з посади старшого викладача.

Таким чином, вирішуючи спір, суди з дотриманням вимог статей 212-214, 315 ЦПК України 2004 року повно та всебічно з'ясували обставини справи, дійшли обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позову ОСОБА_4, оскільки останній не довів своїх позовних вимог, що є його процесуальним обов'язком у силу частини третьої статті 10, частини четвертої статті 60 ЦПК України.

Отже, висновки судів першої та апеляційної інстанцій відповідають обставинам справи, які встановлені відповідно до вимог процесуального закону.

Доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують, на законність судових рішень не впливають, фактично стосуються переоцінки доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Керуючись статтями 400, 401, 416, 418, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палатиКасаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Богунського районного суду м. Житомира від 06 грудня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Житомирської області від 26 січня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: Д. Д. Луспеник

Б. І. Гулько

Ю. В. Черняк