Справа № 457/280/16-ц Головуючий у 1 інстанції: Марчук В.І.
Провадження № 22-ц/783/650/18 Доповідач в 2-й інстанції: Приколота Т. І.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 червня 2018 року м.Львів

Справа № 457/280/16-ц

Провадження № 22-ц/783/650/18

Апеляційний суд Львівської області в складі:

головуючого Приколоти Т.І.,

суддів Мікуш Ю.Р., Ніткевича А.В.,

секретар Іванова О.О.

з участю ОСОБА_2

розглянув апеляційну скаргу ОСОБА_3

на рішення Трускавецького міського суду Львівської області , ухваленого у м. Трускавець 7 грудня 2017 року (суддя Марчук В.І.)

у справі

за позовом ОСОБА_3 до дочірного підприємства «Екотепло» Товариства з обмеженою відповідальністю «Леополіс-плюс», з участю третьої особи: ТзОВ «Лісова пісня Апарат-готель 1» про захист прав споживача шляхом визнання договору недійсним та стягнення моральної шкоди,-

встановила:

Позивач звернувся з позовом про визнання недійсним договору на забезпечення надання послуг з утримання майна №01/11-4061 від 1 листопада 2012 року. У позові посилається на те, що умови зазначеного договору, який був укладений між ним та відповідачем, йому не були відомими, фактично сторонами не виконувалися, договір було укладено під впливом обману. У зв'язку із цим просив визнати недійсним договір на забезпечення надання послуг з утримання майна №01/11-4061 від 1 листопада 2012 року та стягнути з ДП «Екотепло» ТзОВ «Леополіс Плюс» 30 000 грн. моральної шкоди.

Рішенням Трускавецького міського суду Львівської області від 7 грудня 2017 рокувідмовлено в задоволенні позову.

Рішення суду оскаржив ОСОБА_3 Просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову. Зазначає, що оскаржуване рішення є незаконним, необґрунтованим, прийнятим з порушенням норм матеріального та процесуального права. Стверджує, що договір на забезпечення надання послуг з утримання майна №01/11-4061 від 1 листопада 2012 року є недійсним, оскільки укладений під впливом обману.

Заслухавши суддю-доповідача, представника ОСОБА_2, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги; колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу належить відхилити.

Відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

На підставі ст.ст. 76-81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень належними, допустимими, достовірними та достатніми доказами, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно зі ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; а також питання щодо розподілу судових витрат, допуску рішення до негайного виконання, скасування заходів забезпечення позову.

Встановлено, що позивач ОСОБА_3 є власником приміщення АДРЕСА_1, яке використовувалось як готельний номер.

Відповідно до ч. 3 ст. 319 ЦК України власність зобов'язує.

Згідно із 322 ЦК України зазначено, що власник зобов'язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст. 360 ЦК України співвласник відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності зобов'язаний брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна, у сплаті податків, зборів (обов'язкових платежів), а також нести відповідальність перед третіми особами за зобов'язаннями, пов'язаними із спільним майном.

Встановлено, що 1 листопада 2012 року між ДП «Екотепло» ТзОВ «Леополіс Плюс» та ОСОБА_3 укладено договір №01/11-4061 на забезпечення надання послуг з утримання нерухомого майна.

Згідно ч. 1 ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до ч. 1 ст. 628 ЦК України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погодженні ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно із ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Пунктом 1.1. цього договору передбачалося надання ОСОБА_3 комплексної послуги, що включає: забезпечення надання послуг щодо утримання та поточного ремонту належного йому приміщення АДРЕСА_1; забезпечення постачання до приміщення комунальних послуг, у тому числі теплопостачання, електропостачання, холодне і гаряче водопостачання, водовідведення та ін., шляхом укладення договорів в інтересах замовника з відповідними постачальниками таких послуг; забезпечення надання послуг з утримання та ремонту вищезгаданої будівлі.

Судом встановлено, що умовами цього договору сторони не передбачали фактичного надання чи постачання послуг безпосередньо відповідачем, а лише забезпечення можливості їх постачання у приміщення АДРЕСА_1 відповідними постачальниками комунальних послуг. Позивачем не надано жодного належного та допустимого доказу порушення відповідних умов договору.

Відповідно до ст. 13 ЦК України, цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства.

Пунктом 1.6 договору сторони підтвердили, що на момент його укладення вони мають повну цивільну правоздатність та дієздатність; укладення договору відповідає їх інтересам; волевиявлення на укладення договору є вільним, усвідомленим і відповідає їх внутрішній волі, без впливу обману, помилки або тяжких для сторін обставин; умови договору зрозумілі і відповідають реальній домовленості сторін; цей договір не приховує іншого правочину і спрямований на реальне настання наслідків, які обумовлені договором; у його тексті зафіксовані усі істотні умови, що стосуються предмета договору.

Суд першої інстанції прийшов до вірного висновку, що доводи позивача про наявність обману у діях відповідача при укладенні оскаржуваного договору спростовуються матеріалами справи.

Відповідно до ч. 2 ст. 11 ЦК України, підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, договори та інші правочини.

В силу ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Стаття 203 ЦК України визначає загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину. Відповідно до якої: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Відповідно до ст. 230 ЦК України правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення.

При вчиненні правочину під впливом обману формування волі потерпілого відбувається не вільно, а вимушено, під впливом недобросовісних дій інших осіб, які полягають у навмисному створенні у потерпілого помилкового уявлення про обставини, які мають істотне значення: природи правочину, прав та обов'язків сторін та інше. Встановлення наявності умислу у недобросовісної сторони ввести в оману другу сторону щоб спонукати її до вчинення правочину, є неодмінною умовою кваліфікації недійсності правочину за ст. 230 ЦК України. Відповідно до ч.1 ст. 230 ЦК України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу в оману щодо обставин, які мають істотне значення (природи правочину, прав та обов'язків сторін, властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням) , такий правочин визнається судом недійсним Це означає, що обман має місце, якщо сторона правочину заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину другою стороною, або якщо вона замовчує їх існування.

Ознакою обману є умисел. Угода під впливом обману укладається внаслідок умисних недобросовісних дій іншої сторони, яка створює у потерпілої сторони обманну уяву про обставини, які мають суттєве значення для укладення угоди. Позивач як сторона, що діяла під впливом обману, повинен довести: факт обману, наявність умислу з боку відповідача, наявність суттєвих обставин, відносно яких він був введений в оману. Позивач наявність таких обставин при укладенні оспорюваного договору не довів.

Згідно п. 22 ст.1 Закону України «Про захист прав споживачів» споживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов'язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов'язків найманого працівника; сфера дії цього закону поширюється на відносини між споживачами товарів (крім харчових продуктів, якщо інше прямо не встановлено цим Законом), робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг.

Відповідно до постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду цивільних справ за позовами про захист прав споживачів» № 5 від 12 квітня 1996 року дія закону не поширюється на випадки придбання товарів, користування послугами громадянином для здійснення підприємницької діяльності або підприємствами, установами, організаціями.

Встановлено, що позивач зареєстрований, як фізична особа підприємець. Відповідно до інформації з Державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців одним із видів діяльності, за яким здійснюється підприємницька діяльність позивача є діяльність, яка за кодом КВЕД 68.20 - надання в оренду й експлуатацію власного чи орендованого нерухомого майна.

Здійснення такої діяльності підтверджується укладенням 17 травня 2013 року між позивачем та ТзОВ «Лісова пісня апарт-готель 1» договору доручення на управління майном.

Згідно погоджених умов договору доручення, зокрема п.1.1, ОСОБА_3 передає приміщення-апартаменти АДРЕСА_1, в управління, а ТзОВ «Лісова пісня апарт-готель 1» зобов'язується, діючи як повірений, за плату здійснювати від свого імені управління об'єктом в інтересах установника управління, шляхом його експлуатації в якості готельного номера в складі комплексу апартаментів, та отримання прибутку від такої експлуатації.

Умови договору управління передбачали, що позивач отримує винагороду, в розмірі та на умовах, що визначені цим договором.

Договір на управління містив умови, відповідно до яких ТзОВ «Лісова пісня апарт-готель 1», як управитель приміщення АДРЕСА_1 здійснювало оплату комплексної послуги, що надавалась за договором №01/11-4061 на забезпечення надання послуг з утримання нерухомого майна у приміщенні АДРЕСА_1 на умовах встановлених оскаржуваним договором з утримання нерухомого майна №01/11-4061 від 1 листопада 2012 року.

З матеріалів справи, а саме з довідки ТзОВ «Лісова пісня апарт-готель 1» від 1 червня 2016 року вбачається, що за час дії договору №01/11-4061 доручення на управління майном від 17 травня 2013 року, по нежитловому приміщенню АДРЕСА_1 систематично здійснювалася оплата за надання комплексної послуги, загальна сума яких складає 52 824,25 грн.

Встановлено, що протягом дії цього договору позивач систематично отримував винагороду, за використання в якості готельного номера в складі комплексу апартаментів. Загальна сума такої винагороди становила 79 762, 21 грн.

Згідно п. 1 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду цивільних справ за позовами про захист прав споживачів» №5 від 12 квітня 1996 року на відносини по виготовленню та продажу товарів, виконанню робіт і наданню послуг громадянином, який не є підприємцем, а також на випадки придбання товарів, користування послугами громадянином лише для підприємницької діяльності або підприємствами, установами, організаціями дія цього Закону не поширюється.

Якщо громадянин (покупець, замовник) у правовідносинах виступає як підприємець, або фактично використовував чи мав намір використовувати придбаний товар у підприємницькій діяльності, чи як найманий працівник, то на його відносини з продавцем Закон України «Про захист прав споживачів» не поширюється.

Враховуючи встановлене, суд першої інстанції прийшов до вірного висновку про використання позивачем приміщення АДРЕСА_1 в комерційних цілях, а тому послуги за оскаржуваним договором спрямовані на забезпечення потреб пов'язаних із підприємницькою діяльністю. За таких умов, договір на забезпечення надання послуг з утримання майна №01/11-4061 від 1 листопада 2012 року не регулюється нормами Закону України «Про захист прав споживачів».

Доводи позивача про поширення на взаємовідносини сторін вимог закону «Про захист прав споживачів» не знайшли свого підтвердження, оскільки позивач не є спеціальним суб'єктом на якого поширюються дія зазначеного закону.

Відповідно до ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у звязку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім»ї чи близьких родичів.

Згідно ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.

Відповідно до п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України, від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» у позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується.

Матеріали справи не доведено фактів страждань позивача, їх розміру, не обґрунтовано розрахунок розміру моральної шкоди, що є обов'язковим, тому вимоги в цій частині також задоволенню не підлягають.

На підставі аналізу наявних у справі доказів, суд першої інстанції прийшов до вірного висновку про відмову в позові.

З висновками суду першої інстанції належить погодитися, оскільки ним правильно визначено характер спірних правовідносин та встановлено дійсні обставини справи. Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду.

Підстави для скасування рішення суду відсутні.

Керуючись п.1 ч.1 ст.374, ст.ст. 375, 381-384, 388-391 ЦПК України, колегія суддів,

п о с т а н о в и л а:

Залишити рішення Трускавецького міського суду Львівської області від 7 грудня 2017 року без змін, апеляційну скаргу ОСОБА_3 без задоволення.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття.

Касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня складення повного рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст судового рішення складено 12 червня 2018 року.

Головуючий

Судді