Справа № 184/741/17
Номер провадження 2/184/10/18
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 червня 2018 рокум. Покров

Орджонікідзевський міський суд Дніпропетровської області в складі: головуючого судді Томаш В.І., при секретарі Михайловій Т.В., за участю представника позивача ОСОБА_1, представника відповідача ОСОБА_2, розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Покров цивільну справу за позовом ОСОБА_3, представник позивача за довіреністю ОСОБА_1 до ОСОБА_4, ОСОБА_5 «про визнання права власності на 1/2 частину квартири» та зустрічний позов ОСОБА_5 до ОСОБА_3, в інтересах якого діє по довіреності ОСОБА_1, ОСОБА_4, третя особа приватний нотаріус Покровського міського нотаріального округу Дніпропетровської області ОСОБА_6 «про визначення додаткового строку на прийняття спадщини та про визнання права власності в порядку спадкування на 1/3 частину квартири»,-

ВСТАНОВИВ:

Представник позивача ОСОБА_7 ОСОБА_1 в судовому засіданні вимоги, висловлені в позові позивача, підтримала та просить суд визнати за ОСОБА_7 право власності на ? частину квартири № 4 в житловому будинку № 2 по вул. Л.Чайкіної в м. Покров Дніпропетровської області. Проти уточнених зустрічних позовних вимог ОСОБА_5 заперечувала в повному обсязі та просить відмовити в їх задоволенні.

Представник відповідача ОСОБА_5 ОСОБА_2 в судовому засіданні зустрічну та уточнену позовну заяву ОСОБА_5, підтримав та просить визначити ОСОБА_8 додатковий строк на прийняття спадщини, яка відкрилась після смерті матері - ОСОБА_9, померлої 04.09.2016 року, протягом двох місяців з дня набрання рішенням законної сили; визнати за ОСОБА_5 право власності в порядку спадкування на 1/3 частину квартирі АДРЕСА_1, після смерті його матері - ОСОБА_9, померлої 04.09.2016 року; стягнути солідарно з відповідачів на користь ОСОБА_5 судові витрати по справі. У задоволенні первісного позову ОСОБА_7 до ОСОБА_4, ОСОБА_8 про визнання права власності на ? частину квартири АДРЕСА_2 - відмовити у повному обсязі.

Відповідач ОСОБА_4 в судове засідання не зявилася, але надала до суду письмову заяву про підтримку позовних вимог ОСОБА_7 та незгоду з позовними вимогами ОСОБА_5.

Третя особа ОСОБА_6 в судове засідання не зявилася, але надала до суду письмову заяву про розгляд справи в її відсутність.

Позивач ОСОБА_5 в судовому засіданні свою зустрічну та уточнену позовну заяву підтримав та просить її задовольнити. У задоволенні первісного позову ОСОБА_7 до ОСОБА_4, ОСОБА_8 про визнання права власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_2 (м. Орджонікідзе) просить відмовити у повному обсязі. Пояснив, що в 1999 році приїхали з Росії, купили вказану квартиру, мешкали в ній. ОСОБА_7 співмешканець його матері, мешкає в Росії. Він постійно доглядав за квартирою. Після смерті матері він не звертався до нотаріуса, так як вважав, що ця квартира в будь-якому випадку залишиться йому і його сестрі. Мати померла в Росії в м. Санкт-Петербург. Він з нею не проживав. Він знав про дату її смерті. Він не знав, що треба написати заяву про прийняття спадщини. Квартира йому не належить. В останнє судове засідання не зявився.

В судовому засіданні свідок ОСОБА_10 пояснила, що ОСОБА_7 її син, ОСОБА_9 була її невістка, ОСОБА_8 її син від першого шлюбу. Її син ОСОБА_7 купив в м. Покров квартиру по вул. Л.Чайкіної за гроші від продажу квартири на Півночі. ОСОБА_5 його мати віддала квартиру і будинок, які він продав, гроші витратив, пропив, був судимий за крадіжку. Вона знала, що її невістка ОСОБА_9 померла у вересні 2016 року. ОСОБА_5 до квартири по вул.. Л.Чайкіної ніякого відношення не має і на неї не претендував.

В судовому засіданні свідок ОСОБА_11 пояснила, що вона двоюрідна сестра ОСОБА_7 ОСОБА_5 його син колишньої дружини ОСОБА_9, яка померла в 2016 році. З ОСОБА_7 вона спілкується і на даний час. В 35-му мікрорайоні по вул. Л.Чайкіної її брат з дружиною купили квартиру за гроші від продажу квартири на Півночі, яку отримав ОСОБА_7 Ще у брата був автомобіль. ОСОБА_5 вживав наркотики.

В судовому засіданні свідок ОСОБА_12 пояснила, що ОСОБА_7 вона знає, вони жили на півночі, потім приїхали в м. Покров, купили квартиру в 35-му мікрорайоні по вул. Л.Чайкіної, деякий час мешкали в ній, потім поїхали на Північ, де ОСОБА_9 розійшлась зі своїм чоловіком, потім померла. У ОСОБА_9 є діти ОСОБА_10 і ОСОБА_5.

Суд, вислухавши пояснення представників сторін, позивача ОСОБА_5, свідків ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12, дослідивши матеріали справи і оцінивши їх в сукупності, прийшов до висновку, що заявлені позивачем ОСОБА_7 вимоги, а також зустрічні позовні вимоги ОСОБА_5 необґрунтовані, не знайшли своє підтвердження в судовому засіданні та не підлягають задоволенню в повному обсязі за наступних підстав.

В обґрунтування позовних вимог позивач ОСОБА_7 посилається на те, що 07 вересня 2016 року померла ОСОБА_9, з якою ОСОБА_3 перебував в зареєстрованому шлюбі з 21.08.1987 року і по 10.08.2012 року. 11.08.2012 року їх шлюб був припинений, що підтверджується копією свідоцтва про розірвання шлюбу. Від цього шлюбу у них є двоє дітей: син - ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1 та донька - ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2. Під час шлюбу з ОСОБА_9 позивач з нею на спільні кошти подружжя на ім'я колишньої дружини ОСОБА_9 за договором купівлі - продажу від 27.08.1999 року придбали у спільну сумісну власність подружжя квартиру № 4 в житловому будинку № 2 по вул. Л.Чайкіної в м. Покров (колишній м. Орджонікідзе) Дніпропетровської області загальною площею 61,4 кв. м. і житловою площею 37,8 кв. м. Вказаний договір купівлі - продажу квартири був посвідчений нотаріально, після чого була здійснена державна реєстрація права власності на вказану квартиру на ім'я колишньої дружини КП «МБТІ» в м. Нікополь.

Відповідно до ст. 22 Кодексу про шлюб та сім'ю УРСР, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном.

Таким чином, кожен з них придбав право власності на 1/2 частину вказаної квартири. Вартість вказаної квартири відповідно до висновку фахівця складає 99745,00 грн., відповідно вартість 1/2 її частини складає 49872,50 грн.. До дня своєї смерті ОСОБА_9 не оспорювала прав позивача на вказану квартиру і у нього не було підстав до дня її смерті звертатися до суду за захистом своїх майнових прав на частину вказаної квартири. Після смерті ОСОБА_9 відкрилася спадщина на майно, яке належало їй на праві власності і на яке вона мала право. ОСОБА_9 не залишила заповіту на випадок своєї смерті.

Спадкоємцями першої черги за законом після її смерті є їхні діти, а також її син від іншого шлюбу. Протягом встановленого законом строку донька звернулася з заявою про прийняття спадщини після смерті її матері до приватного нотаріуса Покровського (Орджонікідзевського) нотаріального округу ОСОБА_6, а син звернувся з заявою про відмову від спадщини.

Від іншого спадкоємця за законом ОСОБА_13 ніяких заяв протягом встановленого законом строку для прийняття спадщини не надходило. Крім того, він не проживав разом з померлою матір'ю на час відкриття спадщини і не був зареєстрований разом з нею за однією адресою. Він був і зараз є зареєстрований за іншою адресою.

Позивач змушений звернутися до суду з вказаним позовом внаслідок того, що ОСОБА_14 почав оспорювати його права на ? частину вказаної квартири, а також права інших спадкоємців і фактично здав квартиру в оренду стороннім особам без їхньої згоди та відома.

Відповідно до ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права.

Відповідно до ст. 355 Цивільного кодексу України, майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності.

Відповідно до ст. 368 Цивільного кодексу України, спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сімї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі.

Відповідно до ч. 1 ст. 68 Cімейного кодексу України, розірвання шлюбу не припиняє спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу.

Відповідно до ч. 4 ст. 41 Конституції України, ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до п. 19 постанови Пленуму ВСУ № 11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», - вирішуючи спори про поділ майна подружжя, суди повинні враховувати, що само по собі розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності подружжя на майно, набуте за час шлюбу.

Таким чином, позивач має право на ? частину всього сумісно нажитого майна подружжя, у тому числі на ? частину зазначеної квартири. Позивач змушений звернутися до суду за захистом свого права, яке порушується і не визнається іншими особами.

В обґрунтування зустрічних позовних вимог позивач ОСОБА_5 посилається на те, що 04 вересня 2016 року померла мати ОСОБА_5 - ОСОБА_9, яка мешкала в Росії в м. Санкт-Петербург, про що свідчить копія свідоцтва про смерть та свідоцтво про його народження. ОСОБА_5, як синові, з Росії було направлено урну з прахом його матері для поховання її на цвинтарі в м. Покров (м. Орджонікідзе), оскільки це була її воля за життя, що підтверджується листом ритуальної служби «ІнтерСпецСервіс». Після смерті матері ОСОБА_5 залишилося спадкове майно у вигляді квартири АДРЕСА_3, яку вона придбала за договором купівлі - продажу від 27.08.1999 року, перебуваючи у шлюбі з відповідачем ОСОБА_3, який був в подальшому розірваний між ними 11.08.2012 року.

Як стало відомо ОСОБА_5, від цього шлюбу його мати мала ще двох дітей: ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2. На час смерті мати ОСОБА_5 у шлюбі не перебувала та проживала сама в Росії в м. Санкт-Петербург. За час свого життя і після розлучення 11.08.2012 року зі своїм чоловіком - відповідачем ОСОБА_7, мати ОСОБА_5 мала волю та бажання залишити йому квартиру АДРЕСА_4 (колишнє м. Орджонікідзе). Про такий її намір і материнське бажання свідчить нотаріально засвідчена нотаріусом нотаріального округу міста Нижнєвартовськ, Ханти - Мансийського автономного округу - Югри Тюменської області ОСОБА_15 письмова згода від 16.07.2014 року про його проживання та реєстрацію за місцем проживання в належній їй квартирі АДРЕСА_5 (колишнє м. Орджонікідзе).

Як стало відомо ОСОБА_5 зі слів приватного нотаріуса ОСОБА_6, після смерті його матері спадкоємцями першої черги є її діти, а саме - це він і двоє дітей від другого шлюбу: ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2.

Донька ОСОБА_4 звернулася до приватного нотаріуса Покровського нотаріального округу ОСОБА_6 з заявою прийняття спадщини, а син ОСОБА_7 подав нотаріусу заяву про відмову від спадщини на користь ОСОБА_4.

Після смерті матері та її поховання вітчим ОСОБА_5 - відповідач ОСОБА_3 неодноразово телефонував йому і запевняв в тому, що після поховання матері він може стовідсотково розраховувати на отримання у спадщину квартири АДРЕСА_1, оскільки ні він, ні його діти - ОСОБА_4 і ОСОБА_3 не мають наміру приїжджати до України та оформлювати спадщину на цю квартиру, а воля матері про залишення цієї квартири йому - буде виконана беззаперечно.

ОСОБА_5 фактично проживав в цій квартирі, але без реєстрації свого місця проживання за цією адресою, оскільки був впевнений, що це він зможе зробити у будь - який час, тому що мав письмову згоду матері, як власника, мав запевнення від вітчима та і робота його пов'язана з тривалими відрядженнями та ризиком для життя, так як він працює ще і висотником на будівництві багатоповерхових будинків.

В перших числах березня 2017 року ОСОБА_5 прийшов особисто до приватного нотаріуса Покровського нотаріального округу ОСОБА_6 з проханням прийняти від нього заяву про прийняття спадщини після смерті його матері, але нотаріус ОСОБА_6 йому повідомила, що він вже пропустив шестимісячний строк і йому потрібно домовлятися з іншими спадкоємцями, які вже подали заяви про прийняття спадщини або звертатися до суду.

Після цього у телефонній розмові вітчим - ОСОБА_3 повідомив ОСОБА_5, щоб він звільнив квартиру, оскільки не має на неї жодних прав і він разом із своїми дітьми має намір її успадкувати та в подальшому продати, для чого уповноважив довіреністю в м. Покрові відповідних представників, які нібито вирішать всі питання на будь - якому рівні.

Зрозумівши зі слів вітчима - ОСОБА_3, що він має намір позбавити ОСОБА_5 його законної частки у спадковому майні, він все ж таки 16 червня 2017 року переконав приватного нотаріуса Покровського нотаріального округу ОСОБА_6 прийняти видачу йому свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті рідної матері ОСОБА_9.

Проте, 16 червня 2017 року нотаріус відмовила ОСОБА_5 у видачі свідоцтва, вказавши на те, що він не подав заяву про прийняття спадщини у передбачений законом строк і не надав доказів сумісного проживання з померлою за однією адресою.

Але ОСОБА_5 вважає, що строк ним пропущено з поважних причин, а проживати за однією адресою з померлою матір'ю він не міг фактично, оскільки вона останні роки мешкала в Росії в м. Санкт-Петербург та там і померла, а він фактично постійно проживав у ІНФОРМАЦІЯ_3, маючи на це право та волю матері, яку вона висловила у нотаріально засвідченій нотаріусом нотаріального округу м. Нижнєвартовськ, Ханти - Мансийського автономного округу - Югри Тюменської області ОСОБА_15 письмовій згоді від 16.07.2014 року про його проживання та реєстрацію за місцем проживання в належній їй квартирі АДРЕСА_6 в м. (колишнє м. Орджонікідзе).

ОСОБА_5 до останнього дня мав намір та бажання прийняти спадщину після смерті своєї матері, але спочатку цього не робив з причин запевнень відповідача у залишенні йому квартирі, а потім з причин його тривалої хвороби та відряджень.

В силу ст. 1217 ЦК України, спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Статтею 1218 ЦК України передбачено, що до складу спадщини входять усі права та обовязки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Відповідно до ч. 1 ст. 1269 Цивільного кодексу України, спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, має подати до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини.

З урахуванням наведеного, якщо спадкоємець пропустив шестимісячний строк для подання заяви про прийняття спадщини із поважних причин, закон гарантує йому право на звернення до суду з позовом про визначення додаткового строку на подання такої заяви.

При дослідженні питання поважності причини пропуску ОСОБА_5 строку для прийняття спадщини та необхідність його поновлення, він просить врахувати ту обставину, що все ж таки звертався до приватного нотаріуса ОСОБА_6 з заявою про прийняття спадщини, але вона йому відмовила в її прийнятті, проте письмової відмови не надала.

Крім того, на протязі шести місяців після смерті матері, яку ОСОБА_5 самостійно ховав у рідному місці, у нього були об'єктивні труднощі, які виникали під час його хвороби та тривалих відрядженнях, що унеможливлювало завчасно подати заяву про прийняття спадщини до приватного нотаріуса Покровського нотаріального округу Дніпропетровської області.

В силу ст. 1261 Цивільного кодексу України, він є спадкоємцем першої черги, а тому вважає, що його частка у спадковому майні після смерті його матері повинна складати ? частини квартирі АДРЕСА_7.

Разом з цим, ОСОБА_5 категорично заперечує проти первісного позову ОСОБА_7 про визнання за ним права власності на ? частину квартири, оскільки ОСОБА_7 ніколи в цій квартирі не проживав, не знай майже, де вона знаходиться, а тим паче ніколи спільних зусиль в її придбанні не докладав, а тому не має правових підстав для набуття ним права на 1/2 частину квартири з причин відсутності належних та допустимих доказів в обґрунтування своїх позовних вимог, як того вимагають приписи ст. 59-61 ЦПК України.

ОСОБА_5 вважає, що задоволення первісного позову стане нічим іншим, як безпідставне позбавлення його права на належну йому частку у спадковому майні, як спадкоємця першої черги, який поховав свою матір, воля якої була направлена на забезпечення його спадковим майном, що в контексті практики Європейського суду з прав людини та загальних засад цивільного законодавства України, визначених у п. 6 ст. 3 ЦК України, буде вважатися порушенням принципів справедливості, добросовісності та розумності, а також ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, яка гарантує кожному право на справедливий розгляд справи безстороннім судом.

З доводами позивачів ОСОБА_7 та ОСОБА_5, а також їх представників, викладених в позовній заяві і в зустрічній позовній заяві та в судовому засіданні суд погодитись не може, оскільки вони є безпідставними, недоведеними та не підтверджені належними та допустимими доказами по справі.

Відповідно до вимог ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановленим цим Кодексом. Відповідно до вимог ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненнями особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Але вказані вимоги закону позивачами та їх представниками не були виконані і всупереч вимогам ст. ст. 12, 76 ЦПК України позивачами та їх представниками не були доведені ті обставини, на які вони посилаються, як на підставу своїх вимог виходячи з наступного.

В судовому засіданні встановлено, що 07 вересня 2016 року померла ОСОБА_9, з якою позивач ОСОБА_3 перебував в зареєстрованому шлюбі з 21.08.1987 року і по 10.08.2012 року. Від цього шлюбу у них є двоє дітей: син - ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1 та донька - ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2, а також у ОСОБА_9 є син від першого шлюбу ОСОБА_5.

Після смерті ОСОБА_9 відкрилася спадщина на квартиру № 4 в житловому будинку № 2 по вул. Л.Чайкіної в м. Покров Дніпропетровської області загальною площею 61,4 кв. м. і житловою площею 37,8 кв. м..

Спадкоємцями першої черги за законом є їхні діти ОСОБА_4, ОСОБА_7 та ОСОБА_5. Протягом встановленого законом строку донька ОСОБА_4 звернулася з заявою про прийняття спадщини після смерті її матері до приватного нотаріуса Покровського нотаріального округу ОСОБА_6, а син ОСОБА_7 звернувся з заявою про відмову від спадщини. Вказану спадщину діти не оформили у встановленому законом порядку.

Відповідно до ч. 5 ст. 1268 Цивільного кодексу України, незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.

Відповідно до частини 1 статті 1296 Цивільного кодексу України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину.

Частиною 1 статті 1298 Цивільного кодексу України передбачено, що свідоцтво про право на спадщину видається спадкоємцям після закінчення шести місяців з часу відкриття спадщини.

Як встановлено судом, ні ОСОБА_7 ні ОСОБА_5 протягом встановленого законом строку не зверталися до нотаріуса з заявою про прийняття спадщини.

Дослідженими в судовому засіданні письмовими доказами, зокрема наданими матеріалами спадкової справи встановлено, що представник ОСОБА_7 ОСОБА_1 в його інтересах лише 10 березня 2017 року звернулася до приватного нотаріуса Покровського нотаріального округу ОСОБА_6 з заявою про прийняття спадщини, що залишилася після смерті ОСОБА_9.

Окрім того, лише 14 червня 2017 року ОСОБА_5 звернувся до приватного нотаріуса Покровського нотаріального округу ОСОБА_6 з заявою про прийняття спадщини, що залишилася після смерті ОСОБА_9.

Пунктом 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» роз'яснено, що свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розгляду не підлягають.

Відповідно до статті 67 Закону України «Про нотаріат» свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою всіх спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, встановленому цивільним законодавством.

Пунктом 4.14 глави 10 розділу 11 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України № 296/5 від 22 лютого 2012 року визначено, що при видачі свідоцтва про право на спадщину нотаріус обов'язково перевіряє: факт смерті спадкодавця, час і місце відкриття спадщини, наявність підстав для закликання до спадкоємства, якщо має місце спадкування за законом, прийняття спадкоємцем спадщини у встановлений законом спосіб, склад спадкового майна, на яке видається свідоцтво про право на спадщину. На підтвердження цих обставин від спадкоємців витребовуються документи, які підтверджують вказані факти.

Якщо нотаріусом обґрунтовано відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, виникає цивільно-правовий спір, що підлягає розглядові у позовному провадженні.

Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку.

Відповідно до Узагальнення від 16.05.2013 р. № 24-753/0/4-13 Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ зазначено, що главою 86 ЦК, а також спеціальним законодавством, зокрема, Законом України "Про нотаріат", підзаконними нормативними актами, визначено нотаріальний порядок оформлення права на спадщину, що відповідає встановленій законодавством сукупності функцій притаманній юрисдикційній діяльності судів та нотаріусів. Це знайшло також підтвердження у п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 "Про судову практику в справах про спадкування" . Отже, у разі якщо відсутність умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину не підтверджена належними доказами, а саме відмовою нотаріуса у видачі свідоцтва про право на спадщину, це може бути підставою для відмови у позові.

Судом встановлено, що ні представник ОСОБА_7 ОСОБА_1 ні ОСОБА_5 не отримали від приватного нотаріуса Покровського нотаріального округу ОСОБА_6 будь якої відмови у видачі свідоцтва про право власності на спадщину, що залишилася після смерті ОСОБА_9 та передчасно та безпідставно звернулися до суду з дійсним позовом.

В судовому засіданні сторони не надали суду достовірні докази, які б беззаперечно свідчили про те, що вони отримали відмову нотаріуса у видачі свідоцтва про право власності. А тому, відповідно до ст.ст. 12, 76 ЦПК України, вказані вище позивачами обставини суд вважає недоведеними і не підтвердженими доказами.

Також в судовому засіданні та відповідно до наданої нотаріусом спадкової справи встановлено, що жодних постанов про відмову в оформлені права на спадщину, нотаріусом не видавалася.

Відповідно до частини 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Суд вважає, що законні права та інтереси позивача та відповідача по справі порушені не були, що позбавляє їх законного права на звернення до суду з дійсним позовом.

Таким чином суд прийшов до висновку, що заявлені позивачами та їх представниками позовні вимоги цілком є необґрунтованими, безпідставними, недоведеними, ґрунтуються на доказах, наданих позивачами та які не відповідають дійсності та обставинам справи і є недостовірними і спростовуються матеріалами справи в їх сукупності.

Щодо зустрічних позовних вимог ОСОБА_5 окрім однієї та головної вищевказаної підстави для відмови в задоволенні позовних вимог суд звертає увагу на те, що позивачем ОСОБА_5 не надано до суду жодних доказів, які б свідчили про важливість пропуску встановленого законом строку для прийняття спадщини, що залишилася після смерті ОСОБА_9, а вирішити вимоги щодо визнання за ним права власності без вирішення питання щодо надання додаткового строку є взагалі передчасним та безпідставним.

За таких обставин суд, вважає необхідним відмовити в задоволенні позовних вимог ОСОБА_7 та зустрічних позовних вимог ОСОБА_5.

Керуючись ст. ст. 15, 16, 355, 368, 1216-1218, 1261, 1269, 1270, 1272 Цивільного кодексу України, ст. ст. 60, 63, 68, 69, 70, 71 Сімейного кодексу України, ст. ст. 12, 13, 76, 81, 141, 259 263 Цивільного процесуального кодексу України, суд,-

ВИРІШИВ:

Відмовити в задоволенні позовних вимог ОСОБА_3, представник позивача за довіреністю ОСОБА_1 до ОСОБА_4, ОСОБА_5 «про визнання права власності на 1/2 частину квартири».

Відмовити в задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_5 до ОСОБА_3, в інтересах якого діє по довіреності ОСОБА_1, ОСОБА_4, третя особа приватний нотаріус Покровського міського нотаріального округу Дніпропетровської області ОСОБА_6 «про визначення додаткового строку на прийняття спадщини та про визнання права власності в порядку спадкування на 1/3 частину квартири».

Рішення може бути оскаржене через Орджонікідзевський міський суд Дніпропетровської області до Апеляційного суду Дніпропетровської області шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Дата виготовлення повного тексту рішення 15 червня 2018 року.

Суддя Орджонікідзевського міського суду ОСОБА_16