Постанова

Іменем України

30 травня 2018 року

м. Київ

справа № 441/1224/15-ц

провадження № 61-7994св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А.,

суддів: Карпенко С. О., Погрібного С. О.,

Ступак О. В. (суддя-доповідач), Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_3,

відповідачі: ОСОБА_4, ОСОБА_5,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Апеляційного суду Львівської області від 04 жовтня 2016 року у складі колегії суддів: Шумська Н. Л., Цяцяк Р. П., Шандра М. М.,

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2015 року ОСОБА_3 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про визнання права власності на ? частини житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами як частку у спільній сумісній власності колишнього подружжя.

Свої позовні вимоги позивач обґрунтовувала тим, що 21 лютого 1963 року між нею та ОСОБА_6 укладено шлюб, який розірвано рішенням суду від 25 серпня 1993 року. Перебуваючи у шлюбі, вони спільно із чоловіком побудували будинок по АДРЕСА_1. ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_6 помер. Спадкоємцями його майна є відповідачі, які мають право спадкувати лише ? частини спірного житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами, оскільки інша ? частини цього будинковолодіння є її власністю як частка у спільній сумісній власності подружжя. Проте ОСОБА_5 не визнає указаний факт, у зв'язку з чим вона змушена звернутися до суду із цим позовом.

Посилаючись на викладене, позивач просила визнати за нею право власності на ? частини житлового будинку з надвірними будівлями і спорудами за адресою: АДРЕСА_1, як частку у спільній сумісній власності подружжя на підставі статей 22, 28 Кодексу про шлюб та сім'ю України (далі - КпШС України), статей 368, 369, 370 ЦК України.

ОСОБА_5 позов не визнав та пояснив суду, що позивач пропустила строк позовної давності для звернення до суду із цим позовом, оскільки шлюб між нею та ОСОБА_6 було розірвано 25 серпня 1993 року. Крім того, позивач виписана зі спірного будинку 10 березня 1994 року, та в подальшому неодноразово одружувалась та створювала нові сім'ї.

Рішенням Городоцького районного суду Львівської області від 24 грудня 2015 року позов ОСОБА_3 задоволено. Визнано за ОСОБА_3 право власності на ? частини житлового будинку АДРЕСА_1, як частку у спільній сумісній власності колишнього подружжя. Вирішено питання судових витрат.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив із того, що позивач має право на ? частини спірного домоволодіння, оскільки надано беззаперечні докази, що будинок був збудований під час перебування позивача та ОСОБА_6 у шлюбі. При цьому суд вказав на те, що позивачем не пропущено строк позовної давності, оскільки про своє порушене право ОСОБА_3 дізналася після того, як відповідачі виявили бажання прийняти спадщину після смерті ОСОБА_6

Рішенням Апеляційного суду Львівської області від 04 жовтня 2016 року рішення Городоцького районного суду Львівської області від 24 грудня 2015 року скасовано та ухвалено нове рішення про відмову в задоволенні позову ОСОБА_3

Указане рішення мотивоване тим, що позивач пропустила строк позовної давності для звернення до суду із позовом про поділ спільного майна подружжя, оскільки шлюб було розірвано у 1993 році та зареєстровано розірвання шлюбу у передбаченому законом порядку, тому на підставі статті 29 КпШС України позивач втратила у 1996 році право судового захисту. Звернувшись із позовом до суду у серпні 2015 року, ОСОБА_3 належних підстав для поновлення пропущеного строку (понад 19 років) не навела.

У грудні 2016 рокуОСОБА_3 подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу на рішення Апеляційного суду Львівської області від 04 жовтня 2016 року, в якій просила скасувати зазначене судове рішення та залишити в силі рішення суду першої інстанції, обґрунтовуючи свої вимоги порушенням судом апеляційної інстанції норм процесуального права та неправильним застосування норм матеріального права. Вказувала на те, що після розірвання шлюбу в 1993 році вона не вимагала виділення своєї частки у нерухомості, оскільки її права на частку спірного домоволодіння ніким не порушувалися, зокрема ОСОБА_6 до дня його смерті. Крім того, у своїй позовній заяві вона просила визнати за нею право власності на майно, а не про поділ майна подружжя.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 26 січня 2017 року відкрито касаційне провадження в указаній справі.

У березні 2017 ОСОБА_5 подав до суду свої заперечення на касаційну скаргу, зазначив, що суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку про те, що ОСОБА_3 пропустила строк позовної давності, оскільки правовідносини сторін виникли з приводу поділу спільного майна подружжя. Стаття 29 КпШС України є імперативною нормою, і її незастосування є порушенням норм матеріального права. Позивач намагається у незаконний спосіб, із пропущенням строку позовної давності, заволодіти майном колишнього чоловіка ОСОБА_6

Ухвалою від 13 квітня 2017 року справу призначено до судового розгляду.

15 грудня 2017 року набув чинності Закон України від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», за яким судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 ЦПК України).

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У лютому 2018 року Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ зазначену справу передано до Верховного Суду.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

За правилами статті 413 ЦПК України суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню.

Судом установлено, що ОСОБА_3 та ОСОБА_6 перебували у зареєстрованому шлюбі з 23 лютого 1963 pоку, що підтверджується копією витягу з державного реєстру актів цивільного стану громадян про шлюб. У шлюбі народилися діти, які є відповідачами у справі.

Рішення Городоцького районного суду Львівської області від 25 серпня 1993 року шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_6 розірвано.

Під час перебування у шлюбі ОСОБА_6 виділено земельну ділянку по АДРЕСА_1 під забудову житлового будинку, що підтверджується копією будинкової книги, копією технічного паспорта, рішенням виконкому Городоцької міської ради депутатів трудящих, актом про закінчення будівництва і введення в експлуатацію від 05 травня 1970 pоку, реєстраційним посвідченням, довідкою виконкому Городоцької міської ради Львівської області від 11 жовтня 2012 року № 3837, рішенням Городоцької міської ради від 14 квітня 1959 pоку № 8.

Перебуваючи в шлюбі з позивачем, ОСОБА_6 розпочав та закінчив будівництво житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1, а 14 травня 1973 року отримав реєстраційне свідоцтво на цей житловий будинок.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_6 помер.

Згідно з частиною першою статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи.

Відповідно до статті 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом'якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов'язків, що виникли з моменту набрання ним чинності. Визнання закону таким, що втратив чинність, припиняє його дію в повному обсязі.

З огляду на вищезазначені норми, у цій справі повинні застосовуватись положення актів цивільного законодавства, чинні на момент виникнення спірних правовідносин, а саме КпШС України.

Відповідно до статті 22 КпШС України, який був чинним до 01 січня 2004 року, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном.

Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку.

Згідно зі статтею 28 КпШС України в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. В окремих випадках суд може відступити від рівності часток подружжя, враховуючи інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу.

Суд може визнати майно, нажите кожним з подружжям під час їх роздільного проживання при фактичному припиненні шлюбу, власністю кожного з них.

Якщо між подружжям не досягнуто згоди про спосіб поділу спільного майна, то за позовом подружжя або одного з них суд може постановити рішення: про поділ майна в натурі, якщо це можливо без шкоди для його господарського призначення; про розподіл речей між подружжям з урахуванням їх вартості та частки кожного з подружжя в спільному майні; про присудження майна в натурі одному з подружжя, з покладенням на нього обов'язку компенсувати другому з подружжя його частку грішми. При цьому суд також бере до уваги інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу (частина перша статті 29 КпШС України).

На момент закінчення будівництва спірного домоволодіння діяли норми КпШС України, відповідно до частини першої статті 22 якого майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен із подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. З огляду на зазначене, правильним є висновок суду першої інстанції про те, що спірне домоволодіння є об'єктом спільної сумісної власності подружжя, оскільки його збудовано у шлюбі.

Згідно зі статтею 76 ЦК УРСР перебіг строку позовної давності починається з дня виникнення права на позов. Право на позов виникає з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права. Аналогічним чином питання початку перебігу позовної давності визначені і в статті 261 ЦК України, згідно з якою перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або особу, яка його порушила.

Частиною третьою статті 29 КпШС України передбачалося, що для вимоги про поділ майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, встановлюється трирічний строк позовної давності. Згідно зі статтею 11 КпШС України у тих випадках, коли для окремих вимог встановлено строк позовної давності, він обчислюється, якщо інше не встановлено законом, з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права. Аналогічний порядок обчислення перебігу позовної давності визначено й частиною другою статті 72 СК України.

Отже, вирішуючи питання перебігу позовної давності за вимогами про поділ спільного майна подружжя, суди мають врахувати, що при визначенні початку перебігу позовної давності необхідно виходити не з часу, коли сторони розірвали шлюб, а з часу, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого майнового права, оскільки сам по собі факт припинення шлюбу не свідчить про порушення права власності одного із подружжя. Неподання позову про поділ майна, у тому числі до спливу трьох років з дня розірвання шлюбу, за відсутності доказів, які б підтверджували заперечення права одного з подружжя на набуте у період шлюбу майно, зареєстроване за іншим подружжям, не може свідчити про порушення права і вказувати на початок перебігу позовної давності.

Проте суд апеляційної інстанції дійшовши помилково висновку про те, що перебіг строку позовної давності почався з часу розірвання між ОСОБА_3 та ОСОБА_6 шлюбу, не врахував при цьому положення закону щодо початку перебігу строку позовної давності, згідно з яким його перебіг починається з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права, а не з часу розірвання шлюбу.

Разом з тим суд першої інстанції, задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_3, дійшов правильного висновку про те, що трирічний строк позовної давності для вимог про поділ майна, що є спільною сумісною власністю подружжя, застосовується, коли ці вимоги заявлені після розірвання шлюбу, і обчислюється починаючи з дня, коли один із подружжя дізнався або повинен був дізнатися про порушення його права на це майно після розірвання шлюбу.

Враховуючи зазначене, рішення суду апеляційної інстанції підлягає скасуванню.

Рішення суду першої інстанції відповідає вимогам закону і матеріалам справи, тому підстави для його зміни або скасування відсутні.

Розглядаючи зазначений позов, суд першої інстанції повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку згідно зі статтями 57-60, 212 ЦПК України 2004 року, правильно встановив обставини справи, у результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Таким чином, оскільки судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону, то рішення апеляційного суду підлягає скасуванню із залишенням рішення суду першої інстанції в силі з підстав, передбачених статтею 413 ЦПК України.

Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Отже, з ОСОБА_4 та ОСОБА_5 на користь ОСОБА_3 підлягає стягненню судовий збір за подання касаційної скарги по 330 грн 72 коп із кожного.

Керуючись статтями 409, 413, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення Апеляційного суду Львівської області від 04 жовтня 2016 року скасувати, рішення Городоцького районного суду Львівської області від 24 грудня 2015 року залишити в силі.

Стягнути з ОСОБА_4 та ОСОБА_5 на користь ОСОБА_3 судовий збір за подання касаційної скарги по 330 грн 72 коп. із кожного.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. А. Стрільчук

Судді: С. О. Карпенко

С.О. Погрібний

О.В. Ступак

Г.І. Усик