Постанова

Іменем України

4 червня 2018 року

м. Київ

справа № 208/3294/16-ц

провадження № 61-1828св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Мартєва С. Ю. (суддя-доповідач), ВисоцькоїВ. С., Штелик С. П.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідачі: ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7,

третя особа - відділ реєстрації місця проживання фізичних осіб адміністрації Заводського району Кам'янської міської ради Дніпропетровської області,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_5 на рішення Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 08 лютого 2017 року в складі судді Похвалітої С. М. та ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 24 жовтня 2017 року в складі колегії суддів: Максюти Ж. І., Демченко Е. Л., Куценко Т. Р.,

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У травні 2016 року ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_5, ОСОБА_4, ОСОБА_7, третя особа - відділ реєстрації місця проживання фізичних осіб адміністрації Заводського району Кам'янської міської ради Дніпропетровської області, про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном, позбавлення права користування житловим приміщенням.

Позовна заява мотивована тим, що ОСОБА_4 є власником житлового будинку АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 09 лютого 2016 року, укладеним із ОСОБА_8 Крім неї в будинку зареєстровані: ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_7

Вважала, що із припиненням права власності ОСОБА_8, 09 лютого 2016 року було припинено й право користування вказаним жилим приміщенням у відповідачів. Реєстрація відповідачів за вказаною адресою обмежує її право власності на вказаний будинок.

Рішенням Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 08 лютого 2017 року позов задоволено частково.

Визнано ОСОБА_5., ОСОБА_4., ОСОБА_7. такими, що втратили право користування житловим будинком АДРЕСА_1

У решті позову відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що відповідачі в будинку не проживають, власником з 2016 року є ОСОБА_4, яка має право на усунення перешкод у здійсненні нею право користування та розпорядженням своїм майном.

Із припиненням права власності ОСОБА_8 на житловий будинок було припинено й право користування зазначеним жилим приміщенням ОСОБА_8 та й зареєстрованих в ньому осіб.

Ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 24 жовтня 2017 року рішення Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 08 лютого 2017 року залишено без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції мотивована тим, що рішення суду першої інстанції ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги правильність висновків суду не спростовують.

У касаційній скарзі, поданій у листопаді 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_5 просить зазначені судові рішення скасувати, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, та ухвалити нове рішення про відмову в позові.

Касаційна скарга мотивована тим, що суди неповно з'ясували обставини справи, що призвело до ухвалення незаконного рішення.

Відзив на касаційну скаргу не подавався.

У січні 2018 року справу Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ передано до Верховного Суду.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Установлено й це вбачається із матеріалів справи, що судові рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Суд установив, що ОСОБА_4 є власником житлового будинку АДРЕСА_1 який належить їй на підставі договору купівлі-продажу від 09 лютого 2016 року, укладеного із ОСОБА_8

Згідно з довідкою про склад сім'ї від 29 березня 2016 року № 168 зареєстрованими у будинку АДРЕСА_1 значаться: ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_7

Установивши зазначені обставини, суд першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, керуючись статтями 317, 319, 383, 391 ЦК України, ухвалив обґрунтоване рішення про часткове задоволення позовних вимог, яке відповідає вимогам чинного законодавства.

Доводи відповідача про неврахування судом положень частин другої, третьої статті 64 ЖК Української РСР, зокрема того, що суд мав визнати відповідачів членами сім'ї позивача, та, як наслідок, наймачами - є необґрунтованими, оскільки жодних доказів спільного проживання з відповідачем, як з власником будинку, ведення з ним спільного господарства суду надано не було. Відповідачі в суді першої інстанції підтвердили факт окремого проживання та існування неприязних відносин між сторонами.

Посилання в касаційній скарзі на те, що припинення сімейних відносин з власником згідно з частиною четвертою статті 156 ЖК Української РСР не позбавляє права користування приміщенням не можуть бути підставою для скасування рішення суду, оскільки сімейні відносини між сторонами припинилися в 2013 році, тобто ще до набуття позивачем права власності на будинок.

Наведене узгоджується з правовим висновком Верховного Суду України, викладеним у постановах від 05 листопада 2014 року № 6-158цс14, від 16 листопада 2016 року № 6-709цс16, від 15 травня 2017 року № 2931цс16.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Ураховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу залишити без задоволення, рішення судів першої та апеляційної інстанцій - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_5 залишити без задоволення.

Рішення Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 08 лютого 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 24 жовтня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді: С. Ю. Мартєв

В.С. Висоцька

С.П. Штелик