Постанова

іменем України

25 квітня 2018 року

м. Київ

справа № 623/4279/15-ц

провадження № 61-3652св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А.,

суддів: Карпенко С. О. (судді-доповідача), Кузнєцова В. О., ПогрібногоС. О., Ступак О. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - Ізюмська державна нотаріальна контора Харківської області,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Ізюмського міськрайонного суду Харківської області від 5 лютого 2016 року, ухвалене у складі судді Бутенка В. М., та ухвалу апеляційного суду Харківської області від 14 квітня 2016 року, постановлену колегією у складі суддів: Гальянової І. Г., Колтунової А. І., Зазулинської Т. П.,

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2015 року ОСОБА_4 звернулась з позовом до ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - Ізюмська державна нотаріальна контора Харківської області, про визнання автомобіля спільною сумісною власністю подружжя та поділ автомобіля шляхом визнання права власності на 1/2 його частку.

Позовні вимоги обґрунтовувала тим, що з 16 вересня 2006 року перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_8, який розірвано 31 серпня 2010 року. ІНФОРМАЦІЯ_1 у цьому шлюбі народилась дочка ОСОБА_9

За час шлюбу вона та чоловік придбали автомобіль Daewoo Lanos, 2007 року випуску, номерний знак НОМЕР_1, який зареєстровано на ім'я ОСОБА_8

Після розірвання шлюбу вона та ОСОБА_8 мали дружні стосунки, він мешкав разом з нею і дочкою, не заперечував її право власності на 1/2 частку автомобіля та давав ним користуватися, у зв'язку з чим вона не зверталась до суду з позовом про поділ майна подружжя, оскільки її права не порушувалися колишнім чоловіком.

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_8 помер. Після його смерті автомобілем користується його повнолітній син - відповідач ОСОБА_6, який забороняє їй ним користуватися та не визнає її прав на цей автомобіль.

Після смерті колишнього чоловіка вона зверталася до Ізюмської державної нотаріальної контори Харківської області щодо оформлення права на спадщину на 1/2 частку автомобіля, проте нотаріус їй відмовив з посиланням на те, що вона не є спадкоємцем ОСОБА_8 у зв'язку з розірванням шлюбу та рекомендував вирішити питання про визнання права власності на 1/2 частку автомобіля у судовому порядку.

Спадкоємцями ОСОБА_8 є його сини ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 - відповідачі у справі та дочка ОСОБА_9

Посилаючись на те, що автомобіль є об'єктом спільної сумісної власності подружжя, поділ якого за домовленістю подружжя не відбувся, і вона має право на його 1/2 частку, просила визнати автомобіль Daewoo Lanos, 2007 року випуску, номерний знак НОМЕР_1, спільною сумісною власністю подружжя, визнати за нею право власності на 1/2 частку автомобіля.

Додатково позивач зазначила, що про порушення свого права на автомобіль вона дізналася після смерті колишнього чоловіка у березні 2015 року, тому перебіг позовної давності почався саме з цього часу.

Рішенням Ізюмського міськрайонного суду Харківської області від 5 лютого 2016 року у задоволенні позову відмовлено.

Суд мотивував своє рішення тим, що спірний автомобіль, набутий позивачем та ОСОБА_8 за час шлюбу, являвся об'єктом права спільної сумісної власності подружжя і при його поділі частки подружжя є рівними. Проте з розписки від 10 квітня 2013 року суд встановив, що позивач отримала від колишнього чоловіка ОСОБА_8 необхідне їй майно та гроші у сумі 1 500 доларів США та 2 000 грн і претензій щодо поділу майна до ОСОБА_8 не має. З урахуванням вказаної розписки суд дійшов висновку, що подружжя після розірвання шлюбу дійшло згоди щодо поділу майна, яке є об'єктом права спільної сумісної власності, шляхом отримання позивачем 10 квітня 2013 року від ОСОБА_8 грошової компенсації замість її частки у праві спільної сумісної власності на майно, тому підстави для задоволення позову відсутні.

Ухвалою апеляційного суду Харківської області від 14 квітня 2016 року рішення суду першої інстанції залишено без змін з посиланням на те, що воно ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права.

У травні 2016 року ОСОБА_4 подала касаційну скаргу, у якій просила скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалу апеляційного суду і ухвалити нове рішення про задоволення її позову, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що розписка від 10 квітня 2013 року не є належним та допустимим доказом отримання позивачем грошової компенсації за автомобіль. Вказаною розпискою вона засвідчила отримання від ОСОБА_8 грошової компенсації за 1/2 частку майна (кухні, м'якого куточка, шафи-купе, душової кабіни та ін.), яке залишилося у квартирі, в якій позивач проживала з колишній чоловіком сім років, та яку позивач залишила.

Заявник вказує, що відповідно до чинного законодавства подружжя може поділити спільно нажите майно лише уклавши нотаріально посвідчений договір або в суді. Оскільки сімейне законодавство не містить спеціальних вимог щодо форми договору про поділ рухомого майна подружжя, необхідно керуватися загальними правилами щодо форми правочину, зокрема, статтею 208 ЦК України, відповідно до якої правочини фізичних осіб між собою на суму, що перевищує у двадцять і більше разів розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, належить вчиняти у письмовій формі. Таким чином розписка, у якій нічого не вказано про виплату грошової компенсації за частку автомобіля, не є письмовим договором про поділ майна подружжя.

Також заявник посилається на те, що у разі вирішення питання щодо поділу спірного автомобіля за взаємною згодою, відповідно до вимог статті 65 СК України, яка передбачає надання письмової згоди другим з подружжя на укладення договору стосовно цінного майна, вона мала б надати письмову згоду на укладення договору купівлі-продажу автомобіля, щоб колишній чоловік міг ним розпорядитися. Проте такої згоди вона не надавала.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 7 липня 2016 року відкрито касаційне провадження у справі.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 8 листопада 2017 року справу призначено до судового розгляду.

Відповідно до пункту шостого розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діяв в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», за якими судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 ЦПК України).

Відповідно до підпункту четвертого пункту першого розділу XIIІ «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Вивчивши матеріали цивільної справи та перевіривши доводи касаційної скарги, суд дійшов таких висновків.

Відповідно до статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).

Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Згідно зі статтею 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Дружина і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою. Договір про поділ житлового будинку, квартири, іншого нерухомого майна, а також про виділ нерухомого майна дружині, чоловікові зі складу усього майна подружжя має бути нотаріально посвідчений.

У разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором (частина перша статті 70 СК України).

Відповідно до статі 71 СК України майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України.

Судами встановлено, що з 16 вересня 2006 року позивач перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_8, який розірвано 31 серпня 2010 року. ІНФОРМАЦІЯ_1 у шлюбі народилась дочка ОСОБА_9

За час шлюбу позивач та ОСОБА_8 придбали автомобіль DaewooLanos, 2007 року випуску, номерний знак НОМЕР_1. Відповідно до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_2 від 5 грудня 2007 року власником автомобіля є ОСОБА_8 Станом на 25 серпня 2015 року автомобіль зареєстровано за вказаною особою.

10 квітня 2013 року позивач написала розписку про отримання від ОСОБА_8 необхідного їй майна та грошей у сумі 1 500 доларів США і 2 000 грн та відсутність претензій до ОСОБА_8 щодо поділу майна.

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_8 помер. Після його смерті відкрилась спадщина на вказаний автомобіль, спадкоємцями першої черги є діти ОСОБА_8 - відповідачі у справі та його неповнолітня дочка ОСОБА_9

Після смерті ОСОБА_8 і на час вирішення справи автомобілем користується відповідач ОСОБА_6

Суд першої інстанції, повно та всебічно з'ясувавши обставини справи та дослідивши наявні у справі докази, правильно застосував наведені норми права та дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позову у зв'язку з поділом майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, в тому числі й спірного автомобіля, за взаємною згодою подружжя з отриманням позивачем грошової компенсації відповідно до розписки від 10 квітня 2013 року. Відсутність претензій до ОСОБА_8 щодо поділу майна засвідчено особистим підписом позивача.

Посилання заявника на те, що вказаною розпискою вона засвідчила отримання від ОСОБА_8 грошової компенсації лише за 1/2 частку майна у квартирі, спростовуються змістом розписки, у якій йдеться про відсутність претензій щодо поділу майна в цілому.

Посилання заявника на те, що поділ майна подружжя можливий лише шляхом укладення нотаріально посвідченого договору, є безпідставним, оскільки частина друга статті 69 СК України містить вимогу нотаріального посвідчення лише договору про поділ нерухомого майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Посилання заявника на відсутність її письмової згоди на продаж автомобіля як на доказ відсутності домовленості щодо поділу майна за взаємною згодою не мають правового значення, оскільки ґрунтуються на припущеннях щодо можливих намірів колишнього чоловіка відчужити транспортний засіб. Ненадання згоди ОСОБА_8 на розпорядження автомобілем на час отримання грошової компенсації замість частки у праві спільної сумісної власності на майно не виключає можливість отримання такої згоди в подальшому, а стаття 65 СК України передбачає отримання згоди другого з подружжя безпосередньо при укладенні договорів щодо розпорядження майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Касаційний суд дійшов висновку, що суди першої та апеляційної інстанцій ухвалили судові рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, що відповідно до статті 410 ЦПК України є підставою для залишення касаційної без задоволення, а судових рішень без змін.

Оскільки суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв'язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв'язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення, а рішення Ізюмського міськрайонного суду Харківської області від 5 лютого 2016 року та ухвалу апеляційного суду Харківської області від 14 квітня 2016 року без змін.

Постанова є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. А. Стрільчук

Судді: С. О. Карпенко

В. О. Кузнєцов

С. О. Погрібний

О. В. Ступак