Номер провадження: 22-ц/785/4290/18
Номер справи місцевого суду: 522/7703/17
Головуючий у першій інстанції Домусчі Л. В.
Доповідач Сегеда С. М.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12.06.2018 року м. Одеса

Апеляційний суд Одеської області, у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого Сегеди С.М.,

суддів: Гірняк Л.А.,

Кононенко Н.А.,

за участю:

секретаря Цихиселі Л.Р.,

представника ОСОБА_3 - адвоката ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 23 січня 2018 року у цивільній справі за позовомОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк», Публічного акціонерного товариства «Промінвестбанк» про визнання порушеним право позивача як споживача фінансових послуг, визнання недійсним договору про іпотечний кредит у зв'язку з укладенням під впливом омани, визнання неукладеним кредитного договору,

встановив:

25 квітня 2017 року позивач ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом, в якому просила суд визнати порушеним право ОСОБА_3 як споживача фінансових послуг. Визнати недійсним договір про іпотечний кредит №05-01-16/326 та Додаток №1 до вказаного договору про іпотечний кредит, укладених 22.05.2006 року між Акціонерним комерційним промислово-інвестиційним банком (далі - АК «ПІБ»), правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» (далі - ПАТ «Промінвестбанк»), у зв'язку з укладенням під впливом омани; визнати неукладеним кредитний договір №324d від 22.05.2006 року між Публічно-Акціонерним товариством (далі - ПАТ «Альфа-Банк») та ОСОБА_3

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 23 січня 2018 року у задоволенні вищевказаних позовних вимог ОСОБА_3 до ПАТ «Промінвестбанк» та ПАТ «Альфа-Банк» про визнання порушеними право позивача як споживача фінансових послуг, визнання недійсним договору про іпотечний кредит у зв'язку з укладенням під впливом омани, визнання неукладеним кредитного договору - відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 ставить питання про скасування вищевказаного рішення Приморського районного суду м. Одеси від 23 січня 2018 року та ухвалення нового рішення, яким позов задовольнити у повному обсязі, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

Перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, заперечень проти неї, колегія суддів дійшла висновку про необхідність відмови в задоволенні апеляційної скарги, виходячи з наступних підстав.

Ухвалюючи судове рішення про відмову в задоволені позовних вимог, суд першої інстанції виходив із того, що належних і достатніх підстав для визнання недійсним договору про іпотечний кредит №05-01-16/326 та Додатку №1 до вказаного договору про іпотечний кредит, укладених 22.05.2006 року між АК «ПІБ», правонаступником якого є ПАТ «Промінвестбанк», матеріали справи не містять.

Що стосується визнання неукладеним кредитного договору №324d від 22.05.2006 року між ПАТ «Альфа-Банк» та ОСОБА_3, то суд відмовив у задоволенні позовних вимог через те, що вказаного договору не існує в природі, а тому неіснуючий договір не можна визнати неукладеним.

З таким висновком суду погоджується колегія суддів, з огляду на наступні обставини.

Як вбачається з матеріалів справи, 22.05.2006 року між АК «ПІБ», правонаступником якого є ПАТ «Промінвестбанк», та ОСОБА_3 був укладений договір про іпотечний кредит №05-01-16/326 (далі - Кредитний договір).

Відповідно до пунктів 2.1. - 2.5. вказаного Кредитного договору Банк надав Позичальнику кредит у сумі 160000 (сто шістдесят тисяч) доларів США на умовах, передбачених цим Договором; за користування кредитом встановлюється процентна ставка в розмірі 12% річних; кінцевий термін повернення кредиту та процентів за ним - не пізніше 21 травня 2026 року.

Погашення кредиту повинно здійснюватись Позичальником щомісячно у відповідності до графіку (Додаток №1), який є невід'ємною частиною цього Кредитного договору. Кредит надається позичальнику для придбання ним нерухомості у власність, а саме: нежилого приміщення - сарай, який знаходиться за адресою АДРЕСА_1, та двокімнатної квартири, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.

У відповідності до п. 3.3. Кредитного договору проценти за користування кредитом сплачуються Позичальником щомісячно не пізніше 27 числа поточного місяця на рахунок НОМЕР_1, відкритий Банком у філії «Одеське Центральне відділення Промінвестбанку»шляхом, зокрема, внесення готівки у касу Банка, перерахування коштів з поточного рахунку Позичальника №2620____ у філії «Одеське Центральне відділення Промінвестбанку».

Відповідно до Додатка №1 до Кредитного договору графік погашення кредиту складається з щомісячних (25 число кожного місяця) платежів в розмірі 666,67 доларів США в період з 25.06.2006 р. по 21.05.2026 р., причому останній платіж - в розмірі 665,87 доларів США.

22.05.2006 року між ПАТ «Промінвестбанк» та Позивачем був укладений іпотечний договір №05-01-16/328, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_5, предметом якого є нежиле приміщення - сарай, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та двокімнатна квартира, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (далі - Іпотечний договір).

Звертаючись до суду з даним позовом, позивач ОСОБА_3 вказала, що вона належним чином виконувала умови Кредитного договору, сплачувала платежі з погашення кредиту та погашення відсотків за користування кредитом, що підтверджується відповідними квитанціями з погашення кредиту періодичними платежами, починаючи з 22 липня 2006 року по 17 вересня 2012 року, які також надані суду.

В подальшому, а саме: 17 рудня 2012 року ПАТ «Промінвестбанк» уклав договір відступлення прав вимоги з ПАТ «Альфа-Банк», за яким відступив останньому право вимоги за Кредитним договором №05-01-16/326 від 22.05.2006 року.

Однак, про це Позивач дізналась лише у січні 2013 року, коли прийшла в приміщення філії «Одеське Центральне відділення Промінвестбанку» сплачувати чергові платежі за Кредитним договором.

У зв'язку з цим, позивач ОСОБА_3, починаючи з 23.02.2013 року по 03.03.2017 року здійснювала платежі за Кредитним договором на користь ПАТ «Альфа-Банк»» в приміщенні відділення «Пушкінське» ПАТ «Альфа-Банк»». У матеріалах справи наявні копії квитанцій, згідно яких ОСОБА_3 нерегулярно, але здійснювала платежі на погашення кредиту за оскаржуваним Кредитним договором №05-01-16/326 від 22.05.2006 р.

Зазначеними обставинами спростовуються доводи заявника апеляційної скарги про те, що вона не була згода з вказаним договором про відступлення прав вимоги і не бажала погашати кредит на користь ПАТ «Альфа-Банк».

Відповідно до ст. 203 ЦК України визнання правочину недійсним як спосіб захисту цивільних прав і цивільних інтересів застосовується у випадках, коли необхідно відновити становище, що існувало до укладення правочину з порушенням умов необхідних для чинності правочину. Його застосування регулюється ст.ст. 215-236 ЦК України.

Так, згідно до ст.215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, яка дає вичерпний перелік вимог, додержання яких є необхідним для чинності правочину. Такі вимоги наступні: зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути направлений на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Зміст правочину становить собою сукупність умов, які направлені на досягнення відповідного та очікуваного для всіх сторін правочину правового ефекту у спосіб, який би не суперечив законодавству. Під змістом правочину, умови якого не суперечать законодавству, слід розуміти умови договору про його предмет і мету.

У відповідності до ст.ст. 6 та 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

За змістом ст.ст. 628, 638 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погодженні ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. Істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода.

Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Свої позовні вимоги позивач обгрунтовувала тим, що при укладенні Кредитного договору, їй не були роз'яснені його умови,

З даними доводами позивача ні суд першої інстанції, ні колегія суддів не погоджується, з огляду на наступні обставини.

У відповідності до ч.ч.1 і 3 ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, установлених договором, а позичальник - повернути кредит та сплатити відсотки. Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом.

Відповідно до ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про всі його умови, які перелічені в оскаржуваному рішенні суду, у кількості 12 умов.

Згідно до останнього абзацу ч.2 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів», у редакції, яка була чинною на момент укладення Кредитного договору, у разі ненадання зазначеної інформації суб'єкт господарювання, який повинен її надати, несе відповідальність, встановлену статтями 15 і 23 цього Закону.

Разом з тим, визначаючи відповідальність суб'єкта господарювання, статтями 15 та 23 Закону України «Про захист прав споживачів» не передбачено положень про такі наслідки як недійсність договору.

Тобто, Закон України «Про захист прав споживачів» не встановлює наслідком ненадання зазначеної інформації недійсність правочину.

Так, ухвалюючи оскаржуване судове рішення, суд першої інстанції зазначив, що у відповідності до Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою Правління Національного банку України №168 від 10 травня 2007 року, передбачений порядок надання банками споживачу повної, необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про сукупну вартість споживчого кредиту (кредиту на поточні потреби, кредиту в інвестиційну діяльність, іпотечного кредиту) з урахуванням процентної ставки за ним, вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобов'язань споживача, які пов'язані з отриманням, обслуговуванням та погашенням кредиту і мають бути оплачені споживачем згідно з вимогами законодавства України та/або кредитного договору про надання споживчого кредиту.

Таким чином, вказані Правила є практичною деталізованою інструкцією щодо реалізації у сфері банківської діяльності положень ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів».

Однак, суд правильно зазначив, що вищевказані Правила були прийняті після укладення позивачкою оскаржуваного Кредитного договору №05-01-16/326 від 22.05.2006 р., а тому її посилання на положення цих Правил як на обґрунтування свого позову, є недоцільними.

Проте, як вбачається з матеріалів справи, позивач не зверталась до Банку із заявами про надання додаткової інформації або роз'яснення певних положень Кредитного договору, а також не скористалася передбаченим п. 6 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» правом протягом 14 календарних днів відкликати свою згоду на укладення договору про надання споживчого кредиту без пояснення причини, не відмовилася від його виконання, та тривалий час користувалась кредитними коштами.

Зазначеними обставинами спростовуються доводи позивача про введення її в оману при укладенні Кредитного договору та додатково свідчить про те, що вона була повністю згодна з умовами Кредитного договору.

Більше того, 22.05.2006 року між банком та ОСОБА_3 також було підписано Додаток № 1 до Кредитного договору №05-01-16/326 від 22.05.2006 року «Графік платежів», який містить розрахунок сукупної вартості кредиту, як це у подальшому було передбачено постановою НБУ №168, інформацію щодо сплати тіла та процентів кредиту, суму комісії, розмір платежів за супутні послуги.

Таким чином, з боку позивача не надано належних та допустимих доказів на підтвердження введення її ПАТ «Промінвестбанк» в оману, оскільки при підписанні Кредитного договору позивач була ознайомлена з його умовами, протягом тривалого часу належним чином виконувала умови Кредитного договору і протягом 11 років не зверталась за захистом свого права.

Навпаки, зазначені обставини свідчать про те, що уклавши спірний Кредитний договір №05-01-16/326 від 22.05.2006 року та приступивши до його виконання, сторони підтвердили, що цей договір відповідає їх внутрішній волі та спрямований на реальне настання наслідків, що були ним обумовлені.

Судом також обгрунтовано було вказано, що положення ст. 204 ЦК України закріплюють презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов'язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема на підставі рішення суду, яке набрало законної сили.

У разі не спростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а створені обов'язки підлягають виконанню.

Що стосується позовних вимог ОСОБА_3 про визнання неукладеним договору №324d, то суд обгрунтовано вказав, що з боку сторони позивача не було надано доказів щодо існування цього кредитного договору №324d.

Існування цього договору також не визнається ПАТ «Альфа-Банк», а тому суд дійшов обгрунтованого висновку про неможливість визнання неукладеним договору, якого не існує, у зв'язку з чим правомірно відмовив у задоволенні вказаного позову.

Що стосується посилання заявника апеляційної скарги на те, що суд безпідставно відмовив у задоволенні заяви про призначення у справі судово-економічної експертизи (т.1, а.с.152), при цьому постановив усну ухвалу, що позбавило позивача її оскаржити, то колегія суддів вважає ці посилання безпідставними, виходячи з наступного.

Так, за змістом ст. 353 ЦПК України в апеляційному порядку можуть бути оскаржені ухвали про призначення експертизи і зупинення провадження у справі.

У зв'язку з цим, слід дійти висновку, що ухвала про відмову в призначенні експертизи в апеляційному порядку не оскаржується, а тому діючим ЦПК України не передбачено її постановлення в нарадчій кімнаті у письмовому вигляді.

До речі слід також вказати, що ухвалою колегії суддів від 12.06.2018 року в судовому засіданні у задоволенні клопотання представника позивача ОСОБА_3 -адвоката ОСОБА_4 про призначення у справі судової економічної експертизи також було відмовлено, як заявленої безпідставно (т.2, а.с.15-17).

Також безпідставними є доводи заявника апеляційної скарги про те, що представник ПАТ «Альфа-Банк» ОСОБА_6 приймав участь у судовому засіданні 23.01.2018 року без підтвердження повноважень (т.1, а.с.154-156), оскільки суд перевірив повноваження вказаного представника, довіреність якого мається в матеріалах справи і датована 19.09.2017 року, зі строком дії - до 19.09.2018 року (т.1, а.с.230).

Згідно ч.ч. 1,5,6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Колегія суддів зазначає, що заявник апеляційної скарги не надав суду достатніх, належних і допустимих доказів існування обставин, на які він посилається як на підставу своїх позовних вимог та доводів апеляційної скарги.

Згідно ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції.

За змістом ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотримання норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду, доводи апеляційної скарги його не спростовують, рішення ухвалено у відповідності до вимог матеріального і процесуального права, у зв'язку з чим апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, оскаржуване рішення суду - залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п.1 ч.1 ст. 374, ст.ст. 375, 381 - 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 23 січня 2018 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції України протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 22.06.2018 року.

Судді апеляційного суду Одеської області: С.М. Сегеда

Л.А. Гірняк

Н.А. Кононенко