Постанова

Іменем України

30 травня 2018 року

м. Київ

справа № 2-208/11

провадження № 61-20616 св 18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої палати Касаційного цивільного суду у складі:

головуючого - Стрільчука В. А.,

суддів: Карпенко С. О., Кузнєцова В. О., Олійник А. С., Усика Г. І. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивачі (відповідачі за зустрічним позовом): ОСОБА_1, ОСОБА_2,

відповідачі (позивачі за зустрічним позовом): ОСОБА_3, ОСОБА_4, Домажирівська сільська рада Яворівського району Львівської області,

треті особи: Львівське обласне комунальне підприємство «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки», Яворівська державна нотаріальна контора Львівської області,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_2на рішення Яворівського районного суду Львівської області від 21 вересня 2016 року у складі судді Воробель М. М. та рішення Апеляційного суду Львівської області від 23 січня 2017 року у складі колегії суддів: Шеремети Н. О., Ванівського О. М., Цяцяка Р. П.,

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2009 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулися до суду з позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_4, Домажирівської сільської ради Яворівського району Львівської області, треті особи: Львівське обласне комунальне підприємство «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки», Яворівська державна нотаріальна контора Львівської області про визнання права власності на спадкове майно у порядку спадкування за законом.

Позовні вимоги обгрунтовували тим, що після смерті їхнього діда - ОСОБА_5, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 року, відкрилася спадщина за заповітом, до складу якої входило будинковолодіння АДРЕСА_1, яку фактично прийняв їх батько -

ОСОБА_6, однак не оформив право власності у встановленому законом порядку.

ІНФОРМАЦІЯ_2 року помер їх батько.

Посилаючись на те, що вони як спадкоємці за законом першої черги своєчасно звернулися із заявами про прийняття спадщини, проте оформити своє право на спадщину в нотаріальному порядку не можуть, оскільки на будинок відсутні правовстановлюючі документи, просили визнати за ними в порядку спадкування за заповітом право власності на будинковолодіння АДРЕСА_1.

У червні 2010 року ОСОБА_3, ОСОБА_4 звернулися до суду з позовом до ОСОБА_1, ОСОБА_2, Домажирівської сільської ради Яворівського району Львівської області, треті особи: Львівське обласне комунальне підприємство «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки», Яворівська державна нотаріальна контора Львівської області про визнання права власності на спадкове майно в порядку спадкування за законом.

Позовні вимоги мотивували тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 року помер їх батько - ОСОБА_5, після смерті якого відкрилася спадщина за законом на спірний будинок. Спадщину вони прийняли фактично, так як завжди навідувалися до батька, робили поточний ремонт у будинку, обробляли присадибну земельну ділянку, сплачували послуги з електропостачання.

Зазначали, що їх батько ОСОБА_5 за життя склав заповіт на користь їх брата - ОСОБА_6, однак він із заявою до нотаріальної контори про прийняття спадщини не звернувся, а тому спадщину не прийняв. Після смерті батька вони дозволили братові проживати в спадковому будинку, як наймачу.

Зазначали, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 не можуть претендувати на спадковий будинок, оскільки він не перейшов у спадкування їх батька

(ОСОБА_6), оскільки він за життя не отримав свідоцтво про право власності на вказане майно.

Посилаючись на наведене просили визнати за ними право власності, по 1/2 частині за кожним, на будинковолодіння АДРЕСА_1.

У листопаді 2011 року ОСОБА_3 та ОСОБА_4 звернулися до суду з позовом до

ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про усунення їх від права на спадкування.

Позовні вимоги обгрунтовували тим, що з 2003 року їх брат (батько

відповідачів - ОСОБА_6) мав психічні розлади внаслідок зловживання алкогольними напоями, у зв'язку з чим у серпні-вересні 2003 року лікувався у Військо-медичному центрі Західного регіону, а у лютому-березні 2007 року у Львівській обласні психіатричній лікарні.

Вони здійснювали догляд за своїм братом, забезпечували його ліками, одягом, продуктами харчування, утримували житло, у якому він проживав, тоді як його діти: ОСОБА_1 та ОСОБА_2 не цікавились життям батька та ухилялись від надання допомоги, незважаючи на його безпорадний стан.

Посилаючись на наведені обставини вважали, що відповідачі мають бути усунуті від спадкування за законом після смерті свого батька ОСОБА_6

У грудні 2011 року ОСОБА_3 та ОСОБА_4 звернулися до суду з позовом до ОСОБА_1, ОСОБА_2 про визнання права власності на майно у порядку спадкування за законом.

Зазначали, що спірний будинок був збудований їх батьками: ОСОБА_5 та ОСОБА_7 у період перебування їх у шлюбі, а тому є спільною сумісною власністю подружжя.

ІНФОРМАЦІЯ_3 року їх мати ОСОБА_7 померла, після її смерті, вони та їх батько ОСОБА_5 прийняли спадщину шляхом фактичного вступу у володіння та управління будинком, тобто кожен отримав по 1/6 частині будинковолодіння.

Ураховуючи наведене, їх батько ОСОБА_5 на випадок своєї смерті міг розпорядитися лише 2/3 частиною спірного будинковолодіння.

Посилаючись на наведені обставини та на те, що вони є спадкоємцями першої черги після смерті матері, які прийняли спадщину шляхом вступу в управління і володіння майном, просили визнати за ними по 1/6 частині будинку АДРЕСА_1 після смерті ОСОБА_7

Ухвалами Яворівського районного суду Львівської області від 08 лютого

2011 року та від 11 жовтня 2012 року зазначені позови об'єднано в одне провадження.

Рішенням Яворівського районного суду Львівської області від 21 вересня

2016 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1, ОСОБА_2 відмовлено. Зустрічні позовні вимоги ОСОБА_3, ОСОБА_4 задоволено.

Визнано за ОСОБА_3 право власності на 1/2 частини будинковолодіння АДРЕСА_1 в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_7, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_3 року, та ОСОБА_5, який помер ІНФОРМАЦІЯ_4 року.

Визнано за ОСОБА_4 право власності на 1/2 частини будинковолодіння

АДРЕСА_1 в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_7, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_3 року, та ОСОБА_5, який помер ІНФОРМАЦІЯ_4 року.

Усунуто від права на спадкування ОСОБА_1 та ОСОБА_2 після смерті їх батька ОСОБА_6

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Судове рішення мотивовано тим, що після смерті ОСОБА_5 та ОСОБА_7 спадкоємець ОСОБА_6 у встановлений законом шестимісячний строк не вчинив передбачених законом дій, які б свідчили про прийняття ним спадщини (у спірному будинку не був зареєстрований і не вступив у володіння та управління спадковим майном), тоді як спадкоємці за законом першої черги ОСОБА_3 та ОСОБА_4 після смерті батьків фактично вступили в управління та володіння спадковим майном, оскільки доглядали за будинковолодінням, проводили у ньому ремонтні роботи тощо.

Ураховуючи наведене, частка ОСОБА_6 у спірному будинку, якому належало 2/3 частки спірного майна (1/2 - належала на праві спільної сумісної власності подружжя та 1/6 - успадкована після смерті його дружини) перейшла до спадкоємців за законом першої черги: ОСОБА_3 та ОСОБА_4, а тому за кожним із них необхідно визнати право власності на 1/2 частини будинковолодіння АДРЕСА_1 після смерті їх батьків. З огляду на те, що спірне будинковолодіння не входило до складу спадкового майна після смерті

ОСОБА_6, у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 та ОСОБА_2 відмовлено.

Рішенням Апеляційного суду Львівської області від 23 січня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено частково, рішення Яворівського районного суду Львівської області від 21 вересня 2016 року скасовано в частині усунення ОСОБА_1 та ОСОБА_2 від права спадкування після смерті їх батька ОСОБА_6, ухвалено в цій частині нове рішення про відмову в задоволенні позову.

У решті рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції у частині позовних вимог

ОСОБА_4, ОСОБА_3 про усунення ОСОБА_1, ОСОБА_2 від права на спадкування після смерті їх батька ОСОБА_6, та ухвалюючи в цій частині нове рішення про відмову у задоволенні позову, апеляційний суд дійшов висновку, що відсутні належні та допустимі докази на підтвердження факту перебування ОСОБА_6 у безпорадному стані та ухилення його дітей від надання допомоги спадкодавцеві.

Інші висновки суду першої інстанції апеляційний суд вважав законними та обгрунтованими.

У касаційній скарзі, поданій у лютому 2017 року, ОСОБА_2 просить скасувати рішення судів попередніх інстанцій та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що його батько - ОСОБА_6 на момент смерті свого батька - ОСОБА_5 проживав разом з ним у спірному будинковолодінню, а тому відповідно до статті 549 ЦК України 1963 року вступив у володіння спадковим майном, у зв'язку з чим є таким, що прийняв спадщину. При цьому висновки судів про те, що ОСОБА_3 та ОСОБА_4 після смерті своїх батьків прийняли спадщину є хибними, оскільки вони з ними не проживали, і жодних дій, які б свідчили про вступ в управління та володіння спадковим майном не вчиняли, заяв про поновлення строку для прийняття спадщини не подавали.

Вказував на те, що під час розгляду справи суди вийшли за межі позовних вимог, оскільки позивачі за зустрічним позовом просили визнати за ними право власності на 1/6 частини майна після смерті своєї матері та на 1/2 частини спірного будинковолодіння після смерті свого батька, тоді як суд визнав за кожним з них на 1/2 частину будинку.

15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України від 03 жовтня 2017 року

№ 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», за яким судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 ЦПК України).

08 травня 2018 року справу передано до Верховного Суду.

Згідно частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною першою статті 402 ЦПК Українипередбачено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Вивчивши матеріали цивільної справи, доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судами попередніх інстанцій установлено, що будинковолодіння АДРЕСА_1, належало на праві спільної сумісної власності ОСОБА_5 та ОСОБА_7

ІНФОРМАЦІЯ_3 року ОСОБА_7 померла, спадкоємцями після смерті якої є: її чоловік ОСОБА_8 та діти: ОСОБА_6, ОСОБА_4, ОСОБА_2

До правовідносин щодо спадкового майна після смерті ОСОБА_7 підлягають застосуванню норми ЦК Української РСР 1963 року у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин.

Частинами першою та другою статті 524 ЦК Української РСР 1963 року встановлено, що спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Спадкоємство за законом має місце, коли і оскільки воно не змінено заповітом.

Відповідно до частин першої та другої статті 549 ЦК Української РСР 1963 року визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини.

З метою правильного вирішення спору та визначення часток, які почергово успадковувались одним після одного, слід встановити, яка частка і до кого перейшла у порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_7, якій на праві спільної сумісної власності подружжя, належала 1/2 частина спірного будинковолодіння.

Так, суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_3 та ОСОБА_4 про визнання за ними права власності в порядку спадкування за законом, вважав, що після смерті ОСОБА_7, її чоловік ОСОБА_3 Т, який залишився проживати у цьому будинку, та їх діти: ОСОБА_3 та ОСОБА_4 фактично вступили в управляння і володіння спадковим майном, а тому кожен з них успадкували по 1/6 частині належного спадкодавцю майна.

З такими висновками судів попередніх інстанцій погодитись неможливо, з огляду на наступне.

Частиною першою статті 10 ЦПК України 2004 року передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Відповідно до частини першої статті 57 ЦПК України 2004 року, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інші обставини, які мають значення для вирішення справи.

За змістом частин першої та четвертою статті 60 ЦПК України 2004 року кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу свої вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказування не може грунтуватися на припущеннях.

Відповідно до пункту 124Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій державними нотаріальними конторами Української РСР, затвердженої наказом від 31 жовтня 1975 року N 45/5, свідоцтво про право на спадщину видається спадкоємцям, що прийняли спадщину, тобто тим, які фактично вступили в управління або володіння спадковим майном чи подали заяву в державну нотаріальну контору про прийняття спадщини (стаття 549 Цивільного кодексу Української РСР).

Доказом вступу в управління чи володіння майном можуть бути: довідка управління будинками, правління житлово-будівельного кооперативу, виконавчого комітету місцевої Ради депутатів трудящих про те, що спадкоємець безпосередньо перед смертю спадкодавця проживав разом з ним, або про те, що спадкоємцем було взяте майно спадкодавця; довідка фінансового органу, органу держстраху чи іншого органу про те, що спадкоємцем після відкриття спадщини сплачувались податки або страхові платежі по обов'язковому окладному страхуванню або збори; квитанція про сплату податку, платежу, збору; копія рішення суду, яке вступило в законну силу, про встановлення факту своєчасного прийняття спадщини; запис в паспорті спадкоємця або в будинковій книзі, який свідчить про те, що спадкоємець був постійно прописаний в спадковому будинку в період шести місяців після дня смерті спадкодавця, та інші документи, що підтверджують факт вступу спадкоємця в управління чи володіння спадковим майном.

Доказом вступу в управління чи володіння спадковим майном може свідчити наявність у спадкоємців ощадної книжки, квитанції про здані в ломбард речі, технічного паспорту на автомобіль чи мотоцикл або свідоцтва на моточовен та інших документів, виданих відповідними органами на ім'я спадкодавця на майно, користуватися яким можливо лише після належного оформлення прав на нього. Ці документи приймаються державним нотаріусом з урахуванням у кожному випадку всіх конкретних обставин і при відсутності заперечень з боку інших спадкоємців.

Обгрунтовуючи свої позовні вимоги ОСОБА_3 та ОСОБА_4 не надали жодного документа, що відповідав би зазначеним приписам. Позовна заява містить лише доводи про те, що після смерті їх матері вони, з огляду на поважний вік їх батька, доглядали за ним та спірним будинковолодінням, обробляли земельну ділянку, що на їх думку, є підтвердженням їх вступу у фактичне управління та володіння спірним спадковим майном, однак на виконання вимог частини першої статі 60 ЦПК України 2004 року доказів на підтвердження зазначених обставин не надали.

З довідки Домажирської сільської ради Яворівського району Львівської області від 29 вересня 2014 року убачається, що ОСОБА_7, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_3 року, та ОСОБА_5, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 року, по день смерті фактично проживали та були зареєстровані в житловому будинку в с. Домажир Явопівського району Львівської області, який особисто збудували.

Зазначене також підтверджується копією погосподарської книги за періоди: 1977-1979 роки; 1980-1982 роки; 1983-1985 роки; 1986-1995 роки. Відомості щодо постійного проживання у спірному будинковолодінні дітей, разом із спадкодавцем ОСОБА_7, відсутні. Наведене також підтверджується відомостями будинкової книги для прописки громадян, проживаючих в

с. Домажир Яворівського району Львівської області.

З наведеного слідує, що за відсутності наданих ОСОБА_3 ОСОБА_4 доказів на підтвердження їх фактичного вступу в управління і володіння спадковим майном суди попередніх інстанцій дійшли передчасного висновку, що ОСОБА_3 та ОСОБА_4 разом із своїм батьком ОСОБА_5, кожен у рівних частках, успадкували по 1/6 частині спірного будинку, оскільки виходячи із наявних у матеріалах справах доказів ОСОБА_5, відповідно до статті 549 ЦК Української РСР 1963 року, є єдиним хто прийняв спадщину.

ІНФОРМАЦІЯ_5 року помер ОСОБА_5, який за життя склав заповіт на користь свого сина ОСОБА_6 (батько позивачів ОСОБА_3 та ОСОБА_4 за первісним позовом).

За змістом частини другої статті 524 ЦК Української РСР 1963 року спадкоємство за законом має місце, коли і оскільки воно не змінено заповітом.

Таким чином законодавець визначив що у разі наявності особистого розпорядження особи на випадок її смерті, спадкування відбувається за заповітом, лише у разі неприйняття спадкодавцем за заповітом спадщини, відбувається спадкування за законом у порядку черговості, визначених законодавства.

Після смерті ОСОБА_5 спадкоємцями першої черги є: ОСОБА_3, ОСОБА_9, ОСОБА_6 (на його користь складено заповіт), однак він не звернувся до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини, у зв'язку з чим підлягає встановленню наявність обставин, передбачених статтею 549 ЦК Української РСР, щодо фактичного вступу ним в управління та володіння майном.

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_1 та ОСОБА_2 суди виходили із того, що їх батько ОСОБА_6, який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 року, після смерті свого батька ОСОБА_5 протягом шести місяців не подав до нотаріальної контори заяви про прийняття спадщини та не вступив в управління та володіння спадковим майном.

Разом з тим, з довідки Домажирської сільської ради Яворівського району Львівської області від 20 липня 2000 року убачається, що ОСОБА_6 своєчасно вступив в управління спадковим майном після смерті батька ОСОБА_5, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 року., проводив у будинку ремонт (заміну підлоги, вікон), провів газ до будинку. Зазначена довідка була видана для пред'явлення в нотаріальну контору.

За змістом частин першої та третьої статті 212 ЦПК України 2004 року суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що грунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідження наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також зв'язок доказів у їх сукупності.

Вимоги щодо законності та обгрунтованості рішення суду визначені у статті 213 ЦПК України, відповідно до якої законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були дослідженні в судовому засіданні.

У порушення зазначених вимог процесуального закону, суди попередніх інстанцій залишили зазначений доказ поза належною оцінкою у системному зв'язку з іншими доказами, зазначивши лише про те, що він є голослівним. При цьому суди не звернули увагу на наявну у матеріалах справи довідку Домажирівської сільської ради Яворівського району Львівської області від

07 травня 2008 року про те, що ОСОБА_6 до дня смерті проживав по

АДРЕСА_1

Частиною першою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

У силу вимог чинного цивільного процесуального законодавства суд касаційної інстанції не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним.

Суд ураховує тривалість розгляду справи, разом з тим, оскільки до повноважень Верховного Суду не належить установлення фактичних обставин, надання оцінки чи переоцінки зібраних у справі доказів, що позбавляє Верховний Суд ухвалити власне рішення, ухвалені у справі судові рішення першої та апеляційної інстанцій підлягають скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції для повного, всебічного, об'єктивного дослідження та встановлення фактичних обставин, що мають значення для її правильного вирішення.

Відповідно до пункту 1 частини третьої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази.

Ураховуючи наведене, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що суди першої та апеляційної інстанцій ухвалили рішення з порушенням норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, що відповідно частин третьої, четвертої статті 411 ЦПК України є підставою для скасування оскаржуваних рішень із направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити .

Рішення Яворівського районного суду Львівської області від 21 вересня

2016 року та рішення Апеляційного суду Львівської області від 23 січня

2017 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Постанова є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий: В. А. Стрільчук

Судді: С. О. Карпенко

В.О. Кузнєцов

А.С. Олійник

Г.І. Усик