КОРАБЕЛЬНИЙ РАЙОННИЙ СУД М. МИКОЛАЄВА
Справа № 488/2118/17
Провадження № 2/488/371/18 р.
РІШЕННЯ

Іменем України

21.05.2018 року м. Миколаїв

Корабельний районний суд м. Миколаєва в складі:

головуючої по справі судді - Селіщевої Л.І.,

при секретарі судового засідання - Тузові Р.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі засідань суду цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особа - Служба у справах дітей адміністрації Корабельного району Миколаївської міської ради, про надання дозволу на тимчасові виїзди за кордон малолітньої дитини,-

ВСТАНОВИВ:

У червні 2017 року позивач - ОСОБА_2 звернулася до суду із вищезазначеним позовом, в якому просила суд надати дозвіл на багаторазові тимчасові виїзди малолітньої - ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, громадянки України, за межі України без дозволу (згоди) батька дитини - ОСОБА_3, громадянина України, ІНФОРМАЦІЯ_2, - до Литовської Республіки, м. Вільнюс.

В обґрунтування свого позову позивач зазначила, що вона з відповідачем перебувала у зареєстрованому шлюбі, сімейні відносини не склалися, тому рішенням Корабельного районного суду м. Миколаєва від 02.11.2015 року шлюб між ними було розірвано. Від даного шлюбу вони мають двох дітей: повнолітнього сина - ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_3, та малолітню дочку - ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1. Після розірвання шлюбу дочка залишилася проживати з позивачем. На теперішній час позивач має намір разом із своєю дочкою, тимчасово виїжджати за кордон.

Позивачка вказує, що відповідно до запрошення UAB "IT Construct", її разом із дочкою - ОСОБА_4, запросили на працю, як фахівця з планування ТОВ "Август", до Литовської Республіки м. Вільнюс для проведення спільних переговорів і ведення консультацій на період : з 15.06.2017 по 30.06.2017; 11.09.2017 по 24.09.2017; 27.11.2017 по 09.12.2017 та 12.03.2018 по 25.03.2018 р.р. Відповідно до договору про співпрацю № 217-U від 02.02.2015 року, замовник гарантує позивачу та її дочці матеріальне, медичне та житлове забезпечення.

В період з 06.05.2016 по 31.12.2016 р.р. відповідач надав дозвіл на тимчасові виїзди доньки до Литовської Республіки, однак, на теперішній час, відповідач безпідставно і без будь-яких ґрунтовних пояснень ухиляється від надання дозволу на виїзд дитини за кордон, що змусило позивача звернутися до суду з даним позовом.

Позивач в судове засідання не з'явилася, надала заяву з проханням розглядати справу у її відсутність, просила позов задовольнити. Її представник - ОСОБА_6 вимоги, викладені у позові, підтримав, просив суд позов задовольнити.

Відповідач та його представник у судове засідання не з'явилися, відповідач надав свої заперечення, в яких позовні вимоги не визнав через їх необгрунтованість. Письмові заперечення відповідача долучені до матеріалів даної справи.

Представник третьої особи - Служби у справах дітей адміністрації Корабельного району Миколаївської міської ради надав заяву про розгляд справи у їх відсутність.

Частинами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року, яка набрала чинності для України 27.09.1991 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів.

Згідно ст. 141 СК України батьки мають рівні права та обов'язки щодо дитини.

Судом встановлено, що сторони по справі перебували у зареєстрованому шлюбі з 26.09.1998 року. Рішенням Корабельного районного суду м. Миколаєва від 02.11.2015 року шлюб між ними було розірвано, рішення набрало законної сили 13.11.2015. Від даного шлюбу вони мають двох спільних дітей: повнолітнього сина - ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_3, та малолітню дочку - ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1. Після розірвання шлюбу дочка проживає разом із матір'ю, остання матеріально утримує та належним чином піклується про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.

Позивач має намір здійснювати тимчасові виїзди до Литовської Республіки м. Вільнюс разом із дочкою, оскільки отримала запрошення UAB "IT Construct", на співпрацю, як фахівця з планування ТОВ "Август", до Литовської Республіки м. Вільнюс для проведення спільних переговорів і ведення консультацій на період : з 15.06.2017 по 30.06.2017; 11.09.2017 по 24.09.2017; 27.11.2017 по 09.12.2017 та 12.03.2018 по 25.03.2018 р.р. Відповідно до договору про співпрацю № 217-U від 02.02.2015 року, замовник гарантує позивачу та її дочці матеріальне, медичне та житлове забезпечення. Однак відповідач ухилявся від надання дозволу на виїзд дитини за кордон.

Відповідно до ч.3 ст.51 Конституції сім'я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Згідно із ч.7 ст.7 СК дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою.

Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом (ст.153 СК). Згідно зі ст.157 СК питання про виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні й має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Батьки мають право укласти договір щодо здійснення батьківських прав та виконання обов'язків тим з них, хто проживає окремо від дитини. Договір укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню. Відповідно до ч.3 ст.313 Цивільного кодексу фізична особа, яка не досягла 16 років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними.

Згідно із ч.2 ст.4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» за відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду.

Пунктом 3 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затв. Постановою КМУ № 57 від 27.01.1995 р., - передбачено виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку.

Виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску (пп.1 п.4 правил).

Тимчасовий виїзд малолітньої дитини за межі України повинен відбуватись лише за погодженням з іншим з батьків, оскільки такий переїзд спричиняє зміну режиму спілкування дитини з іншим з батьків, порядок участі у вихованні дитини, зміну звичайного соціального, культурного, мовного середовища дитини, що впливає на її подальше життя, розвиток і виховання.

Виходячи з положень зазначених норм матеріального права, дозвіл на виїзд малолітньої дитини за межі України в супроводі одного з батьків за відсутності згоди другого з батьків (на підставі рішення суду) може бути наданий на конкретний одноразовий виїзд з визначенням його початку й закінчення.

Правила перетинання державного кордону громадянами України, затверджені Постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 року № 57 із змінами і доповненнями, передбачають, що перетинання державного кордону для виїзду за межі України громадянами, які не досягли 16-річного віку, здійснюються лише за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку. Виїзд за межі України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, згода другого з батьків не вимагається у разі пред'явлення рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків.

У пп. 1 п. 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 року № 57, виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску.

З огляду на викладене, вбачається що діючим законодавством не встановлено обмеження щодо виїзду неповнолітньої дитини за кордон, а лише встановлено певний порядок її виїзду за кордон за згодою батьків або дозволу суду при відсутності згоди одного з батьків.

Разом з тим, аналізуючи вищенаведене, та виходячи із заявлених позивачкою позовних вимог, суд приходить до висновку про необґрунтованість позовних вимог, оскільки ОСОБА_2 не зазначений конкретний проміжок часу необхідний для виїзду дитини за кордон. Поняття надання дозволу на багаторазові виїзди дитини за кордон без згоди батька суперечить вищевказаним нормам матеріального права, які визначають рівність прав та обов'язків батьків відносно виховання дитини, чим фактично позбавляють батька дитини можливості брати участь у її вихованні та можливості спілкування з нею.

Закон України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» регулює конкретний (одноразовий) виїзд дитини за кордон із визначенням його початку й закінчення.

Надання дозволу на необмежений виїзд дитини за кордон без дозволу одного з батьків за рішенням суду законодавством не передбачено та суперечить положенням цього Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» та статтей 141, 153, 157 СК України.

Виходячи із наведеного, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України суд не відшкодовує понесені судові витрати через відмову у задоволенні позову.

Керуючись ст.ст. 12, 13, 258-259, 264-265, 268, 354 ЦПК України, суд,-

Вирішив:

В задоволені позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особа - Служба у справах дітей адміністрації Корабельного району Миколаївської міської ради, про надання дозволу на тимчасові виїзди за кордон малолітньої дитини - відмовити.

Рішення може бути оскаржено до апеляційного суду Миколаївської області шляхом подачі апеляційної скарги протягом 30 днів з дня проголошення рішення. У випадку проголошення у судовому засіданні лише вступної та резолютивної частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя Л.І. Селіщева