_____________________________________________________________________________________________________________________
Провадження № 2/520/2869/18
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05.06.2018 року

Київський районний суд м. Одеси у складі:

головуючого - судді Калашнікової О.І.

при секретарі - Шеховцевої О.В.

За участю представників ОСОБА_1, ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Одесі об'єднані цивільні справи за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про поділ майна та виділення частки, що є у спільній сумісній власності подружжя; за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про усунення перешкод у користуванні квартирою шляхом вселення; та за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про визнання майна особистою приватною власністю, суд, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_3 у вересні 2017 року звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4 про поділ майна та виділення частки, що є у спільній сумісній власності подружжя, у якому просив визнати за ним, ОСОБА_3, частку власності в розмірі 68% частки нерухомого майна, але не менше 2/3 частин нерухомого майна - квартири, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 як 2/3 частини спільно нажитого нерухомого майна; визнати за ОСОБА_4 право на 1/3 частину нерухомого майна - квартири, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, без присудження йому грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на квартиру і без розділу самої квартири в натурі; стягнути з ОСОБА_4 усі судові витрати.

Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 19.10.2017 року за даним позовом було відкрито провадження по справі №520/11666/17.

ОСОБА_3 в листопаді 2017 року звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4 про усунення перешкод у користуванні квартирою шляхом вселення, в якому після зміни підстав позову просив усунути ОСОБА_3 перешкоди у здійсненні права користування квартирою АДРЕСА_1 шляхом вселення ОСОБА_3 у квартиру АДРЕСА_1.

Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 20.11.2017 року за даним позовом було відкрито провадження по справі №520/13286/17.

ОСОБА_4 в грудні 2017 року звернулась до суду з позовом до ОСОБА_3 про визнання майна особистою приватною власністю, в якому просила визнати квартиру АДРЕСА_1, загальною площею 70,9 кв.м., житловою площею 16,4 кв.м., її особистою приватною власністю.

Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 14.12.2017 року за даним позовом було відкрито провадження по справі №520/15476/17.

Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 31.01.2018 року об'єднані в одне провадження справи за №520/13286/17 за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про усунення перешкод у користуванні квартирою шляхом вселення зі справою №520/15476/17 за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про визнання майна особистою приватною власністю (справі було залишено №520/13286/17).

Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 20.03.2018 року об'єднані в одне провадження справи за №520/11666/17 за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про поділ майна та виділення частки, що є у спільній сумісній власності подружжя, і справу №520/13286/17 за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про усунення перешкод у користуванні квартирою шляхом вселення та за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про визнання майна особистою приватною власністю(справі було залишено №520/11666/17).

ОСОБА_3 та його представник у судовому засіданні позовні вимоги підтримали, просили їх задовольнити у повному обсязі з підстав, зазначених у позові. Позивач пояснив, що він з ОСОБА_4 перебував у зареєстрованому шлюбі з 27.02.2010 року. З 30 січня 2003 року по 21 лютого 2010 року вони з ОСОБА_4 проживали в квартирі, яка належить його матері та вели спільне господарство. Сумісне мешкання та ведення спільного господарства до реєстрації шлюбу тривало 7 років. Також зазначив, що під час шлюбу ОСОБА_4 було укладено договір інвестування на будівництво 1-но кімнатної квартири за адресою: АДРЕСА_1, яка є спільною сумісною власністю, на яку витрачені ним та ОСОБА_4 кошти були в нерівних частках. Зокрема, ОСОБА_3 були витрачені кошти, частина з яких були отримані ним як подарунок від матері в розмірі 21 000 доларів США, що за поточним курсом 2010 року становило 166 320 грн., що підтверджується розпискою про отримання грошових коштів, та становило більш ніж 1/3 частини вартості інвестування для будівництва цієї 1-но кімнатної квартири. Решта коштів, що оплачена ним, була отримана до офіційної реєстрації шлюбу та була його особистими заощадженнями. Відтак, ОСОБА_3 вважає за можливе відступити від часток рівності сторін у спільному майні подружжя та з урахуванням внесених ним коштів на купівлю просить визнати за ним право власності в розмірі 2/3 частин квартири, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.

Щодо вимоги про усунення перешкод у користуванні квартирою шляхом вселення позивач зазначив, що ОСОБА_4 чинить йому - ОСОБА_3 перешкоди у здійсненні ним права користування вищезазначеною квартирою, не допускаючи його всередину шляхом встановлення охоронної сигналізації ТОВ «Міська охоронна служба», внаслідок чого він не має можливості увійти до квартири. На його письмове звернення про зняття спірної квартири з охорони, ТОВ «Міська охоронна служба» відповіло відмовою. Позивач послався на положення ч.1 ст.391 ЦК України - « власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном».

ОСОБА_3, його представник проти позову ОСОБА_4 заперечували.

ОСОБА_5 та її представник, не визнаючи вимоги ОСОБА_3 та підтримуючи позов ОСОБА_5 пояснили наступне, що задовго до реєстрації шлюбу ОСОБА_4 займалася підприємницькою діяльністю та надавала послуги з маркетингових досліджень ТОВ «Саф Дніпро». Також ОСОБА_4 довгий час працює в ТОВ «Лесаффр Україна» на посаді менеджера. Всього за період з березня 2004 року по лютий 2010 рік (період до шлюбу) її особистий дохід склав 624 356,37 грн., було еквівалентно 115 789 доларів США згідно курсу НБУ на той час,що дозволило їй придбати власне житло.

27.02.2010 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 був укладений шлюб, через два місяці після укладення якого між нею та ПП «ЄЛЄНА» був укладений договір про пайову участь у будівництві квартири, відповідно до п.3.2. якого пай у вигляді квартири передається в обмін на вексель. Простий вексель був сплачений особисто ОСОБА_4 В подальшому між ОСОБА_4 та ПП «ЄЛЄНА» був підписаний Акт прийому-передачі за яким підприємство передало, а ОСОБА_4 прийняла квартиру АДРЕСА_1. Також особисто за ОСОБА_4 було зареєстровано право власності на цю квартиру.

Представник позивача ОСОБА_4 зазначила, що жодного заробітку чи власних заощаджень відповідач ОСОБА_3 ані до шлюбу, ані після шлюбу не мав та не має по сьогоднішній день, оскільки більше 14 років ніде не працював і навіть не намагався працевлаштовуватись, та що матеріальний стан ОСОБА_3 станом на 2010 рік (рік купівлі спірної квартири) унеможливлював не тільки придбання житла, а й придбання будь-яких інших матеріальних благ, навіть незначних по своїй вартості.

Незважаючи на те, що квартира АДРЕСА_1 була придбана ОСОБА_4 у шлюбі з ОСОБА_3, вона була придбана за кошти, які належали їй особисто та які були зароблені нею внаслідок здійснення підприємницької діяльності та роботи в ТОВ «Лесаффр Україна», тому не може вважатися спільною сумісною власністю подружжя.

Суд вислухав сторони, їх представників, свідка, вивчив матеріали справи встановив наступне:

27.02.2010 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 був укладений шлюб, зареєстрований Київським відділом реєстрації актів цивільного стану Одеського міського управління юстиції - актовий запис за №116.

Через два місяці після укладення шлюбу, а саме 20.05.2010 року між ОСОБА_4 та ПП «ЄЛЄНА» був укладений договір про пайову участь у будівництві об'єкта нерухомого майна за №П-277/20, цільовим об'єктом якого виступила 1-но кімнатна квартира за АДРЕСА_1.

Відповідно до п.3.2. Договору пай у вигляді квартири передається в обмін на вексель за вартістю 462 060 грн.

Простий вексель у розмірі 462 060 грн. був оплачений ОСОБА_4 21.05.2010 року, про що свідчить квитанція за №1672 від 21.05.2010 року.

Зазначена сума у розмірі 462 060 грн. згідно офіційного курсу НБУ станом на 21.05.2010 року (за 1долар США -7,92 грн.) була еквівалентна 58 299 доларів США.

26.04.2011 року між ОСОБА_4 та ПП «ЄЛЄНА» був підписаний Акт прийому-передачі до Договору №П-277/20 від 20.05.2010 року, відповідно до п.2 підприємство передало, а пайовик ОСОБА_4 прийняла квартиру №191, площею 70,90 кв.м., кількість кімнат 1, розташована на 3 поверсі багатоквартирного житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1.

30.05.2011 року виконавчим комітетом Одеської міської ради ОСОБА_4 видане свідоцтво про право власності на квартиру АДРЕСА_1.

09.06.2011 року державним реєстратором КП «Одеське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації об'єктів нерухомості» за ОСОБА_4 на квартиру АДРЕСА_1, зареєстровано право власності.

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 02.08.2017 року по справі №520/15352/16-ц, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 14.12.2017 року, шлюб між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 розірваний.

Дослідивши надані сторонами докази і наведені доводи, суд дійшов висновку, що позовні вимоги ОСОБА_3 не підлягають задоволенню, а позов ОСОБА_4 є обґрунтованим і підлягає задоволенню.

Правовідносини, які пов'язані з розподілом майна подружжя, врегульовані Сімейним кодексом України та Цивільним кодексом України.

Стаття 372 ЦК України визначає, що майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється.

Відповідно до ст.60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Застосовуючи цю норму права (ст.60 СК України) та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Відповідно до ч.ч.1,3 ст.61 СК України об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім'ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до ст.63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Відповідно до п.23 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» №11 від 21 грудня 2007 року вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання.

Таким чином, для встановлення того, чи є придбане за час шлюбу майно спільною власністю подружжя суд повинен встановити правову природу коштів, за які було придбане майно.

Судом встановлено, що на момент придбання квартири за АДРЕСА_1, ОСОБА_3 з ОСОБА_4 як подружжя знаходились у шлюбі всього 2 місяці.

Для перевірки тверджень ОСОБА_3 про те що ним були витрачені кошти, частина з яких були отримані ним як подарунок від матері в розмірі 21 000 доларів США, що за поточним курсом 2010 року становило 166 320 грн., судом була досліджена розписка від 05.02.2010 року, частково надрукована за допомогою комп'ютера, відповідно до якої «ОСОБА_3 отримав від своєї матері ОСОБА_7 матеріальну допомогу на купівлю власної квартири безоплатно в розмірі, еквівалентному 21 000 доларів США».

Розписка від 05.02.2010 року, на яку посилається ОСОБА_3, не є безспірним доказом того, що спірна квартира була придбана саме за гроші, подаровані матір'ю позивача, тому як

жодних належних та допустимих доказів того, що його мати мала такі заощадження та що вона могла зібрати такі кошти суд не отримав.

В судовому засіданні ОСОБА_3 особисто відмовився від допиту своєї матері ОСОБА_7 у якості свідка для встановлення обставин написання розписки.

Допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_9, яка є рідною сестрою позивача ОСОБА_3, попередньо оглянувши розписку від 05.02.2010 року пояснила, що їй відомо, що сторони жили разом та вели спільне господарствоз 2004 року в квартирі матері в м. Одесі по вул. Вільямса. Проживали там приблизно до 2010 року. Також свідок пояснила, що вона з матір'ю з ОСОБА_3 та ОСОБА_4 близько не спілкувались, заходили в гості десь раз на півроку, про діяльність та заробітки брата ОСОБА_3 вона знає з його слів. Повідомила, що брат працює за комп'ютером, але чим він займається їй достеменно не відомо.

Також свідок повідомила про те, нібито у 2010 році їх мати ОСОБА_7 продала квартиру та поділила кошти між своїми дітьми - між нею та сином ОСОБА_3 Після продажу половина грошей в сумі 21 000 доларів США була передана матір'ю сину - ОСОБА_3 Куди він витратив ці гроші та куди переїхав після продажу квартири їй не відомо. З лютого 2010 року по 2017 рік вона з братом не спілкувалася.

Суд критично відноситься до показань свідка ОСОБА_9 щодо передачі матір'ю грошових коштів в сумі 21000 дол.США ОСОБА_11, оскільки судом встановлено і сторони визнали, що на момент продажу квартири ОСОБА_9 не була її власником, тому як квартиру подарувала дочці, а та в подальшому квартирою розпорядилась на свій розсуд.

Крім того, суд зазначає, що відповідно до п.12 Постанови пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» №9 від 06.11.2009 року факт вчинення правочину, а також виконання зобов'язань, що виникли з правочину, не може доводитися свідченням свідків. Випадки, коли свідчення свідків допускаються як засіб доказування факту вчинення правочину, у ЦК визначені прямо (ч.2 ст.937, ч.3 ст.949 ЦК).

Згідно ч.2 ст.78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

З огляду на викладене, показання свідка ОСОБА_9 щодо отримання ОСОБА_3 21 000 доларів США від продажу належної ОСОБА_7 квартири на купівлю власної квартири судом до уваги не приймаються.

Твердження ОСОБА_3, що він з ОСОБА_4 проживали сумісно з 30.01.2003 року по 21.02.2010 року та вели сумісне господарство за адресою: АДРЕСА_2, суд до уваги не приймає, оскільки таких позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_4 не заявляв, на підтвердження зазначених обставин жодних належних та допустимих доказів не надав.

На підтвердження обставин щодо наявності у ОСОБА_3 особистих заощаджень, отриманих ним до офіційної реєстрації шлюбу, останній стверджував про здійснення ним діяльності в галузі створення програмного продукту в період з 2005 року по травень 2010 року.

На підтвердження зазначених обставин ОСОБА_3 надав копію договору про спільну діяльність з АОЗТ «Укрноопроект» від 28 жовтня 2007 року.

За твердженням ОСОБА_3 грошові кошти надходили йому на електронний гаманець в системі «WebMoney», які він в подальшому перераховував на свій рахунковий рахунок - платіжну картку ПАТ «КБ «Приватбанк», що підтверджується роздруківкою з особистого кабінету системи «WebMoney». За розрахунком ОСОБА_3 до моменту придбання спірної квартири ОСОБА_3 отримав грошові кошти у загальному розмірі 98 123,25 грн.

При цьому, ОСОБА_3 не надано належних та допустимих доказів того, що ним виконувалися умови договору про спільну діяльність з АОЗТ «Укрноопроект» від 28 жовтня 2007 року щодо створення програмного продукту та що від цієї діяльності ОСОБА_3 отримував відповідний прибуток, жодної первинної документації чи даних щодо здійснення будь-яких проплат до матеріалів справи ним надано не було.

Крім того, суд звертає увагу на те, що при вивченні копії договору про спільну діяльність від 28 жовтня 2007 року, укладеного між АОЗТ «Укрноопроект» та ОСОБА_3, було встановлено, що день укладення договору - 28 жовтня 2007 року - є вихідним днем (неділею).

Оскільки договір підписано у вихідний - директор АОЗТ «Укрноопроект», який підписав вищезазначений договір - ОСОБА_6 - мав виконувати у цей день свої трудові обов'язки.

Відповідно до ст.71 КЗпП робота у вихідні дні забороняється. Залучення окремих працівників до роботи у ці дні допускається тільки з дозволу виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) підприємства, установи, організації і лише у виняткових випадках, що визначаються законодавством в частині другій цієї статті.

Зазначені гарантії поширюються і на директора, оскільки останній є найманим працівником.

Втім, жодних доказів того, що 28 жовтня 2007 року на АОЗТ «Укрноопроект» був робочим днем, доказів того, що до роботи у цей день залучався директор АОЗТ «Укрноопроект», доказів того, що директору АОЗТ «Укрноопроект» оплачувалася праця у подвійному розмірі, сплачувалося ПДФО та ЄСВ відповідно до чинного законодавства, ОСОБА_3 до матеріалів справи не надано.

Крім того, суд звертає увагу на те, що факт укладення ОСОБА_3 договору у 2007 році спростовує твердження ОСОБА_3 щодо отримання ним прибутку за даним договором починаючи з 2005 року.

Щодо надходження коштів на електронний гаманець в системі «WebMoney», які ОСОБА_3 перераховував на рахунковий рахунок - платіжну картку ПАТ «КБ «Приватбанк» суд зазначає наступне.

Загальні засади функціонування платіжних систем і систем розрахунків в Україні, загальний порядок проведення переказу коштів у межах України, встановлення відповідальності суб'єктів переказу, загальний порядок здійснення нагляду (оверсайта) за платіжними системами визначає Закон України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні».

Контроль за діяльністю платіжних систем, що функціонують у межах України, здійснюється Національним банком України.

За змістом ст.9 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» платіжна система (крім внутрішньобанківської платіжної системи) діє відповідно до правил, установлених платіжною організацією відповідної платіжної системи. Внутрішньобанківська платіжна система діє відповідно до внутрішніх документів банку.

Діяльність платіжної системи має відповідати вимогам законодавства України.

Національний банк України веде Реєстр платіжних систем, систем розрахунків, учасників цих систем та операторів послуг платіжної інфраструктури. Платіжні організації платіжних систем, учасники платіжних систем та оператори послуг платіжної інфраструктури мають право здійснювати діяльність в Україні виключно після їх реєстрації шляхом внесення відомостей про них до Реєстру.

Національний банк України здійснює внесення відомостей до Реєстру щодо платіжної системи, учасника платіжної системи та оператора послуг платіжної інфраструктури в порядку, встановленому нормативно-правовими актами Національного банку України.

Втім, належних та допустимих доказів того, що платіжна система «WebMoney» узгоджувала з Національним банком України Правила проведення операцій в борговому сервісі і отримала ліцензію Національної комісії , що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг, на здійснення переказу коштів, а також затвердила курс прийнятих в платіжній системі цифрових титульних знаків до гривневого еквіваленту, який є єдиною грошовою одиницею на території України, ОСОБА_3 не надано.

Національний банк України в своєму листі від 13.01.2011 року «Про діяльність компанії «WebMoneyTransfer» зазначив, що для безпечності розрахунків слід користуватися послугами тих платіжних систем, які узгодили правила у Національному банку України.

При цьому, правила системи «WebMoneyTransfer» Національним банком України узгоджені не були.

Щодо наданих ксерокопій Списку заявок на виконання банківських платежів з платіжної системи «WebMoney» суд зазначає, що пункти по сумам платежів та датам їх здійснення у ньому не відповідають сумам платежів та датами їх здійснення у наданих ОСОБА_3 ксерокопіях заказів банківського платежу з U-гаманця.

Щодо Списку операцій, то в таблицях вони представлені в хаотичному порядку, дати та роки змішані, що унеможливлює ідентифікацію та систематизацію даної інформації.

Так, операції у Списку операцій частково дублюються та не містять інформації про те, чи були такі платежі дійсно виконані чи ні, також викликає сумнів призначення платежів у списку - купівля прав вимоги на певні суми чи продаж прав вимоги на певні суми.

Крім того, ідентифікувати інформацію, зазначену у списку, саме з фізичною особою ОСОБА_3 також не можливо, жодних відомостей про це в ксерокопіях не міститься.

Також при дослідженні Списку операцій судом було встановлено, що у призначенні платежів у списку зазначено посилання у призначенні платежу на картку НОМЕР_3 та рахунок НОМЕР_4, а в якості підтвердження наявності у ОСОБА_3 банківського рахунку ним було надано до матеріалів фото картки за НОМЕР_5.

Втім, зображення (ксерокс) банківської платіжної карти з зображенням банківської платіжної карти та лист-повідомлення про поповнення цієї картки не можуть бути належними та допустимими доказами наявності у ОСОБА_3 банківського рахунку.

Крім того, лист-повідомлення про поповнення цієї картки містить дописи у вигляді рукописного тексту, що також ставить під сумнів достовірність зазначеного документу.

Належними та допустимими доказами наявності у ОСОБА_3 банківського рахунку міг би бути лише договір банківського рахунку, підписаний між банківською установою та фізичною особою. Договір банківського рахунку ОСОБА_3 до суду не надав.

Належними та допустимими доказами наявності у ОСОБА_3 грошових коштів на банківському рахунку могли бути виписки про рух грошових коштів. Виписок про рух грошових коштів ОСОБА_3 до суду не надав.

Ксерокопія конверту ПАТ «КБ «Приватбанк» на ім'я ОСОБА_3 також не може бути належним та допустимим доказом наявності у ОСОБА_3 банківського рахунку. Крім того, є невідомим зміст вкладення у зазначений конверт.

Суд підрахував суми операцій з вищезазначених ксерокопій і встановив, що сума коштів складає не 98 123,25 грн., як це стверджував ОСОБА_3, а всього 38 000 грн., що унеможливлює не тільки придбання житла, а і нормальне проживання ОСОБА_3 за ці роки.

Інші електронні докази, представлені ОСОБА_3 на електронному носії - картці пам'яті чорного кольору,яка міститься в матеріалах справи, окрім тих, оцінка яким була надана судом вище, до уваги не беруться як такі, що не відносяться до предмету даного спору та не містять даних про обставини, що мають значення для розгляду справи.

Не приймаються судом до уваги квитанції про здійснення валютно-обмінних операцій, які ОСОБА_3 надавав до свого відзиву в якості доказів наявності в нього грошових коштів, оскільки:з даних документів вбачається, що валютно-обмінні операції здійснювалися не ОСОБА_3, а зовсім іншими особами - ОСОБА_4 (квитанція №1024 від 21.05.2010 року та квитанція №2089 від 20.05.2010 року), ОСОБА_12 (квитанція №1170 від 21.05.2010 року), ОСОБА_13 (квитанція №1111 від 21.05.2010 року); частина квитанції взагалі без зазначення осіб, які здійснювали обмін валюти (квитанція №126095 від 19.03.2010 року та №126094 від 19.03.2010 року); здійснення особою валютно-обмінних операцій щодо обміну доларів США на гривню, при відсутності інших належних та допустимих доказів, само по собі не може свідчити про наявність у цієї особи права власності на цю валюту.

Крім того, з квитанцій про здійснення валютно-обмінних операцій не вбачається, що саме вказані кошти були витрачені ОСОБА_3 на придбання спірної квартири.

Також варто зазначити, що ОСОБА_3 не надав оригінали вищевказаних валютно-обмінних операцій, що додатково ставить під сумнів їх достовірність.

Обставини щодо придбання ОСОБА_3 меблів, комп'ютерної техніки у спірну квартиру, а також здійснення у ній ремонту також не підтверджені належними та допустимими доказами у справі.

З матеріалів справи вбачається, що усі ремонтні роботи в спірній квартирі та купівля будівельних матеріалів навпаки здійснювались саме ОСОБА_4, а не ОСОБА_3, що підтверджується наявними в матеріалах справи копіями договорів на поставку та виконання робіт.

За таких обставин, суд приходить до висновку про недоведеність ОСОБА_3 наявності у нього грошових коштів, які він витратив на придбання нерухомості, а саме квартири, яку він вважає спільною з ОСОБА_4 сумісною власністю.

Надаючи оцінку доводам, зазначених в позові ОСОБА_4 суд зазначає, що остання до своїх особистих коштів відносить доходи, які були отримані нею в ТОВ «Лесаффр Україна» за період з січня 2007 року по лютий 2010 року в якості заробітної платина посаді менеджера в оптовій торгівлі в загальному розмірі 204 997,37 грн.; а також доходи, отримані нею з 01.03.2004 року по 26.11.2010 року від здійснення підприємницької діяльності в загальному розмірі 419 359 грн.(надання послуг з маркетингових досліджень ТОВ «Саф Дніпро» на підставі договорів про надання послуг за №0007 від 02.03.2004 року, за №36/5 від 01.01.2005 року, за №1/1 від 01.01.2006 року).

При цьому, судом було досліджено довідку ТОВ «Лесаффр Україна» (попередня назва - ТОВ «Саф Дніпро») за підписом генерального директора ОСОБА_14 та фінансового директора ОСОБА_15; книгу обліку доходів та витрат, яку ведуть громадяни СПД протягом календарного року за №360 від 04.03.2004 року, завіреною начальником ДПІ Малиновського району м. Одеси ОСОБА_16;виписки по особовому рахунку НОМЕР_7, відкритому Одеській обласній філії АППБ «Аваль» на ім'я ФО-П ОСОБА_4 за 2004 рік.;виписки по особовому рахунку НОМЕР_7, відкритому Одеській обласній філії АППБ «Аваль» на ім'я ФО-П ОСОБА_4 за 2005рік.;виписки по особовому рахунку НОМЕР_6, відкритому в ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» на ім'я ФО-П ОСОБА_4 за період 17.11.2005 року по 17.11.2009 року, які у передбачений процесуальним законом спосіб ОСОБА_3 спростовано не було.

Відповідно до ч.1 ст.57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є:

1) майно, набуте нею, ним до шлюбу;

2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування;

3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто;

4) житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду»;

5) земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України.

Тому, сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об'єктів права спільної сумісної власності подружжя.

У разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об'єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане.

Зазначені висновки підтверджуються постановами Верховного суду України по аналогічним справам: від 01.07.2015 року по справі № 6-612цс15, від 16.12.2015 року по справі № 6-2641цс15.

Аналізуючи обставини по справі, суд зазначає, що до моменту придбання спірної квартири ОСОБА_4 та ОСОБА_3 перебували у шлюбі всього два місяці.

При цьому, ОСОБА_3 не було надано суду достатніх доказів того, що в цей період вони з ОСОБА_4 разом працювали та отримували спільні доходи, змогли заробити потрібну суму та що спірну квартиру вони придбали у спільну власність.

Таким чином, беручи до уваги банківські докази та дані про наявність у ОСОБА_4 значних заощаджень, зокрема, у зв'язку з отриманням нею заробітку, а також доходу від здійснення підприємницької діяльності, суд приходить до висновку, що квартира за АДРЕСА_1, була придбана нею за особисті кошти, а тому є її особистою власністю.

Відповідно до ч.1 ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ст.77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Відповідно до ч.2 ст.78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно ст.79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Згідно ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Позов ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про усунення перешкод у користуванні квартирою шляхом вселення є похідним від позову ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про поділ майна та виділення частки, що є у спільній сумісній власності подружжя, відтак відмова судом у задоволенні останнього виключає можливість усунення ОСОБА_3 перешкод у користуванні спірною квартирою, тому в задоволенні зазначеного позову також належить відмовити.

Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 07.11.2017 року за заявою ОСОБА_3 були вжиті заходи забезпечення позову по даній справі та накладено арешт на квартиру АДРЕСА_1, до вирішення судом даної справи.

Відповідно до ч.9 ст.158 ЦПК України у випадку залишення позову без розгляду, закриття провадження у справі або у випадку ухвалення рішення щодо повної відмови у задоволенні позову суд у відповідному судовому рішенні зазначає про скасування заходів забезпечення позову.

Відповідно до ч.10 ст.158 ЦПК України у такому разі заходи забезпечення позову зберігають свою дію до набрання законної сили відповідним рішенням або ухвалою суду.

Таким чином, на підставі ч.9 ст.158 ЦПК України заходи забезпечення позову, вжиті ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 07.11.2017 року за заявою ОСОБА_3 у зв'язку з відмовою у позові ОСОБА_3, належить скасувати.

Відповідно до ч.2 ст.141 ЦПК України з відповідача ОСОБА_3 на користь позивача ОСОБА_4 підлягають стягненню судові витрати (судовий збір) в сумі 4940,61 грн.

Керуючись ст.ст.259,263-265,268 ЦПК України, суд -

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про поділ майна та виділення частки, що є у спільній сумісній власності подружжя - залишити без задоволення.

Позов ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про усунення перешкод у користуванні квартирою шляхом вселення - залишити без задоволення.

Позов ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про визнання майна особистою приватною власністю - задовольнити.

Визнати квартиру АДРЕСА_1, загальною площею 70,9 кв.м., житловою площею 16,4 кв.м. особистою приватною власністю ОСОБА_4.

Стягнути з ОСОБА_3 (ІНН: НОМЕР_1) на користь ОСОБА_4 (ІНН: НОМЕР_2) судовий збір в розмірі 4940,61 грн.

Скасувати заходи забезпечення позову, вжиті ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 07.11.2017 року, шляхом скасування арешту на квартиру АДРЕСА_1.

Рішення може бути оскаржено до апеляційного суду Одеської області через Київський районний суд м. Одеси протягом 30 діб з дня його проголошення.

Суддя Калашнікова О. І.