Постанова

Іменем України

13 червня 2018 року

м. Київ

справа № 334/8691/15-ц

провадження № 61-4631св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Висоцької В. С.,

суддів: Лесько А. О., Мартєва С. Ю. (суддя-доповідач), Фаловської І. М., Штелик С. П.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_3,

представник позивача - ОСОБА_4,

відповідач - ОСОБА_5,

представник відповідача - ОСОБА_6,

третя особа - Публічне акціонерне товариство «Фідобанк»,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 в інтересах ОСОБА_3 на рішення Апеляційного суду Запорізької області від 23 листопада 2016 року в складі колегії суддів: Кочеткової І. В., Маловічко С. В., Савченко О. В.,

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У вересні 2015 року ОСОБА_7, яка після реєстрації шлюбу змінила прізвище на ОСОБА_3, звернулася до суду з позовом до ОСОБА_5, третя особа - Публічне акціонерне товариство «Фідобанк» (далі - ПАТ «Фідобанк»), про поділ майна подружжя, визнання права власності на 1/2 частку квартири, поділ кредитних зобов'язань.

Позовна заява мотивована тим, що з 01 лютого 2003 року до 11 березня 2015 року сторони перебували у шлюбі, за період якого за спільні та кредитні кошти купили квартиру АДРЕСА_1, яка зареєстрована на ім'я відповідача.

Посилаючись на те, що між сторонами виник спір щодо поділу спільно набутого майна, ОСОБА_7 просила на підставі статей 69, 70, 71 СК України поділити квартиру і визнати за нею право власності на 1/2 частку, а також поділити між сторонами в рівних частках заборгованість за кредитним договором від 13 червня 2008 року, укладеним між ОСОБА_5 та Акціонерним банком «Факторіал банк», правонаступником якого є ПАТ «Фідобанк».

Ухвалою Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 05 травня 2016 року позовні вимоги ОСОБА_3 до ОСОБА_5, ПАТ «Фідобанк» про поділ кредитних зобов'язань залишені без розгляду.

Рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 25 липня 2016 року в складі судді Лихосенко М. О. позов задоволено.

Визнано за ОСОБА_3 право власності на 1/2 частку квартири АДРЕСА_1

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що спірна квартира придбана подружжям в період шлюбу за спільні кошти, тому ОСОБА_3 має право на 1/2 частку в порядку статей 60, 71 СК України.

Рішенням Апеляційного суду Запорізької області від 23 листопада 2016 року рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 25 липня 2016 року змінено, визнано за ОСОБА_3 право власності на 1/25 частку квартири АДРЕСА_1

У решті позову відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення суду апеляційної інстанції мотивоване тим, що сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об'єктів права спільної сумісної власності подружжя.

У касаційній скарзі, поданій у грудні 2016 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_4 в інтересах ОСОБА_3 просить рішення суду апеляційної інстанції скасувати, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що суд апеляційної інстанції не взяв до уваги, що договір дарування грошей між ОСОБА_5 та ОСОБА_8 не укладався, отже, спірна квартира придбана ОСОБА_5 у період шлюбу та є спільним майном подружжя.

У лютому 2017 року ОСОБА_5 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ заперечення на касаційну скаргу, в яких просить рішення суду апеляційної інстанції залишити без змін, посилаючись на те, що суд правильно застосував норми матеріального та процесуального права.

У січні 2018 року справа передана до Верховного Суду.

Касаційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Суд установив, що сторони перебували у шлюбі з 1 лютого 2003 року. Під час шлюбу вони проживали в квартирі АДРЕСА_2, 1/2 частина якої належала позивачу на праві власності в порядку спадкування за законом після смерті батьків.

У 2002 році позивач разом зі своєю сестрою - співвласником квартири, продали квартиру батьку чоловіка ОСОБА_8 та зі своїм чоловіком ОСОБА_5 продовжували проживати в цій квартирі, оскільки батько відповідача не віддав їй частину грошових коштів за належну їй частину квартири, однак підтвердити це вона не може.

У 2008 році вони з відповідачем вирішили продати цю квартиру та купити іншу.

Батько чоловіка погодився продати квартиру та передати їм грошові кошти для придбання іншої квартири, в якій вони будуть проживати своєю сім'єю.

13 червня 2008 року ОСОБА_8 продав квартиру на вул. Зерновій приблизно за 65 000,00 дол. США та цього ж дня вони купили на ім'я ОСОБА_5 квартиру АДРЕСА_1 за 75 000,00 дол. США, в якій стали проживати.

Для придбання цієї квартири між ОСОБА_5 та Акціонерним банком «Факторіал банк», правонаступником якого є ПАТ «Фідобанк», був укладений договір кредиту від 13 червня 2008 року на суму 20 000,00 дол. США.

На забезпечення виконання договору кредиту 13 червня 2008 року між ОСОБА_5 та банком був укладений іпотечний договір, предметом якого є квартира АДРЕСА_1

Того ж дня позивач уклала з банком договір поруки, за яким зобов'язалася відповідати за виконання боржником умов щодо сплати суми кредиту, процентів за користування кредитом, комісійних винагород, а також можливих неустойок та інших витрат у розмірі, в строк та на умовах, передбачених договором кредиту.

Рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 11 березня 2015 року шлюб між сторонами розірваний. Після розірвання шлюбу постало питання поділу спільно майна - квартири АДРЕСА_1

Суд першої інстанції, визнаючи за ОСОБА_3 право власності на ? частки квартири, зазначав таке.

Частиною першою статті 60 СК України презюмується, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Згідно пунктом 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Застосовуючи статтю 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна за час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими критеріями: час набуття майна, кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття).

Норма статті 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим чинникам.

У разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, а особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане.

Сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об'єктів права спільної сумісної власності подружжя.

Такий правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду України від 1 липня 2015 року у справі № 6-612цс15, від 16 грудня 2015 року у справі № 6-2641цс15.

Заперечуючи проти позову, ОСОБА_5 зазначав, що спірна квартира була придбана за 75 000,00 дол. США, із яких: 10 000,00 дол. США - кредитні кошти, 65 000,00 дол. США - кошти, подаровані йому батьком ОСОБА_8, який того ж дня продав належну йому квартиру за 65 000,00 дол. США.

13 червня 2008 року при укладанні між Акціонерним банком «Факторіал банк» та ОСОБА_5 кредитного договору для придбання нерухомого майна, ОСОБА_7 надавала згоду співвласника на укладання кредитного договору. При цьому ОСОБА_5 у довідці до згоди співвласника зазначав, що проживає із ОСОБА_7 однією сім'єю.

Відповідно до частини п'ятої статті 719 ЦК України договір дарування валютних цінностей на суму, яка перевищує п'ятдесятикратний розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

За відсутності нотаріально посвідченого договору посилання ОСОБА_5 на дарування ОСОБА_8 грошей є недоведеним.

У пункті 8.1 договору купівлі-продажу квартири, укладеним між ОСОБА_5 та ОСОБА_9, зазначено, що придбання квартири вчинюється за письмовою згодою дружини покупця - ОСОБА_7

Кредитний договір забезпечений іпотечним договором, укладеним між банком та ОСОБА_5, та договором поруки, укладеним між банком та ОСОБА_7

За таких обставин суд касаційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що спірна квартира була придбана у період шлюбу ОСОБА_5 та ОСОБА_7 та є спільним сумісним майном подружжя.

Апеляційний суд, змінюючи рішення суду першої інстанції та визнаючи за позивачем право власності на 1/25 частки квартири, зазначав, що із витрачених на придбання спірної квартири 361 325,00 грн (еквівалент 74 500,00 дол. США) спільною сумісною власністю подружжя були тільки 6 500,00 дол. США - кошти, сплачені на погашення тіла кредиту за період з 13 червня 2008 року до березня 2015 року - дати розірвання шлюбу, що становить 8 % вартості спірної квартири або 1/25 частки в спірному майні.

Суд касаційної інстанції не погоджується з таким висновком, оскільки матеріали справи не містять відомостей про сплату кредитних коштів ОСОБА_5 та ОСОБА_7

Суд касаційної інстанції зазначає, що резолютивна частина рішення суду апеляційної інстанції містить описку: замість вул. Ладозької помилково зазначена вул. Маршала Чуйкова, однак на зміст рішення це не впливає. Сторони не позбавлені права звернутися до суду апеляційної інстанції із заявою про виправлення описки.

За положеннями статті 413 ЦПК України суд касаційної інстанції скасовує судове рішення суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.

Оскільки при вирішенні справи суд апеляційної інстанції неправильно визначив характер правовідносин між сторонами, неправильно застосував закон, що їх регулює, надав неналежну правову оцінку доводам сторін і зібраним у справі доказам, рішення суду апеляційної інстанції підлягає скасуванню із залишенням в силі помилково скасованого рішення суду першої інстанції.

Керуючись статтями 400, 409, 413, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 в інтересах ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення Апеляційного суду Запорізької області від 23 листопада 2016 року скасувати, рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 25 липня 2016 року залишити в силі.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий В. С. Висоцька

Судді: А. О. Лесько

С.Ю. Мартєв

І.М. Фаловська

С.П. Штелик