АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 214/3297/15-ц 22-ц/774/299/К/18
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 червня 2018 року м. Кривий Ріг

справа № 214/3297/15-ц

Апеляційний суд Дніпропетровської області у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді: Барильської А.П.,

суддів: Бондар Я.М., Зубакової В.П.,

секретар судового засідання: Кислиця І.В.

сторони:

позивач: ОСОБА_1

відповідачі: ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4,

розглянув у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1, на рішення Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу від 13 вересня 2017 року, яке постановлено суддею Євтушенко О.І. у місті Кривому Розі, -

В С Т А Н О В И В:

В травні 2015 року позивач звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання права власності на 1/2 частку квартири, який в подальшому неодноразово уточнював.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що 26.11.1983 року він офіційно зареєстрував шлюб зі ОСОБА_6, з якою проживав однією сім'єю до моменту її смерті ІНФОРМАЦІЯ_1. Проживали вони спочатку в буд.АДРЕСА_1, а після того, як будинок потрапив під знесення, їх сім'ї виділили квартиру по АДРЕСА_3. В подальшому в результаті обміну декількох квартир вони отримали квартиру АДРЕСА_2. Основним наймачем вказаної квартири була ОСОБА_6, яка й значилась зареєстрованою в зазначеному житловому приміщенні. Протягом періоду часу 1989-2001 р.р. він значився зареєстрованим за адресою: АДРЕСА_3, однак весь час, починаючи з 20.04.1993 року, проживав однією сім'єю разом зі ОСОБА_6 за адресою: АДРЕСА_2, приймав участь в утриманні цього житлового приміщення, вів з дружиною спільне господарство. Без його відома та згоди 13.08.1993 року ОСОБА_6 зареєструвала в квартирі місце проживання своєї доньки від першого шлюбу - ОСОБА_2 та її дітей - доньки ОСОБА_3 та сина ОСОБА_4, які фактично в квартиру не вселялись та жодного дня в ній не проживали, оскільки проживали всією сім'єю з ОСОБА_7 - чоловіком доньки ОСОБА_6 в с. Кудашево Криворізького району Дніпропетровської області. В листопаді 1994 року квартиру АДРЕСА_2 приватизували ОСОБА_6 та ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, отримавши свідоцтво про право спільної сумісної власності на неї. Вважаючи, що відповідачі не могли приймати участь в приватизації квартири відповідно до положень Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», оскільки не проживали в ній та були відсутні понад 6 місяців без поважних причин, тим самим втратили право на участь у приватизації, в той час як лише сам факт їх реєстрації в даному випадку не є визначальним, просив визнати їх приватизацію недійсною.

Між іншим зазначив, що протягом часу перебування зі ОСОБА_6 у шлюбі будь-яких шлюбних договорів з нею, у тому числі щодо поділу спільно нажитого майна, він не укладав. Оскільки спірна квартира була набута ОСОБА_6 в період перебування з ним у шлюбі, вони разом проживали в ній та вели спільне господарство, він вважав, що квартира є їх спільною сумісною власністю, а їх частки є рівними та становлять по 1/2 за кожним, у зв'язку з чим після її смерті він має право на спадкування 1/2 частини від її 1/2 частки як спадкоємець першої черги, а іншу частку спадкує її донька від першого шлюбу - ОСОБА_2 Про порушення своїх прав позивач дізнався в 2015 році від нотаріуса під час звернення для оформлення спадкових прав після смерті ОСОБА_6 Саме нотаріус йому повідомила, що квартира приватизована й іншими особами, які значились в ній зареєстрованими. Оскільки про вказані обставини йому раніше нічого не було відомо, вважає, що строк звернення до суду ним пропущено з поважних причин, у зв'язку з чим просив його поновити з метою захисту його порушених та оспорюваних прав.

В останнє уточнених позовних вимогах позивача до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, визнання приватизації частково недійсною, скасування державної реєстрації права власності на нерухоме майно, визнання майна спільною сумісною власністю подружжя, визнання права власності на частку майна в спільній сумісній власності та в порядку спадкування за законом позивач просив суд поновити строк звернення до суду з позовом; визнати ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 такими, що втратили право користування житловим приміщенням, розташованим за адресою: АДРЕСА_2; визнати недійсним розпорядження №1922 від 14.10.1994 року про приватизацію квартири АДРЕСА_2 ОСОБА_6, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 на праві спільної сумісної власності; визнати недійсним свідоцтво про право власності на житло НОМЕР_1, видане Управлінням житлово-комунального господарства виконавчого комітету Криворізької міської ради 18.11.1994 року щодо належності квартири ОСОБА_6, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 на праві спільної сумісної власності; скасувати державну реєстрацію права власності на вказану квартиру за ОСОБА_6, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4; визнати квартиру АДРЕСА_2 спільною сумісною власністю подружжя - його та ОСОБА_6; визнати за ним право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_2 в спільній сумісній власності та на 1/4 частину вказаної квартири в порядку спадкування за законом після смерті дружини - ОСОБА_6, померлої ІНФОРМАЦІЯ_1, а загалом визнати за ним право власності на 3/4 частини вказаної квартири; визнати за ОСОБА_2 право власності на 1/4 частину квартири АДРЕСА_2 в порядку спадкування за законом після смерті матері ОСОБА_6, померлої ІНФОРМАЦІЯ_1; стягнути з відповідачів на його користь судові витрати по сплаті судового збору та витрати на правову допомогу в сумі 1200 грн.

Рішенням Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу від 13 вересня 2017 року позивачу відмовлено в задоволенні позову.

В апеляційній скарзі позивач, посилаючись на порушення судом норм матеріального права, ставить питання про скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення про задоволення його позовних вимог.

Позивач посилається на те, що в приватизації квартири АДРЕСА_2 відповідачі ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 не могли приймати участь, так як на момент приватизації спірної квартири відповідачі по справі не мешкали в ній.

Позивач зауважує, що оскільки спірна квартира була набута ОСОБА_6 в період перебування з ним у шлюбі, вони разом проживали в ній та вели спільне господарство, квартира є їх спільною сумісною власністю, а їх частки є рівними та становлять по 1/2 за кожним, у зв'язку з чим після її смерті він має право на спадкування 1/2 частини від її 1/2 частки як спадкоємець першої черги, а іншу частку спадкує її донька від першого шлюбу - ОСОБА_2

Відзив на апеляційну скаргу не подавався.

Заслухавши суддю-доповідача, позивача ОСОБА_1 та його представника ОСОБА_8, які, кожен окремо, підтримали доводи апеляційної скарги та просили її задовольнити, відповідача ОСОБА_4, який заперечував проти доводів апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, з наступних підстав.

Указом Президента України «Про ліквідацію апеляційних судів та утворення апеляційних судів в апеляційних округах» №452 від 29 грудня 2017 року ліквідовано Апеляційний суд Дніпропетровської області та утворено Дніпровський Апеляційний суд в апеляційному окрузі, що включає Дніпропетровську область, з місцезнаходженням у містах Дніпрі та Кривому Розі.

Згідно пункту 3 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 № 1402-VIII, апеляційні суди, утворені до набрання чинності цим Законом, продовжують здійснювати свої повноваження до утворення апеляційних судів у відповідних апеляційних округах. У разі ліквідації суду, що здійснює правосуддя на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці (відповідних адміністративно-територіальних одиниць), та утворення нового суду, який забезпечує здійснення правосуддя на цій території, суд, що ліквідується, припиняє здійснення правосуддя з дня опублікування в газеті «Голос України» повідомлення голови новоутвореного суду про початок роботи новоутвореного суду (п. 6 ст. 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

Відповідно до пункту 8 Розділу ХІІІ Цивільного процесуального кодексу України до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

Таким чином, Апеляційний суд Дніпропетровської області продовжує здійснювати свої повноваження до початку роботи Дніпровського Апеляційного суду в апеляційному окрузі, що включає Дніпропетровську область, з місцезнаходженням у містах Дніпрі та Кривому Розі.

Судом встановлено та з матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 та ОСОБА_6 (дошлюбне прізвище ОСОБА_6) перебували в шлюбі, який був зареєстрований 26.11.1983 року Відділом РАЦС Інгулецького райвиконкому м. Кривого Рогу, актовий запис № 408 (т.1, а.с.7).

В період перебування у шлюбі зі ОСОБА_1, ОСОБА_6, як основний квартиронаймач отримала в користування квартиру АДРЕСА_2, загальною площею 62,7 кв.м., житловою площею 36,9 кв.м., яку 18.11.1994 року приватизувала згідно із Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду».

Участь у приватизації квартири приймали ОСОБА_6, ОСОБА_2, та неповнолітні ОСОБА_3, ОСОБА_4, від імені яких діяла їх мати ОСОБА_2, отримавши свідоцтво про право спільної сумісної власності (т.1, а.с.30). Право власності за ними зареєстровано КП «Криворізьке БТІ» ДОР в реєстровій книзі за № 30П-20-20.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_6 померла, свідченням чому є свідоцтво про її смерть серії НОМЕР_2 від 18.04.2008 року (т.1, а.с.8).

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 посилався на необхідність захисту його спадкових прав на частку в квартирі АДРЕСА_2, яка входить до складу спадщини після смерті ОСОБА_6, а також захист його прав, як співвласника квартири, про порушення яких він дізнався під час явки до нотаріальної контори за викликом нотаріуса для оформлення спадкових прав в травні 2015 року після смерті дружини (т.1, а.с.20). Вважав, що до моменту її смерті спірна квартира була виключно їх спільною сумісною власністю, як подружжя, будь-яких інших співвласників не має, а за життя ОСОБА_6 вона була приватизована одноособово останньою. Оскільки про неправомірну участь у приватизації квартири, а відтак і набуття у власність її частки ОСОБА_2, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 він дізнався лише в 2015 році за вказаних вище обставин, просив суд поновити строк позовної давності, вважаючи пропущеним з поважних причин.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог позивача, суд першої інстанції виходив з безпідставності та недоведеності позовних вимог позивача.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Відповідно до ч.1 ст.22 КпШС України, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном.

Положення ст.24 КпШС України в редакції, діючій на момент приватизації ОСОБА_6 спірної квартири, які регламентували режим роздільного майна подружжя, не визначали правовий режим майна, приватизованого одним із подружжя в період перебування у шлюбі.

Внесенням змін до діючого СК України Законом України «Про внесення змін до Сімейного кодексу України щодо майна, що є особистою приватною власністю дружини, чоловіка» від 17.05.2012 року, ч.1 ст.57 СК України доповнено п.4, відповідно до якого у випадку набуття права власності на житло одним із подружжя внаслідок його приватизації відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», таке майно є особистою приватною власністю одного з подружжя та не входить до обсягу майна, спільно нажитого подружжям в шлюбі.

Положеннями ст.ст.1,5 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» передбачено, що право на приватизацію житлового приміщення із державного житлового фонду мають громадяни України за одночасної наявності наступних умов: 1) на час приватизації особи проживали в ньому, або за якими зберігалось право на житло; 2) такі особи висловили своє бажання на приватизацію житла.

Таким чином колегія суддів приходить до висновку, що квартира, яка була приватизована одним із подружжя, якщо інший з подружжя не мав права на приватизацію, або не хотів його реалізувати, належить до роздільного майна подружжя і є об'єктом права приватної власності лише цієї особи, а тому при приватизації житла одним із подружжя другий з подружжя не набуває прав щодо цього майна.

Оскільки під час приватизації квартири померлою ОСОБА_6 позивач ОСОБА_1, будучи членом її сім'ї та проживаючи в квартирі, свідомо не реалізував своє право на участь в її приватизації, підстави, які б визначали проведену приватизацію недійсною відсутні, доказів, які б унеможливлювали реалізацію ним такого права на той момент позивачем не надано, тому суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку про те, що віднесення позивачем спірної квартири до спільної сумісної власності подружжя є безпідставним, оскільки йдеться не про майно, нажите подружжям у шлюбі, а про одержане громадянином із державного фонду, у зв'язку з чим в задоволенні позову про визнання квартири спільною сумісною власністю та визнання за ОСОБА_1 права власності на її частку слід відмовити.

Відповідно до ч.1 ст.319, ч.1 ст.391 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до ч.1 ст.391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

З аналізу положень ст.ст.391, 396 ЦК України слідує, що позов про усунення порушень права, не пов'язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов'язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння.

Пред'являючи вимогу про визнання відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщення, розташованим за адресою: АДРЕСА_2, позивач ОСОБА_1 посилався на те, що вони ніколи не проживали та не проживають в цій квартирі, у зв'язку з чим втратили право користування нею.

Так, згідно ч.1 ст.405 ЦК України, члени сім'ї власника житла в силу наявності особистого сервітуту мають право користування цим житлом відповідно до закону. Натомість, як слідує з положень ч.2 ст.405 ЦК України, член сім'ї власника житла та інші особи, які проживають з ним, втрачають право на користування цим житлом у разі їх відсутності без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ними і власником житла або законом.

На томість, судом першої інстанції встановлено, що відповідачі ОСОБА_2, ОСОБА_4 та ОСОБА_3, будучи співвласниками квартири АДРЕСА_2, з 13.02.2001 року зняті з реєстраційного обліку в зазначеному житловому приміщенні, та не проживають в ньому дотепер.

Крім того встанволено, що позивач ОСОБА_1 вселився до квартири за згодою попереднього власника житла - ОСОБА_6, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 (т.2, а.с.88), як її чоловік та член її сім'ї, та продовжує проживати в квартирі після її смерті.

Статтею 156 ЖК УРСР, яка кореспондується зі ст.405 ЦК України, передбачено, що члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, користуються жилим приміщенням нарівні з власником, якщо при їх вселені не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, викладеної в постанові від 05.11.2014 року у справі №6-158цс14, право членів сім'ї власника будинку користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок у особи, членами сім'ї якого вони є; із припинення права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім'ї, яке по своїй суті є похідним.

Згідно довідки КП «ЖЕО №35» від 19.01.2013 року (т.2, а.с.88-зворот), з 20.04.1993 року по день смерті ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_1 проживав разом з нею.

З огляду на вище викладене, колегія суддів вважає вірним висновок суду першої інстанції стосовно того, що підстав, які б надавали можливість позбавлення відповідачів права власності на спірну квартиру, не встановлено.

Також колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції стосовно відмови в задоволенні позовних вимог позивача про визнання права власності в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_6

Так, згідно п.12 Постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 30.05.2008 року «Про судову практику у справах про спадкування», у разі смерті співвласника приватизованого будинку (квартири) частки кожного із співвласників у праві спільної власності є рівними, якщо інше не встановлено договором між ними. Частка померлого співвласника не може бути змінена за рішенням суду. Для оформлення права на спадщину закон не вимагає рішення суду про визначення частки спадкодавця.

Відповідно до ч.5 ст.1268 ЦК України, незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.

Як вбачається із Інформаційної довідки зі Спадкового реєстру (спадкові справи та видані на їх підставі свідоцтва про право на спадщину) № 46380678 від 10.01.2017 року та повідомлення Сьомої Криворізької державної нотаріальної контори від 10.01.2017 року № 07/01-16 (т.2, а.с.83-86), після смерті ОСОБА_6, померлої ІНФОРМАЦІЯ_1, із заявою про прийняття спадщини в порядку спадкування за законом 12.09.2008 року звернулась її донька ОСОБА_2

Чоловік померлої ОСОБА_1 є таким, що фактично прийняв спадщину. Свідоцтво про право на спадщину жодному зі спадкоємців не видавалось.

Так, ст.1297 ЦК України встановлено обов'язок спадкоємця звернулись за свідоцтвом про право на спадщину на нерухоме майно.

Із матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 викликався до Сьомої Криворізької державної нотаріальної контори для отримання свідоцтва про право на спадщину 31.03.2015 року, 12.05.2015 року, однак не з'являвся, хоча як вказував в ході судового розгляду в суді першої інстанції, знав про необхідність явки до нотаріуса (т.2, а.с.99, 100).

Відповідно до ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого права та інтересу. Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства та захисту права, повинен сприяти учасникам цивільних правовідносин, які звернулися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів у реалізації ними цих прав, у тому числі житлових і спадкових.

Відповідно до ст. 392 ЦК України, власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Таким чином, підставою для визнання судом права власності на спадкове майно є наявність спору про право, підтвердженого відмовою нотаріуса в оформленні права на спадщину, що унеможливлює оформлення особою спадкових прав в досудовому порядку в органах нотаріату.

Оскільки в ході судового розгляду не встановлено та не підтверджено належними доказами, зокрема постановою нотаріуса про відмову у вчиненні нотаріальної дії, відсутність умов для одержання ОСОБА_1 в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину, оспорювання чи невизнання його права іншими спадкоємцями, в той час як пред'явленням вимоги про визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку, позивач тим самим делегує повноваження нотаріуса суду, що є неможливим, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про передчасність таких позовних вимог та відсутність підстав для їх задоволення.

На підставі наведеного вище колегія суддів поголджується із висновками суду прешої інстанціїх про відсутність правових підстав для задоовлення позову ОСОБА_1, оскілкьи останнім заявлено безпідставні позовні вимоги, які не доведені належними доказами.

Не можуть бути підставою для скасування рішення суду доводи апеляційної скарги про те що в приватизації квартири АДРЕСА_2 відповідачі ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 не могли приймати участь, оскілкьи, як вбачається із матеріалів справи, участь у приватизації спірної квартири приймали ОСОБА_6, ОСОБА_2, та неповнолітні ОСОБА_3, ОСОБА_4, від імені яких діяла їх мати ОСОБА_2, які на момент приватизації квартири були зареєстровані в ній і виявили бажання участі в приватизації, що передбачено Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду».

Позивач по справі під час приватизації спірної квартири, будучи членом її сім'ї та проживаючи в квартирі, свідомо не реалізував своє право на участь в її приватизації шляхом подачі відповідної заяви.

Належних та допустимих доказів, які б визначали наявність порушень в процесі приватизації квартири АДРЕСА_2, неправомірність прийняття органом приватизації розпорядження та видачі свідоцтва про право спільної сумісної власності на неї на ім'я ОСОБА_6, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 позивачем надано не було, як і не підтверджено того факту, що на момент приватизації спірної квартири відповідачі по справі не мешкали в ній.

Не можуть бути підставою для скасування рішення суду доводи апеляційної скарги про те, що спірна квартира була набута ОСОБА_6 в період перебування з ним у шлюбі, вони разом проживали в ній та вели спільне господарство, квартира є їх спільною сумісною власністю, а їх частки є рівними та становлять по 1/2 за кожним, у зв'язку з чим після її смерті він має право на спадкування 1/2 частини від її 1/2 частки як спадкоємець першої черги, а іншу частку спадкує її донька від першого шлюбу - ОСОБА_2, оскільки, внесенням змін до діючого СК України Законом України «Про внесення змін до Сімейного кодексу України щодо майна, що є особистою приватною власністю дружини, чоловіка» від 17.05.2012 року, ч.1 ст.57 СК України доповнено п.4, відповідно до якого у випадку набуття права власності на житло одним із подружжя внаслідок його приватизації відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», таке майно є особистою приватною власністю одного з подружжя та не входить до обсягу майна, спільно нажитого подружжям в шлюбі.

Отже, вирішуючи спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов'язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані і підтверджуються письмовими доказами.

Суд не допустив порушень матеріального або процесуального закону, які могли б бути підставою для скасування рішення суду, а доводи апеляційної скарги не спростовують зроблених в оскаржуваному рішенні висновків, тому підстави для його скасування і задоволення апеляційної скарги відсутні.

На підставі викладеного, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга відповідача підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду, як таке, що відповідає вимогам матеріального та процесуального права - залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, суд -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу від 13 вересня 2017 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 15 червня 2018 року.

Головуючий:

Судді: