Постанова

Іменем України

06 червня 2018 року

м. Київ

справа №299/540/15-ц

провадження №61-21611св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у складі:

головуючого - Висоцької В. С. (суддя - доповідач),

суддів: Мартєва С. Ю., Пророка В. В., Фаловської І. М., Штелик С. П.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1,

представник позивача - ОСОБА_2,

відповідач - публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»,

представники відповідача: ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення апеляційного суду Закарпатської області від 10 листопада 2016 року у складі колегії суддів: Куцина М. М., Собослоя Г. Г., Панька В. Ф.,

ВСТАНОВИВ :

У лютому 2015 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ «ПриватБанк», банк), в якому просила стягнути з відповідача на свою користь 76 933 грн, які складаються з 66 000 грн депозитного вкладу та 16% відсотків за користування вкладом в період з 28 березня 2014 року по 13 лютого 2015 року, що складає 9258 грн, та 3% річних у розмірі 1735 грн, а також витрати на правову допомогу в розмірі 3 000 грн.

Позов мотивовано тим, що 27 вересня 2013 року між позивачем та ПАТ «ПриватБанк» у Кримському регіональному управлінні банку в м. Роздольне укладено договір банківського вкладу «Депозит Плюс» про залучення внеску на депозитний рахунок на термін 6 місяців у розмірі 66 000 грн із нарахуванням процентної ставки у розмірі 16 % річних, які нараховуються щомісячно, та 2 % річних відповідно до додаткової угоди, які зараховуються на бонусний рахунок «Бонус Плюс».

15 січня 2015 року позивач звернулася до банку з заявою про видачу вкладу та після закінчення строку дії договору банк не повернув їй кошти за договором з нарахованими відсотками, у зв'язку з чим, вона звернулася до суду про їх стягнення в примусовому порядку.

Справа розглядалась судами неодноразово.

Рішенням Виноградівського районного суду Закарпатської області від 09 липня 2015 року позов задоволено.

Стягнуто з ПАТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 76 933 грн, із яких: 66 000 грн - сума вкладу; 9 258 грн - проценти за користування вкладом; 1 735 грн - 3 % річних, а також 3000 грн витрат на правову допомогу.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивачем доведено обставини про відкриття депозитного рахунку у відповідача та відмови останнього повернути передані банку кошти, у зв'язку із чим позовні вимоги про стягнення суми вкладу, процентів за користування депозитними коштами та 3 % річних ґрунтуються на договорі та встановлених у суді фактах.

Рішенням апеляційного суду Закарпатської області від 27 жовтня 2015 року рішення Виноградівського районного суду Закарпатської області від 09 липня 2015 року змінено, відмовлено у задоволенні вимог ОСОБА_1 про стягнення з ПАТ КБ «ПриватБанк» на її користь витрат на правову допомогу. В іншій частині рішення залишено без змін.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 15 червня 2016 року касаційну скаргу ПАТ «ПриватБанк» задоволено частково. Рішення апеляційного суду скасовано з направленням справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

За результатами нового апеляційного розгляду, рішенням апеляційного суду Закарпатської області від 10 листопада 2016 року апеляційну скаргу ПАТ «ПриватБанк» задоволено. Рішення суду першої інстанції скасовано, у задоволенні позову відмовлено.

Рішення апеляційного суду мотивовано тим, що на підтвердження факту укладання між сторонами спірної угоди та внесення позивачем на депозит коштів була надана заява від 27 вересня 2013 року про відкриття банківського вкладу та додаткова угода до договору, і суд першої інстанції визнав ці зазначені письмові докази належними та допустимими. Разом з тим, подані позивачем письмові докази не відповідають вимогам належності і допустимості доказів, оскільки на цих документах відсутня печатка банківської установи. Позивачем не було надано для огляду оригіналу договору банківського вкладу та квитанції або інших документів, які б підтверджували факт внесення ним грошових коштів до банку.

У касаційній скарзі, поданій у березні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_1, не погоджуючись з рішенням апеляційного суду та посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права просить скасувати ухвалене ним рішення із залишенням в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що апеляційний суд не дав належної оцінки доказам, які є в матеріалах цивільної справи, зокрема, позивачем було надано оригінал договору депозитного вкладу - заява від 27 вересня 2013 року на вклад «ДЕПОЗИТ ПЛЮС» у відділенні Раздольне по вулиці Леніна в Криму. В цьому договорі зазначено права та обов'язки сторін по справі та з нього вбачається, що позивач на рахунок банку перерахувала кошти з іншого рахунку в сумі 66 000 гривень. Те, що заява від 27 вересня 2013 року є депозитним договором підтверджується додатковою угодою до договору від 27 вересня 2013 року.

В суді першої інстанції позивачем було надано платіжну картку «Приватбанку «Бонус Плюс» та оригінал квитанції, в якій зазначено, що станом на червень 2015 року на карточці «Бонус Плюс» по даному договору залишилось 72 гривні.

З наведеного вбачається, що позивач перерахувала кошти на депозитний вклад в розмірі 66000 грн, оскільки сторона договору - ПАТ «ПриватБанк» за користування цим вкладом перераховувала позивачу на бонусний рахунок 2 % річних від вкладу. Дії відповідача по обслуговуванню бонусного рахунку позивача є схваленням та визнанням ПАТ КБ «ПриватБанк» укладення та виконання умов депозитного договору ОСОБА_1

Інші учасники судового процесу не скористалися своїм правом на подання до суду відзиву на касаційну скаргу.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 31 серпня 2017 року справу призначено до судового розгляду.

15 грудня 2017 року набув чинності Закон України від 3 жовтня 2017 року

№ 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального

кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів».

Відповідно до підпункту 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення

змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

За змістом частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною першою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Касаційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Суд установив, що 27 вересня 2013 року між ОСОБА_1 та ПАТ «ПриватБанк» у Кримському регіональному управлінні банку в м. Роздольне було укладено договір банківського вкладу «Депозит Плюс» про залучення внеску на депозитний рахунок на термін 6 місяців у розмірі 66 000 грн із нарахуванням процентної ставки у розмірі 16 % річних, які нараховуються щомісячно, та 2 % річних відповідно до додаткової угоди, які зараховуються на бонусний рахунок «Бонус Плюс».

На підтвердження факту укладення між сторонами спірної угоди та внесення позивачем на депозит коштів позивачем в процесі розгляду справи була надана заява від 27 вересня 2013 року про відкриття банківського вкладу та додаткова угода до договору, і суд першої інстанції визнав ці зазначені письмові докази належними та допустимими.

Відповідно до частини першої статті 1058 ЦК України за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов'язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором.

Згідно з частиною першою статті 1060 ЦК України договір банківського вкладу укладається на умовах видачі вкладу на першу вимогу (вклад на вимогу) або на умовах повернення вкладу зі спливом встановленого договором строку (строковий вклад).

Договір банківського вкладу є реальним, оплатним договором і вважається укладеним з моменту прийняття банком від вкладника або третьої особи на користь вкладника грошової суми (вкладу).

Положення статті 1059 ЦК України врегульовують питання форми банківського вкладу та наслідки недодержання письмової форми договору. Так, за змістом цієї статті договір банківського вкладу укладається у письмовій формі. Письмова форма договору банківського вкладу вважається додержаною, якщо внесення грошової суми підтверджено договором банківського вкладу з видачею ощадної книжки або сертифіката чи іншого документа, що відповідає вимогам, встановленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) та звичаями ділового обороту. У разі недодержання письмової форми договору банківського вкладу цей договір є нікчемним.

Аналіз норми статті 1059 ЦК України, пункту 1.4 Положення про порядок здійснення банками України вкладних (депозитних) операцій з юридичними та фізичними особами, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 3 грудня 2003 року № 516, пунктів 1.8, 1.10 Інструкції про порядок відкриття, використання і закриття рахунків у національній та іноземних валютах, затвердженої постановою Правління Національного банку України від 12 листопада 2003 року № 492, пункту 2.9 глави 2 розділу ІV Інструкції про ведення касових операцій банками в Україні, затвердженої постановою Правління Національного банку України від 1 червня 2011 року № 174, дає підстави для висновку, що письмова форма договору банківського вкладу вважається дотриманою, якщо внесення грошової суми на вкладний (депозитний) рахунок вкладника підтверджено договором банківського вкладу з видачею ощадної книжки або іншого документа, що відповідає вимогам, установленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) і звичаями ділового обороту. Зокрема, такий документ повинен містити: найменування банку, який здійснив касову операцію, дату здійснення касової операції (у разі здійснення касової операції в післяопераційний час - час виконання операції), а також підпис працівника банку, який прийняв готівку, та відбиток печатки (штампа) або електронний підпис працівника банку, засвідчений електронним підписом системи автоматизації банку.

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_1, суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку про те, що позивач не довів належними та допустимими доказами факту укладення договору банківського вкладу, який укладений у Кримському регіональному відділенні в м. Роздольне АР Крим, що є його процесуальним обов'язком в силу статей 10, 60 ЦПК України (2004 року), оскільки надані нею заява від 27 вересня 2013 року з проханням оформити банківський вклад та додаткова угода до договору не містять печатки банківської установи та не підтверджують факт внесення на депозит коштів. При цьому, оригінал договору банківського вкладу та квитанція або інший документ, що є підтвердженням внесення позивачем грошових коштів у матеріалах справи відсутні, позивачем не надавались та судами попередніх інстанцій не досліджувались.

Апеляційний суд правильно застосував положення частини першої статті 1058, частини першої статті 1059 ЦК України, пункту 1.4 Положення про порядок здійснення банками України вкладних (депозитних) операцій з юридичними і фізичними особами, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 3 грудня 2003 року № 516, Інструкцію про порядок відкриття, використання і закриття рахунків у національній та іноземних валютах, затвердженої постановою Правління Національного банку України від 12 листопада 2003 року № 492 та зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 17 грудня 2003 року за № 1172/8493, Інструкцію про ведення касових операцій банками в Україні, затвердженої постановою Правління Національного банку України від 1 червня 2011 року № 174, у зв'язку із чим, за відсутності документально підтвердженого факту внесення позивачем грошових коштів на депозитний рахунок, обґрунтовано відмовив у задоволенні позову.

У цій справі позивач не довів, що між сторонами було в належній, визначеній законом письмовій формі укладено договір банківського вкладу.

Колегія суддів перевірила доводи касаційної скарги на предмет законності судового рішення виключно в межах які безпосередньо стосуються правильності застосування місцевим та апеляційним судом норм матеріального і дотримання норм процесуального права, у зв'язку із чим, не вдається до аналізу і перевірки інших доводів, які за своїм змістом зводяться до переоцінки доказів та встановлення обставин, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

Згідно статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене, колегія суддів на підставі статті 410 ЦПК України залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення суду апеляційної інстанції - без змін.

Керуючись статтями 400, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ :

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення апеляційного суду Закарпатської області від 10 листопада 2016 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий В. С. Висоцька

Судді С. Ю. Мартєв

В.В. Пророк

І. М. Фаловська

С. П. Штелик