Миколаївський районний суд Миколаївської області
Справа № 480/1933/17
Провадження № 2/480/246/18
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

Миколаївський районний суд Миколаївської області

в складі: головуючого судді Терентьєва Г.В.

при секретарі Куртась К.В.,

за участю представника позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2,

та представника відповідача ОСОБА_3- ОСОБА_4,

розглянувши 13 червня 2018 року в місті Миколаєві у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення процентів та втрат від інфляції за заборгованістю,

в с т а н о в и в :

18.10.2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 про стягнення процентів та втрат від інфляції за заборгованістю. Втрати від інфляції за період з 1 квітня 2015 року по 30 вересня 2017 року; 3% річних від суми боргу за період з 27 березня 2015 року по 18 жовтня 2017 року; проценти в розмірі облікової ставки НБУ за період з 27 березня 2015 року по 18 жовтня 2017 року. Свої вимоги позивач обґрунтував тим, що рішенням Миколаївського районного суду Миколаївської області від 26.03.2015 року в цивільній справі № 480/2775/14, що набрало законної сили стягнуто на його користь з відповідача суму позики за розпискою в розмірі 81903,19 грн.

Позивач стверджує, що відповідач (боржник) на день подачі цього позову не сплатив йому не копійки. Позивачем до ВДВС Миколаївського району був поданий виконавчий лист на примусове виконання судового рішення, однак органом ДВС не стягнуто з відповідача боргу за відсутності у нього коштів та майна, на яке може бути накладене стягнення.

Посилаючись на ст.ст. 625, 1049 ЦК України позивач просить стягнути з відповідача за невиконання договору позики втрати від інфляції в сумі 38936,69 грн., три проценти річних в сумі 6300,92 грн., та проценти в розмірі облікової ставки НБУ в сумі 40017,60 грн.

В судовому засіданні позивач та його представник позовні вимоги викладені в позовній заяві підтримали.

Відповідач та його представник в судовому засіданні з вимогами позивача не погодилися. Відповідачем ОСОБА_3 було подано відзив на позовну заяву в якому відповідач просив в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення процентів та витрат від інфляції за заборгованістю у розмірі 85255,21 гривні -відмовити. Посилаючись на таке: що до даного позову слід застосувати позовну давність відповідно ст. 267 ч.4 ЦК України; у справі наявне судове рішення, яким вже було встановлено розмір завданої шкоди та відповідно стягнуто її, такий розмір шкоди відповідно до ч. З cm. 61 ЦПК України має преюдиційне значення для суду при вирішенні справи і суд не вправі змінювати його, в тому числі шляхом застосування положень cm. 625 ЦК України; також відповідач зазначає, що ним перераховувалися кошти на рахунок ДВС, які ДВС самостійно розподіляв в порядку черговості.

Позивачем ОСОБА_1 подано відповідь на відзив в якому зазначив: строк позовної давності ним не порушено, тому що він звернувся до суду в жовтні 2017р. щодо обставин, що виникли після 27 березня 2015р, тобто менше трьох років. За більш ранній період він взагалі від позивача відсотків не вимагав і якби відповідач виконав рішення суду, то з цим позовом позивач б не звертався. Крім того позивач посилається на правову позицію ВСУ в справі № 6-1047цс1б, яка саме і відноситься до даної справи: «Наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконане боржником, не припиняє правовідносин сторін, не звільняє боржника та поручителя від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання й не позбавляє права на отримання штрафних санкцій, передбачених умовами договору та нормами ЦК України, оскільки, згідно ст.599 ЦК, зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином». Щодо перерахування коштів відповідачем, позивач вказує, що інформація, що міститься в довідках державної виконавчої служби, свідчить про те, що боржник не виконав своїх зобов'язань переді ним, а ДВС не віднайшла у відповідача (боржника) коштів чи майна для примусового стягнення боргу. Разом з тим, відсутність коштів у боржника не є підставою для невиконання зобов'язань передбачених ч.1 ст.625 ЦК України.

Заслухавши учасників по справі та дослідивши в судовому засіданні письмові докази по справі, суд дійшов наступного.

ОСОБА_3 отримав позику у ОСОБА_1 яку зобов'язувався повернути, але зобов'язання не виконав.

Рішенням Миколаївського районного суду Миколаївської області від 26.03.2015 року по справі № 480/2775/14-ц позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення боргу - задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 суму боргу згідно розписки в розмірі 81903,19грн.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 сплачений судовий збір в розмірі 819грн.

Повідомленням, Миколаївського районного ВДВС від 18.10.2017 року підтверджується, що на виконанні у відділі перебуває виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа по справі № 480/2775/14-ц виданого 13.05.2015 року Миколаївським районним судом Миколаївської області про стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 боргу у сумі 81903,19 грн. За вищевказаним виконавчим документом на депозитний рахунок боржником кошти не сплачувались, а відтак перерахування на користь ОСОБА_1 не здійснювались.

Відповідно наданих розрахунків, інфляційні збитки за період з 27.03.2015 року по 18.10.2017 року складають 38936,69 грн.

Сума процентів за користування грошовими коштами за період з 27.03.2015 року по 18.10.2017 року складає 6300,92 грн.

Проценти за позикою за період з 27.03.2015 року по 18.10.2017 року складають 40017,60 грн.

Відповідно ст. 599 ЦК України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Так, відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

За змістом статті 1049 ЦК України позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій кількості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Згідно зі статтею 526 ЦК України зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до статті 599 ЦК України зобовязання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

У разі порушення зобовязань настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема відшкодування збитків та сплати неустойки (стаття 611 ЦК України). Крім того, згідно із частиною першою статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюється договором. Якщо договором не встановлено розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

Позика вважається повернутою в момент зарахування грошової суми, що позичалася, на банківський рахунок позикодавця або в разі реального повернення йому коштів.

Виходячи із системного аналізу статей 525, 526, 599, 611 ЦК України, змісту кредитного договору слід дійти висновку про те, що наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконане боржником, не припиняє правовідносин сторін кредитного договору, не звільняє боржника та поручителя від відповідальності за невиконання грошового зобовязання й не позбавляє права на отримання штрафних санкцій, передбачених умовами договору та нормами ЦК України. (Правова позиція ВСУ в справі №6-1047цс16)

Ст. 612 ЦК України визначено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не виконав зобов'язання у строк, встановлений договором або законом. При цьому ст. 625 ЦК України передбачено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Одночасно боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Оскільки відповідачем відповідно рішення суду від 26.03.2015 року не сплачено позивачу ОСОБА_1 суму боргу згідно розписки в розмірі 81903,19 грн., суд вважає, що позов ОСОБА_1 слід задовольнити. Та з ОСОБА_3 стягнути втрати від інфляції за період з 1 квітня 2015 року по 30 вересня 2017 року; 3% річних від суми боргу за період з 27 березня 2015 року по 18 жовтня 2017 року; проценти в розмірі облікової ставки НБУ за період з 27 березня 2015 року по 18 жовтня 2017 року в сумі 85255,21 грн., а також сплачену суму судового збору.

Що стосується ст. 267 ч. 4 ЦК України, щодо застосування позовної давності на яку посилається відповідач, дана стаття не підлягає застосуванню оскільки: позивач просить стягнути проценти та втрати від інфляції за заборгованістю починаючи з 27.03.2015 року по 18.10.2017 року (день звернення до суду), а не грудня 2011 року.

Також не підлягає уваги ст. 61 ч.3 ЦПК України, оскільки дана стаття передбачає, що судді, прокурори, слідчі, працівники підрозділів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, не можуть бути представниками в суді, крім випадків, коли вони діють від імені відповідного органу, що є стороною або третьою особою в справі, чи як законні представники(дана стаття не стосується даної справи).

Керуючись ст. ст. 3,12,13,81,141,259,263-265,354 ЦПК України, суд, -

В и р і ш и в :

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення процентів та втрат від інфляції за заборгованістю задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_1), місце проживання: 57120, с. Трихати, вул. Набережна, 40, Миколаївського району Миколаївської області на користь ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, (ідентифікаційний номер НОМЕР_2), місце проживання: 57120, с. Трихати, вул. Набережна, 41, Миколаївського району Миколаївської області, за невиконання договору позики втрати від інфляції в сумі 38936,69 грн., три проценти річних в сумі 6300,92 грн., та проценти в розмірі облікової ставки НБУ в сумі 40017,60 грн., а також сплачену суму судового збору в розмірі 852,56 грн., а всього 86107,77 грн.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана безпосередньо до апеляційного суду Миколаївської області протягом тридцяти днів з дня проголошення судового рішення.

Суддя ОСОБА_5

13.06.2018