П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 червня 2018 року

м. Рівне

Справа №569/10863/15-ц

Провадження №22ц/787/896/2018

Головуючий у суді першої інстанції: ОСОБА_1

Рішення суду першої інстанції ухвалено в м. Рівне Рівненської області

Дата і час ухвалення рішення (за неявки учасників справи та їх представників): 13.03.2018 р.

Апеляційний суд Рівненської області у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

головуючий суддя: Хилевич С.В.

судді: Ковальчук Н.М., Бондаренко Н.В.

секретар судового засідання: Пиляй І.С.

за участі: представника відповідача з адвоката ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства "Дельта Банк" на рішення Рівненського міського суду від 13 березня 2018 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства "Дельта Банк" до ОСОБА_3 про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності,

в с т а н о в и в:

У липні 2015 року в суд звернулося Публічне акціонерне товариство "Дельта Банк" (далі ПАТ "Дельта Банк" або банк) з позовом до ОСОБА_3 про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності. Позов мотивовано тим, що відповідач є позичальником за договором кредиту, внаслідок порушення зобов'язань за яким виникла заборгованість у розмірі 2 232 610, 64 гривні. Оскільки повернення кредиту забезпечено іпотекою трикімнатної квартири АДРЕСА_1, тому в рахунок заборгованості просить звернути стягнення на неї через визнання права власності.

У відзиві на позов представник ОСОБА_3, вважаючи його необґрунтованим, просив відмовити ПАТ "Дельта Банк" у задоволенні вимог.

Рішенням Рівненського міського суду від 13 березня 2018 року в задоволенні зазначеного позову ПАТ "Дельта Банк" до ОСОБА_3 відмовлено.

Ухвалюючи рішення та відмовляючи позивачу в позові, суд першої інстанції виходив із того, що визнання права власності на предмет іпотеки є позасудовим способом захисту порушених прав іпотекодержателя, а тому реалізується шляхом укладення відповідного договору про задоволення вимог або застереженням в іпотечному договорі.

На рішення суду банком подано апеляційну скаргу, де покликається на невідповідність висновків суду обставинам справи, що призвело до неправильного застосування норм матеріального права.

На її обґрунтування зазначалося про хибність висновку про відмову в позові, що суперечить ст.ст. 11, 16, 509, 526, 530, 536, 590, 592, 610, 611, 612 ЦК України, а також ст.ст. 12, 33, 37, 39 Закону України "Про іпотеку". Посилається на розяснення пунктів 9, 38 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ "Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин" від 30.03.2012 року №5, де вказувалося про можливість застосування такого способу захисту порушеного права, який обраний позивачем. Ці ж обставини передбачені і ч. 1 ст. 37 Закону України "Про іпотеку" та відповідними правовими позиціями, що висловлені і Верховним Судом України у постановах від 11.12.2013 року у справі №6-124цс13, від 14.09.2016 року у справі №6-1219цс16, від 26.10.2016 року у справі 36-1625цс16.

Оскільки аргументи та доводи автора скарги вважає обґрунтованими, тому з урахуванням викладеного просить скасувати рішення суду першої інстанції, задовольнивши позов і звернувши стягнення на предмет іпотеки через визнання на нього права власності за ПАТ "Дельта Банк".

Відзив на апеляційну скаргу учасниками справи не подавався.

Заслухавши суддю-доповідача, думку учасників справи та їх представників, які з'явилися в судове засідання, перевіривши матеріали справи та доводи позивача, колегія суддів прийшла до висновку про відхилення апеляційної скарги.

Згідно із ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до п. 8 Перехідних положень Цивільного процесуального кодексу України до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

Як встановлено судом, і ці обставини учасниками справи не оспорюються, 30 травня 2008 року між Відкритим акціонерним товариством "Сведбанк" (далі ВАТ "Сведбанк") та ОСОБА_3 було укладено кредитний договір №1701/0508/76-002. За його умовами відповідач отримав у банку 71 000 доларів США кредиту зі сплатою 12, 5% річних строком до 29 травня 2038 року, зобовязавшись повернути кредит, сплатити проценти за користування ним, а також виконати свої зобовязання у повному розмірі у терміни, встановлені договором (а.с. 8-15).

З метою повернення кредитних коштів того ж числа між сторонами укладено іпотечний договір №1701/0508/76-002-Z-1, за яким позичальник передав в іпотеку трикімнатну квартиру АДРЕСА_1 загальною площею 62, 4 кв.м, житловою 36, 7 кв.м (а.с. 43-46).

В подальшому, 25 травня 2012 року, між ВАТ "Сведбанк" та ПАТ "Дельта Банк" укладено договір купівлі-продажу вимоги, в т.ч. і щодо договору кредиту №1701/0508/76-002 від 30.05. 2008 року та іпотечного договору №1701/0508/76-002-Z-1 від 30.05.2008 року (а.с. 59-66).

Спірні відносини між банком і ОСОБА_3 виникли з приводу прострочення останнім зобов'язань за кредитним договором, внаслідок чого виникла заборгованість у розмірі 2 232 610, 64 гривні, з яких: тіло кредиту складає 1 589 244, 08 гривень, відсотки 584 562, 08 гривень, пеня 54 957, 90 гривень, сума за ставкою 3% від простроченої заборгованості по тілу кредиту 530, 12 гривень, сума за ставкою 3% від простроченої заборгованості за процентами 3 316, 46 гривень. Оскільки кредит забезпечений іпотекою, тому ПАТ "Дельта Банк" звернувся у липні 2015 року з позовом до позичальника (та іпотекодавця в одній особі) з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки через визнання на нього права власності.

Повно і правильно зясувавши обставини справи та встановивши, що при вирішенні спірних прав та обов'язків до застосування не підлягали норми матеріального права, на застосуванні яких наполягав позивач, суд першої інстанції обґрунтовано відмовив у задоволенні позову.

Відповідно до ст.ст. 1054, 1050, 526, 527, 530 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти. Якщо договором встановлений обовязок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Боржник зобовязаний виконати свій обовязок, а кредитор прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобовязання чи звичаїв ділового обороту. Якщо у зобовязанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно із ч. 3 ст. 36, ч. 3 ст. 39 Закону України "Про іпотеку" договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати передачу іпотекодержателю право власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання в порядку, встановленому статтею 37 Закону України "Про іпотеку".

Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно із договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Між тим, правова позиція Верховного Суду України, що висловлена ним у постанові від 30.03.2016 року у справі №6-1851цс15 і діяла на час розгляду справи судом, можливість реалізації предмета іпотеки за рішенням суду врегульоване статтею 39 Закону України "Про іпотеку", якою передбачено, що у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначається, зокрема, спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону.

Можливість виникнення права власності за рішенням суду Цивільний кодекс України передбачає лише у статтях 335 та 376 ЦК України. У всіх інших випадках право власності набувається з інших не заборонених законом підстав, зокрема із правочинів (частина перша статті 328 ЦК України).

Стаття 392 ЦК України, у якій йдеться про визнання права власності, не породжує, а підтверджує наявне у позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, у тому випадку, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює наявне в позивача право власності, а також у разі втрати позивачем документа, який посвідчує його право власності.

При вирішенні даної категорії справ судам слід встановити наявність чи відсутність згоди іпотекодавця на позасудовий спосіб врегулювання питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі іпотеко держателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання забезпечених іпотекою зобовязань, а також здійснення виконавчого напису нотаріусом, як правову підставу для реєстрації права власності іпотекодержателя, якщо такі умови передбачені умовами договору іпотеки.

Окрім того, 21 березня 2018 року ОСОБА_4 Палатою Верховного Суду стверджено про відсутність підстав для відступлення від зазначеного правового висновку Верховного Суду України. При цьому наголошено, що з урахуванням вимог статей 328, 335, 392 ЦК України у контексті статей 36, 37 Закону України "Про іпотеку" суди не наділені повноваженнями звертати стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності на нього за іпотекодержателем.

Таким чином, доводи апеляційної скарги про незаконність і необґрунтованість оскаржуваного рішення з тих підстав, що законом не виключається можливість звернення стягнення на предмет іпотеки через визнання права власності на нього за іпотекодержателем у судовому порядку на увагу не заслуговують і спростовуються наведеними правовими висновками Верховного Суду України та ОСОБА_4 Верховного Суду.

Тому аргументи позивача про хибне застосування норм матеріального права суперечать правильності висновків міського суду.

Згідно зі ст.ст. 4, 5 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абз. десятий п. 9 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року №3-рп/2003).

Підставою для залишення оскаржуваного рішення без змін відповідно до ст. 375 ЦПК України є додержання судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права при його ухваленні.

В силу правил ст. 141 ЦПК України понесений позивачем судовий збір слід віднести на його ж рахунок.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Дельта Банк" залишити без задоволення, а рішення Рівненського міського суду від 13 березня 2018 року без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повну постанову складено: 19.06.2018 р. о 12 год. 50 хв.

Головуючий:

Судді: