Сквирський районний суд Київської області
Справа № 376/2917/17
Провадження № 2/376/66/2018
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"21" травня 2018 р. Сквирський районний суд Київської області

у складі: головуючого судді - Ярошенко С.М.,

при секретарі Ткаченко Ю.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Сквира справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 охорони здоровя Київської обласної державної адміністрації, Сквирського центру первинної медико-санітарної допомоги, про визнання незаконною відмову у звільненні за власним бажанням,

встановив:

У грудні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з вказаним позовом, посилаючись на те, що відповідно до наказу ОСОБА_2 охорони здоровя Київської обласної державної адміністрації від 29.07.2015 року, як випускник Вінницького національного медичного університету ім. М.І.Пирогова, з 03.08.2015 року прийнятий на посаду лікаря-інтерна по загальній практиці сімейної медицини Сквирського центру первинної медико-санітарної допомоги.

Згідно наказу Сквирського центру первинної медико-санітарної допомоги від 31.07.2017 року №30 кц, у звязку з закінченням навчання в інтернатурі з 01.08.2017 року він переведений на посаду лікаря загальної практики сімейної медицини Самгородоцької амбулаторії ЗПСМ.

25.09.2017 року позивач звернувся до Сквирського центру первинної медико-санітарної допомоги з заявою про звільнення його з роботи за власним бажанням та отримав відповідь від 29.09.2017 року, що проведення звільнення можливе лише після отримання розпорядчого документу від ОСОБА_2 охорони здоровя Київської обласної державної адміністрації.

02.10.2017 року позивач подав до відділу кадрів ОСОБА_2 охорони здоровя Київської обласної державної адміністрації заяву про звільнення за власним бажанням з посади лікаря ЗПСМ Самгородоцької АЗПСМ.

09.11.2017 року ОСОБА_2 охорони здоровя Київської обласної державної адміністрації відмовив у його звільненні за власним бажанням, оскільки у 2009 році при вступі до Вінницького національного медичного університету ім. М.І. Пирогова між позивачем та університетом була укладена угода про забезпечення після закінчення навчання та одержання відповідної кваліфікації місцем працевлаштування в державному секторі народного господарства, де він зобовязаний відпрацювати не менше трьох років і відсутні підстави для розірвання договору, визначені пунктом 9 Порядку працевлаштування випускників державних вищих медичних (фармацевтичних) закладів освіти, підготовка яких здійснювалась за державним замовленням, затвердженим наказом МОЗ України від 25.12.1997 року №367.

Позивач отримує мінімальну заробітну плату і працювати в зазначеній місцевості йому економічно не вигідно, оскільки кошти на проїзд до місця роботи не відшкодовуються, безоплатним користуванням житлом з опаленням і освітленням не забезпечений.

З урахуванням наведеного, посилаючись на ст.8,43 ОСОБА_3 України, ст.2,36,38,47 КЗпП України, просить визнати його право на звільнення з посади лікаря ЗПСМ Самгородоцької АЗПСМ за власним бажанням; зобовязати Сквирський центр первинної медико-санітарної допомоги звільнити позивача з зазначеної посади за власним бажанням і видати трудову книжку та стягнути з відповідачів 640,00 грн. судових витрат.

Позивач у судове засідання не зявився, просить суд розглянути справу в його відсутності, позовні вимоги підтримує.

Відповідачі в судове засідання не зявилися, про час та місце судового розгляду повідомлені належним чином. Представник відповідача ОСОБА_2 охорони здоровя Київської обласної державної адміністрації подала до суду клопотання про розгляд справи за її відсутності, з урахуванням викладених у відзиві заперечень проти позов заяву з посиланням на ст.58 ОСОБА_3 України, враховуючи, що позивач навчався у вищому медичному закладі освіти за державним замовленням. На момент вступу на навчання ОСОБА_1 зобов'язувався після закінчення інтернатури відпрацювати не менше трьох років за направленням, виданим замовником в одному з лікувально-профілактичних закладів, які розташовані у сільській місцевості. В зв'язку з цим, вимоги позову вважає безпідставними та просить відмовити в їх задоволенні.

Згідно ч.2 ст.247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.

Суд вважає за можливе справу розглянути у відсутності сторін, в порядку ч.3 ст.211 ЦПК України.

Суд, вивчивши письмові докази, надані сторонами в обґрунтування та заперечення позовних вимог, вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом установлено, що відповідно до наказу ОСОБА_2 охорони здоровя Київської обласної державної адміністрації від 29.07.2015 року ОСОБА_1, як випускник Вінницького національного медичного університету ім. М.І.Пирогова, з 03.08.2015 року прийнятий на посаду лікаря-інтерна по загальній практиці сімейної медицини Сквирського центру первинної медико-санітарної допомоги.

Згідно наказу Сквирського центру первинної медико-санітарної допомоги від 31.07.2017 року №30 кц, у звязку з закінченням навчання в інтернатурі з 01.08.2017 року позивач переведений на посаду лікаря загальної практики сімейної медицини Самгородоцької амбулаторії ЗПСМ.

25.09.2017 року ОСОБА_1 звернувся до Сквирського центру первинної медико-санітарної допомоги з заявою про звільнення його з роботи за власним бажанням та отримав відповідь від 29.09.2017 року, що проведення звільнення можливе лише після отримання розпорядчого документу від ОСОБА_2 охорони здоровя Київської обласної державної адміністрації.

02.10.2017 року позивач подав до відділу кадрів ОСОБА_2 охорони здоровя Київської обласної державної адміністрації заяву про звільнення за власним бажанням з посади лікаря ЗПСМ Самгородоцької АЗПСМ.

09.11.2017 року ОСОБА_2 охорони здоровя Київської обласної державної адміністрації відмовив у звільненні ОСОБА_1 за власним бажанням, оскільки у 2009 році при вступі до Вінницького національного медичного університету ім. М.І. Пирогова між позивачем та університетом була укладена угода про забезпечення після закінчення навчання та одержання відповідної кваліфікації місцем працевлаштування в державному секторі народного господарства, де він зобовязаний відпрацювати не менше трьох років і відсутні підстави для розірвання договору, визначені пунктом 9 Порядку працевлаштування випускників державних вищих медичних (фармацевтичних) закладів освіти, підготовка яких здійснювалась за державним замовленням, затвердженим наказом МОЗ України від 25.12.1997 року №367.

Позивач отримує мінімальну заробітну плату і працювати в зазначеній місцевості йому економічно не вигідно, оскільки кошти на проїзд до місця роботи не відшкодовуються, безоплатним користуванням житлом з опаленням і освітленням не забезпечений.

Згідно ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст.5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Згідно ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

За змістом статті 8 ОСОБА_3 України ОСОБА_3 України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі ОСОБА_3 України і повинні відповідати їй.

ОСОБА_3 України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі ОСОБА_3 України гарантується.

Відповідно до ст.43 ОСОБА_3 України держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб.

Використання примусової праці забороняється.

Відповідно до ч.1 ст.2 КЗпП України право громадян України на працю, тобто на одержання роботи з оплатою праці не нижче встановленого державою мінімального розміру, - включаючи право на вільний вибір професії, роду занять і роботи, забезпечується державою. Держава створює умови для ефективної зайнятості населення, сприяє працевлаштуванню, підготовці і підвищенню трудової кваліфікації, а при необхідності забезпечує перепідготовку осіб, вивільнюваних у результаті переходу на ринкову економіку.

Згідно ст. 2-1 КЗпП України забороняється будь-яка дискримінація у сфері праці, зокрема порушення принципу рівності прав і можливостей, пряме або непряме обмеження прав працівників залежно від раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, гендерної ідентичності, сексуальної орієнтації, етнічного, соціального та іноземного походження, віку, стану здоровя, інвалідності, підозри чи наявності захворювання на ВІЛ/СНІД, сімейного та майнового стану, сімейних обовязків, місця проживання, членства у професійній спілці чи іншому обєднанні громадян, участі у страйку, звернення або наміру звернення до суду чи інших органів за захистом своїх прав або надання підтримки іншим працівникам у захисті їх прав, за мовними або іншими ознаками, не повязаними з характером роботи або умовами її виконання.

За змістом п.4 ч.1 ст. 36 КЗпП України підставою припинення трудового договору є, зокрема, розірвання трудового договору з ініціативи працівника (статті 38, 39).

Згідно ч.1, 3 ст.38 КЗпП України працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до навчального закладу; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною з інвалідністю; догляд за хворим членом сім'ї відповідно до медичного висновку або особою з інвалідністю I групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник.

Працівник має право у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо власник або уповноважений ним орган не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору.

Статтею 47 КЗпП України передбачено, що власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

З 01.01.2017 набув чинності Закон України «Про внесення змін до Закону України «Про вищу освіту» щодо працевлаштування випускників» від 06.10.2016 № 1662-VIII, скасував обовязкове працевлаштування випускників, підготовка яких здійснювалась за державним (регіональним) замовленням, у т. ч. випускників вищих медичних навчальних закладів.

Відповідно до статті 64 Закону України «Про вищу освіту» випускники вищих навчальних закладів вільні у виборі місця роботи, крім випадків, передбачених цим Законом. Вищі навчальні заклади не зобовязані здійснювати працевлаштування випускників.

Випускникам вищих медичних і педагогічних навчальних закладів, які уклали угоду про відпрацювання не менше трьох років у сільській місцевості або селищах міського типу, держава відповідно до законодавства забезпечує безоплатне користування житлом з опаленням і освітленням у межах встановлених норм.

За змістом статті 58 ОСОБА_3 України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи.

Згідно ч.2, 3 ст.12 ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обовязків, передбачених законом.

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Згідно ч.1, 2 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

У справах про дискримінацію позивач зобовязаний навести фактичні дані, які підтверджують, що дискримінація мала місце. У разі наведення таких даних доказування їх відсутності покладається на відповідача.

Посилання відповідачів, що позивач навчався у вищому медичному закладі освіти за державним замовленням і на момент вступу на навчання зобов'язувався після закінчення інтернатури відпрацювати не менше трьох років за направленням, виданим замовником в одному з лікувально-профілактичних закладів, які розташовані у сільській місцевості, що положення Закону №1662-VIII до ОСОБА_1 не підлягають застосуванню, суд вважає необґрунтованими і такими, що порушують забезпечення його конституційних прав на працю, що вільно ним обирається або на яку він вільно погоджується (стаття 43 ОСОБА_3 України), на безоплатність вищої освіти в державних і комунальних навчальних закладах (стаття 53 ОСОБА_3 України), а також норм щодо заборони примусової праці, визначених Конвенціями Міжнародної організації праці № 29 «Про примусову чи обовязкову працю» 1930 року та № 105 «Про скасування примусової праці» 1957 року, а тому порушені права підлягають відновленню.

Згідно ст.141 ЦПК України судові витрати, повязані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на відповідача.

Таким чином, суд вважає стягнути з відповідачів на користь позивача по 320,00 грн. судових витрат.

Керуючись ст.4,5,12,81,95,141,200,206,263-265,268 ЦПК України,

ст.8,43,53,58 ОСОБА_3 України, ст.16 ЦК України, ст.2,2-1,36,38,47 КЗпП України,

ст.13,64 Закону України «Про вищу освіту», суд, -

вирішив:

Позов задовольнити.

Визнати право ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, жителя ІНФОРМАЦІЯ_2, ідентифікаційний номер НОМЕР_1, на звільнення з посади лікаря ЗПСМ Самгородоцької АЗПСМ за власним бажанням.

Зобовязати Сквирський центр первинної медико-санітарної допомоги звільнити ОСОБА_1 з посади лікаря ЗПСМ Самгородоцької АЗПСМ за власним бажанням, провести розрахунок і видати трудову книжку відповідно до вимог ст.47 КЗпП України, починаючи з дня набрання рішенням суду законної сили.

Стягнути з ОСОБА_2 охорони здоровя Київської обласної державної адміністрації, місцезнаходження: м. Київ, вул. Січових Стрільців, 45, , на користь ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, жителя ІНФОРМАЦІЯ_3, ідентифікаційний номер НОМЕР_1, 320,00 грн. судових витрат.

Стягнути зі Сквирського центру первинної медико-санітарної допомоги, місцезнаходження: м. Сквира, вул. Київська, 10, , на користь ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, жителя ІНФОРМАЦІЯ_3, ідентифікаційний номер НОМЕР_1, 320,00 грн. судових витрат.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя С.М. Ярошенко