Справа № 526/159/18
Провадження № 2/526/223/2018
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

15 червня 2018 року Гадяцький районний суд Полтавської області в складі:

головуючого Киричка С.А.,

за участю секретаря Широколави О.В.,

позивача ОСОБА_1,

відповідача ОСОБА_2,

представника відповідача ОСОБА_3,

представника третьої особи ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Гадяч цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа : Орган опіки та піклування Гадяцької міської ради про визначення місця проживання дитини,-

встановив:

Позивач ОСОБА_1 звернувся у лютому 2018 року до суду з позовом до ОСОБА_2, в якому просив визначити місце проживання ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1 з ним, за місцем його фактичного проживання, а також стягувати з матері дитини ОСОБА_2 аліменти на утримання дитини в розмірі ? частини від усіх видів заробітку, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

У судовому засіданні позивач підтримав позовні вимоги та в обґрунтування позову пояснив, що у жовтні 2017 року його син ОСОБА_5 став проживати разом з ним, так як у матері зявився інший чоловік, з яким він не хоче спільно проживати. Для сина ним створені всі умови за місцем проживання. Офіційно він не працює, але працює водієм , виконує приватні замовлення та має кошти для утримання сина. За період проживання сина з ним, мати дитини не проявляла уваги та не надавала кошти на його утримання, тому прохає стягнути також аліменти в розмірі, визначеному законом.

Відповідач та її представник у судовому засіданні заперечували проти задоволення позову. Відповідач пояснила, що позивач здійснює тиск на дитину, перешкоджає їй у спілкуванні з сином, не має самостійного доходу, що є перешкодою для визначення місця проживання дитини з ним.

Представник органу опіки та піклування Гадяцької міської ради у судовому засіданні пояснив, що з урахуванням висновку опікунської ради обидві сторони мають належні умови для виховання та розвитку дитини, тому у вирішенні спору необхідно покластися на думку дитини щодо місця проживання.

Заслухавши думку сторін, третіх осіб та їх представників, спеціаліста та малолітнього свідка, вивчивши письмові докази, суд прийшов до висновку про задоволення позовних вимог, виходячи з наступного.

Згідно свідоцтва про народження батьками ОСОБА_5 є ОСОБА_1 та ОСОБА_2.

Рішенням 06 листопада 2008 року шлюб між позивачем та відповідачем розірвано та залишено проживати з матірю сина ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Згідно витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно, ОСОБА_1 є власником квартири з господарськими будівлями в АДРЕСА_1

Відповідно до довідки від 22.02.2018 р. ОСОБА_2 працює контролером служби обліку газу та характеризується позитивно.

Згідно витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно, ОСОБА_2 є власником квартири в АДРЕСА_2 та згідно наданої характеристики за місцем проживання характеризується позитивно.

Як вбачається з висновку опікунської ради від 21 травня 2018 року малолітньому ОСОБА_5 як зі сторони матері, так і зі сторони батька створені належні житлово-побутові умови для проживання, а також батьки дитини приймають участь у її вихованні. В звязку з тим, що малолітньому ОСОБА_5 виповнилося 11 повних років, місце проживання дитини визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Тому, опікунська рада вважає за необхідне вислухати бажання малолітнього ОСОБА_5 щодо місця його проживання.

Допитаний у судовому засіданні в присутності представника служби у справах дітей та соціального працівника Гадяцької гімназії ім. О.Пчілки малолітній свідок ОСОБА_5 пояснив, що після розірвання шлюбу його батьки продовжували проживати разом, періодично сварилися, але в минулому році мати почала проживати з чоловіком, який доводиться колишнім родичем , тому це створює для нього психологічні проблеми і проживати разом з матірю та з цим чоловіком він не може. Проти спілкування з матірю він не заперечує, буває у неї та спілкується. Хотів би, щоб батьки жили разом, так як однаково їх любить і добре до них відноситься, але на даний час заперечує можливість проживання з матірю. Його батько створює для нього необхідні умови, купляє одяг, продукти харчування. Після 19 години батько завжди вдома і його робота не перешкоджає догляду за ним. У школі в нього дійсно дещо погіршились показники в навчанні, але це він пояснює не відсутністю контролю з боку батька, а емоційними переживаннями. За останній час, коли він став проживати з батьком, мати кілька разів надавала йому кошти у невеликих сумах, по 50 грн.

Соціальний працівник Гадяцької гімназії ім. О.Пчілки ОСОБА_6 у судовому засіданні пояснила, що ОСОБА_5 вона може охарактеризувати з позитивної сторони, як розумну, спокійну дитину, але останнім часом було помітне його нервування та замкнутість у собі. Дещо погіршилися показники у навчанні, але останнім часом ОСОБА_5 почав виправлятись.

Згідно ст. 150 СК України батьки мають обовязки щодо виховання та розвитку дитини, в тому числі батьки зобовязані піклуватися про здоровя дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.

Відповідно ст. 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків.

Згідно з нормами ст. 161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини.

Ухвалюючи рішення в справі «М. С. проти України» від 11 липня 2017 року (заява № 2091/13), Європейський суд з прав людини наголосив, що в таких справах основне значення має вирішення питання про те, що найкраще відповідає інтересам дитини. На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі в міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що у всіх рішеннях, що стосуються дітей, їх найкращі інтереси повинні мати першочергове значення. При цьому ЄСПЛ зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв'язків із сім'єю, крім випадків, коли сім'я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним.

Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення.

Преамбулою Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 грудня 1991 року № 789-ХІІ (далі - Конвенція) визнається, що дитині для повного і гармонійного розвитку її особи необхідно зростати в сімейному оточенні, в атмосфері щастя, любові і розуміння.

Відповідно до статті 3 Конвенції у всіх діях відносно дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними або приватними інституціями, які займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється найкращому забезпеченню інтересів дитини.

Згідно з положеннями статті 9 зазначеної Конвенції, держави - учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

При цьому поняття розлучення слід тлумачити з огляду на право одного з батьків на спілкування з дитиною та обов'язок другого батька надати можливість для такого спілкування. Крім того, відповідно до положень абзацу 2 принципу 7 Декларації прав дитини, прийнятої резолюцією № 1386 Генеральної Асамблеї ООН від 20 листопада 1959 року, найкраще забезпечення інтересів дитини має бути керівним принципом для тих, на кому лежить відповідальність за його навчання: ця відповідальність лежить перш за все на батьках.

Отже, при розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв'язки, місце навчання, психологічний стан тощо.

Також при розгляді справ щодо визначення місця проживання дитини необхідно виходити з балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов'язком батьків діяти в її інтересах.

Необхідно враховувати принцип 6 Декларації прав дитини від 20 листопада 1959 року, Конвенцію про права дитини, ратифіковану постановою Верховної Ради України від 27 грудня 1991 року № 789-ХІІ, та положення національного законодавства.

Декларація, прийнята резолюцією 1386 (XIV) Генеральної Асамблеї ООН - це міжнародний договір у розумінні Віденської конвенції про право міжнародних договорів та Закону України «Про міжнародні договори України». Вона встановлює основні принципи в сфері забезпечення прав дитини.

У свою чергу Конвенція про права дитини є міжнародним договором, приєднавшись до якого у 1991 році, Україна взяла на себе зобов'язання щодо забезпечення прав дитини, закріплених у цьому документі. Конвенція - частина законодавства України, як міжнародний договір має пріоритет над національним законодавством, її застосування обов'язкове.

Конвенція про права дитини ґрунтується на принципах, закріплених у Декларації, і розвиває її положення, встановлюючи зобов'язання для країн-учасниць.

Національне сімейне законодавство, яке будується на основі Конвенції, передбачає, що при вирішенні спору про визначення місця проживання дитини суд виходить з принципу рівності прав і обов'язків обох батьків, віддаючи перевагу тому з них, хто може створити найбільш сприятливі умови для виховання дитини, інші обставини, що мають істотне значення.

З урахуванням вищезазначеного та виходячи з інтересів та думки дитини, суд прийшов до висновку, що відсутність офіційного джерела доходу у позивача не може бути перешкодою для визначення місця проживання дитини з ним, так як допитаний у судовому засіданні ОСОБА_5 підтвердив, що у нього є всі необхідні умови для навчання та розвитку. Окрім того, судом враховується відсутність даних щодо перебування позивача на обліку у лікарів нарколога чи психіатра, даних щодо проявів насильства в сімї, зловживання алкогольними напоями.

Частиною 3 ст. 181 СК України визначено, що за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.

Отже, задовольняючи позовні вимоги в частині визначення місця проживання дитини з батьком, суд прийшов до висновку про задоволення позову в частині стягнення аліментів з відповідача, так як доказів наявності інших аліментних зобовязань суду не надано, стан здоровя та наявність постійної роботи дозволяють відповідачу сплачувати аліменти в розмірі, про який прохає позивач.

Керуючись ст. ст. 3,4, 5, 12, 13, 19, 81, 259,263-265, 273 ЦПК України, суд, -

вирішив:

Позовні вимоги задовольнити повністю.

Визначити місце проживання ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1 з батьком ОСОБА_1 за його місцем проживання в ІНФОРМАЦІЯ_2.

Стягнути з ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_3 (РНОКПП НОМЕР_1, жительки АДРЕСА_3) на користь ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_4 (РНОКПП НОМЕР_2, жителя ІНФОРМАЦІЯ_5) аліменти на утримання сина ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_6 в розмірі ? частини всіх видів заробітку, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Стягнути з ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_3 (РНОКПП НОМЕР_1, жительки АДРЕСА_3) на користь ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_4 (РНОКПП НОМЕР_2, жителя ІНФОРМАЦІЯ_5) сплачений ним судовий збір в розмірі 704 грн. 80 коп.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до апеляційного суду Полтавської області через суд першої інстанції протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено 21.06.2018 року.

Головуючий: С. А. Киричок