АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 червня 2018 року місто Київ.

Справа № 760/17301/16-ц

Апеляційне провадження № 22-ц/796/4532/2018

Апеляційний суд міста Києва у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Желепи О.В.,

суддів Іванченко М.М., Рубан С.М.,

розглянув у порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою Міністерства оборони України на рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 06 березня 2018 року, ухваленого у складі судді Букіної О.М. в приміщенні суду в місті Києві (інформація про час ухвалення рішення та дату складання повного тексту рішення відсутня)

в справі за позовом ОСОБА_1 до Міністерства оборони України про відшкодування моральної шкоди, -

ВСТАНОВИВ:

В порядку п. 3 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 № 1402-VIII, апеляційні суди, утворені до набрання чинності цим Законом, продовжують здійснювати свої повноваження до утворення апеляційних судів у відповідних апеляційних округах. У разі ліквідації суду, що здійснює правосуддя на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці (відповідних адміністративно-територіальних одиниць), та утворення нового суду, який забезпечує здійснення правосуддя на цій території, суд, що ліквідується, припиняє здійснення правосуддя з дня опублікування в газеті «Голос України» повідомлення голови новоутвореного суду про початок роботи новоутвореного суду (п. 6 ст. 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

У зв'язку із зазначеним справа підлягає розгляду Апеляційним судом міста Києва.

Відповідно до ч. 1 ст.369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Згідно із ч. 13 ст. 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

У жовтні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до Міністерства оборони України про відшкодування моральної шкоди.

Свої позовні вимоги позивач обґрунтовував тим, що він проходив військову службу на території демократичної республіки Афганістан у період з 23 серпня 1985 року по 03 листопада 1986 року. Зазначав, що у 1986 році при виконанні службового обов'язку в ДРА, будучи водієм вантажного автомобіля від підриву на міні, отримав контузію головного мозку, множинні вогнепальні осколкові поранення голови, верхніх кінцівок, наслідком яких стали шкіряні рубці у зазначених анатомічних областях, що підтверджено висновком спеціаліста галузі судово-медичної експертизи №18 від 02.07.2015 року, виданого Мелітопольським міжрайонним відділенням Запорізького обласного бюро СМЕ. Посилався, що наслідками перенесеної контузії є післятравматичний церебральний арахноїдит з вираженим лікворогіпертензивним синдромом, вираженим центральною вестибулярною дисфункцією III ст., стійко вираженим цефалічним синдромом. Зазначав, що у зв'язку з погіршенням стану здоров`я він позбавлений можливості вести повноцінний спосіб життя, через що постійно відчуває страждання, погіршення пам'яті, зниження слуху, працездатності. Вважає, що статтею 3 Закону України «Про Збройні Сили України» на відповідача як центральний орган виконавчої влади і військового управління, покладається обов`язок відшкодувати йому моральну шкоду, завдану ушкодженням здоров'я внаслідок захворювання, пов`язаного з виконанням ним обов`язків військової служби.

Рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 06 березня 2018 року позов ОСОБА_1 до Міністерства оборони України про відшкодування моральної шкоди- задоволено частково.

Стягнуто з Міністерства оборони України на користь ОСОБА_1 моральну шкоду у розмірі 20 000 грн. та судовий збір у розмірі 640 грн. на користь держави.

Не погодившись з таким рішенням суду, представник Міністерства оборони України подав апеляційну скаргу в якій просив його скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

В скарзі посилався на те, що рішення ухвалено з порушенням норм процесуального права та неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального права. Зазначив, що суд першої інстанції не взяв до уваги те, що ЗУ «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» є спеціальним законом, а сама норма ст. 17 даного Закону носить імперативний характер та встановлює, що відшкодування військовослужбовцям заподіяної моральної шкоди провадиться у встановленому законом порядку. При цьому в статті не зазначено про розповсюдження дії даної норми на осіб звільнених з військової служби. Судом не враховано того, що в матеріалах справи відсутні документи, які підтвердили б факт вчинення посадовою чи службовою особою МОУ незаконних дій чи бездіяльності у відношенні позивача, що суперечить вимогам статей 77-81 ЦПК України. Позивачем не надано до суду, жодних доказів, які б підтвердили, що він проходив військову службу в ЗСУ або був військовослужбовцем іншого утвореного відповідно до законів України військового формування та правоохоронного органу спеціального призначення, Державної спеціальної служби транспорту, Державної служби спеціального зв'язку та захисту інформації України. Також вказував, що Міністерство оборони України є неналежним відповідачем в даній справі.

Відзив на апеляційну скаргу до апеляційного суду не надходив.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість рішення, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч.ч. 2, 4 ст. 263 ЦПК України, законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог та заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із ч.ч. 1, 2 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. При ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог.

Вимогам вищенаведених норм, рішення місцевого суду не відповідає.

Згідно зі ч. 1 ст. 368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Як вбачається з матеріалів справи і це встановлено судом, позивач проходив військову службу на території Демократичної республіки Афганістан (а. с. 12).

Згідно з довідкою МСЕК № 0280987 від 13 жовтня 2015 року ОСОБА_1 була встановлена повторно II група інвалідності, внаслідок захворювання, пов`язаного з виконанням обов`язків військової служби (а.с. 13).

Відповідно до витягу з протоколу засідання Центральної військово-лікарської комісії по встановленню причинного зв`язку захворювань, поранень, контузій, травм, каліцтв Міністерства оборони України протокол №3030 від 14 серпня 2015 року встановлено, що захворювання ОСОБА_1, а саме: «Стійкі залишкові явища перенесеної ЗЧМТ у вигляді після травматичної та церебростенічним синдромом, двобічною пірамідною симптоматикою, вегето-судинною дисфункцією, частими (1-2 рази на тиждень) судинними кризами змішаного характеру (лікворо-гіпертензивні, вертебро-базілярні), мнестичним зниженням, емоційно вольовою нестійкістю, астеновегетативним синдромом, спиноцеребральною атаксією, мозочково-атактичним синдромом. Післятравматичного церебрального арахноїдиту з вираженим лікворо-гіпертензивним синдромом, вираженим вестибуло-атактичним синдромом, центральною вестибулярною дисфункцією III ст., стійко вираженим цефалгічним синдромом», пов'язані з виконанням ним обов'язків військової служби (а.с. 15).

Місцевий суд вважав, що позивачем підтверджено наданими доказами, що причиною встановлення інвалідності стали захворювання, які пов'язані з проходженням ним військової служби, а тому останній має право на відшкодування такої шкоди на підставі ст. 17 Закону України &q? і;Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей&q? с;. При цьому встановлюючи розмір моральної шкоди суд першої інстанції виходив із засад розумності, виваженості та справедливості.

Апеляційний суд не погоджується з таким висновком районного суду, так як він не в повній мірі відповідає встановленим обставинам справи та вимогам Закону, виходячи з наступного:

Відповідно ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній особі неправомірним рішенням, діями чи бездіяльністю відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Відшкодування шкоди державою відбувається у спосіб, передбачений законами України.

Відповідно до п 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» судам роз'яснено, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності, обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Згідно з ст.4 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», ветеранами війни є особи, які брали участь у захисті Батьківщини чи в бойових діях на території інших держав. До ветеранів війни належать: учасники бойових дій, інваліди війни, учасники війни.

Постановою Верховної ради України від 24 серпня 1991 року «Про військові формування в Україні», всі військові формування, дислоковані на території України, підпорядковано ВерховнійРаді України; утворено Міністерство Оборони України; Урядом розпочато створення Збройних Сил України».

Відповідно до ст.17 Конституції України забезпечення державної безпеки і захист державного кордону України покладаються на відповідні військові формування та правоохоронні органи держави, організація і порядок діяльності яких визначається законом.

Держава забезпечує соціальний захист громадян України, які перебувають на службі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, а також членів їх сім'ї.

Згідно з ст.2 Закону України «Про Збройні Сили України», правовою основою діяльності Збройних Сил України є Конституція України, цей Закон, Закон України «Про оборону України», статути Збройних Сил України, інші закони України, акти Президента України, Кабінету Міністрів України, міжнародні договори України, що регулюють відносини в оборонній сфері.

Згідно з ст.ст. 3,7 вказаного Закону, Міністерство оборони України є центральним органом виконавчої влади і військового управління, у підпорядкуванні якого перебувають Збройні Сили України, керівництво Збройними Силами України в межах, передбачених Конституцією України, здійснює Президент України як Верховний Головнокомандувач Збройних Сил України. Начальник Генерального штабу - Головнокомандувач Збройних Сил України здійснює безпосереднє військове керівництво Збройними Силами України.

Таким чином, за виконання конституційного обов'язку відповідає Держава в особі Президента України, як Головнокомандувача та Збройні Сили України, де військовослужбовці проходять військову службу. Це підтверджується також змістом Закону України «Про військовий обов'язок і військову службу», який здійснює правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв'язку з виконанням ними конституційного обов'язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також визначає загальні засади проходження в Україні військової служби.

Відповідно до ст.16 Закону України «Про Збройні Сили України», Держава забезпечує соціальний і правовий захист військовослужбовців, резервістів, які виконують обов'язки служби у військовому резерві, та військовозобов'язаних, призваних на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори, членів їх сімей, працівників Збройних Сил України, а також членів сімей військовослужбовців, резервістів та військовозобов'язаних, які загинули (померли), пропали безвісти, стали інвалідами під час виконання службових обов'язків або постраждали у полоні в ході бойових дій (війни), в умовах надзвичайного стану чи під час виконання службових обов'язків за межами України в порядку військового співробітництва або у складі національного контингенту чи національного персоналу у міжнародних операціях з підтримання миру і безпеки.

Відповідно до ст.17 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», відшкодування військовослужбовцям заподіяної моральної і матеріальної шкоди проводиться у встановленому законодавством порядку.

Судом першої інстанції встановлено, що позивач проходив військову службу у складі діючої армії Збройних Сил Радянського Союзу в період з 23.08.1985 року по 03.11.1986 року, в тому числі приймав участь у бойових діях на території Демократичної Республіки Афганістан, де у 1986 році отримав поранення та контузію, внаслідок чого йому у 2015 році повторно була встановлена ІІ група інвалідності та на нього поширюються положення Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту».

Разом з тим, Законом України «Про правонаступництво України» від 12 вересня 1991 року не передбачено відповідальності України за шкоду, спричинену громадянам протиправними діями держави в особі Радянської армії, а визначена відповідальність за соціальний захист колишніх військовослужбовців.

Крім того, згідно з Постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1994 року №63 «Про організаційні заходи щодо застосування Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» не передбачена відповідальність Міністерства оборони України за події, які відбувались на території Афганістану в радянські часи, а встановлена відповідальність за соціальний захист ветеранів війни та учасників бойових що не є тотожним з обов'язком по відшкодуванню моральної шкоди.

Відповідно до Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової ) шкоди» при вирішенні позову про відшкодування моральної шкоди, необхідно з'ясовувати коли виникли правовідносини сторін, коли заподіяна моральна шкода.

Враховуючи те, що позивач отримав поранення (травму) при виконанні військових обов'язків в Демократичній Республіці Афганістан у період 23.08.1985 року по 03.11.1986 року, тобто до набрання чинності Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (який набув чинності 20 грудня 1991 року) та ЦК України (в редакції 2003 року), коли діючим законодавством взагалі не передбачалось регулювання правовідносин з відшкодування моральної шкоди, тому колегія суддів приходить до висновку, що позовні вимоги позивача не ґрунтуються на законі і задоволенню не підлягають, оскільки шкода заподіяна позивачеві у 1986 році.

Діючим законодавством України передбачено відшкодування моральної шкоди для військовослужбовців (за наявністю підстав) відповідно до ст. 17 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».

Відповідно до ст. 9 Закону України «Про військовий обов'язок і військову службу» військовослужбовці - це особи, які проходять військову службу.

Позивач був звільнений з військової служби у 1987 році.

Відповідно до ст. 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи.

У відповідності із п. 2, 3 рішення Конституційного Суду України щодо офіційного тлумачення положення ч. 1 ст. 58 Конституції України (справа про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів) від 9 лютого 1999 року за загальновизнаним принципом права, закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип закріплений у ч. 1 ст. 58 Конституції України, за якою дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час якого вони настали або мали місце. Проте надання зворотної сили в часі нормативно-правовим актам може бути передбачено шляхом прямої вказівки про це в законі або іншому нормативно-правовому акті.

Таким чином, спори про відшкодування шкоди повинні вирішуватися за законодавством, яке було чинним на момент виникнення у потерпілого права на відшкодування шкоди.

Законодавство, що було чинним на момент отримання позивачем ушкодження здоров'я (1986 рік), не містило положень щодо відшкодування моральної шкоди, а тому підстави для стягнення з відповідача моральної шкоди відсутні.

Також позивач не довів, що Міністерство Оборони України вчинило будь-які протиправні дії, внаслідок яких він отримав моральні страждання, тобто позивач не довів, що відповідач порушив його права

Положеннями п. 2 ч. 2 ст. 374 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до ч.1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Оскільки суд при вирішенні даної справи не вірно застосував норми матеріального права, рішення суду першої інстанції про задоволення позовних вимог підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позову з вищезазначених підстав.

Відповідно до ч. 13 ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

За подачу позовної заяви судовий збір підлягав сплаті в розмірі 640,00 грн., однак останній не сплачувався позивачем у зв'язку з тим, що останній був звільнений від сплати судового збору, а тому вказані витрати компенсуються за рахунок держави.

При подачі апеляційної скарги сплачено 960 грн. 00 коп. судового збору, який підлягає стягненню на користь відповідача з державного бюджету.

Сторонами процесу не заявлено до відшкодування інших судових витрат, понесених у зв'язку з переглядом справи у апеляційному суді.

В зв'язку з тим, що ціна позову в даній справі не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, справа згідно п. 1 ч. 6 ст. 19 ЦПК України є малозначною і в силу вимог п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України ухвалене по ній апеляційним судом судове рішення не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п.п. а) г) п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 141, 367, 374, 376, 382-384, 389 ЦПК України, Апеляційний суд міста Києва у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Міністерства оборони України задовольнити.

Рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 06 березня 2018 року в частині стягнення з Міністерства оборони України на користь ОСОБА_1 моральної шкоди у розмірі 20 000 грн. та судового збору у розмірі 640 грн. на користь держави скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення про відмову в задоволенні цих позовних вимог.

В решті рішення залишити без змін.

Компенсувати за рахунок держави Державною судовою адміністрацією (, м. Київ вул. Липська, 18/5), понесені Міністерством оборони України (код ЄДРПУО 00030422, м. Київ пр-т. Повітрофлотський, 6) судові витрати за подачу апеляційної скарги в розмірі 960 грн. 00 коп.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, встановлених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Повна постанова складена 12 червня 2018 року.

Головуючий Желепа О.В.

Судді: Рубан С.М.

ІванченкоМ.М.