Постанова

Іменем України

21 червня 2018 року

м. Київ

справа № 377/423/17

провадження № 61-3472св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Фаловської І. М. (суддя-доповідач), Висоцької В. С., Пророка В. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» на рішення Славутицького міського суду Київської області від 20 липня 2017 року в складі судді Малишенко Т. О. та ухвалу апеляційного суду Київської області від 03 жовтня 2017 року в складі колегії суддів: Іванової І. В., Сліпченка О. І., Таргоній Д. О.,

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У травні 2017 року ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом до публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») про стягнення коштів за депозитним договором.

Позовна заява мотивована тим, що 20 грудня 2013 року між сторонами укладено депозитний договір, відповідно до умов якого позивач розмістила на рахунках відповідача 17 000 грн на шість місяців до 20 червня 2014 року, ставка на депозит складає 18 % річних, яка у подальшому збільшена на 2 % річних, тобто всього - 20 % річних. 09 березня 2017 року ОСОБА_4 звернулася до ПАТ КБ «ПриватБанк» із заявою про розірвання вказаного договору, повернення коштів та нарахованих відсотків за користування її коштами. Однак відповідач після отримання 17 березня 2017 року вказаної заяви, ніякої відповіді не надав.

На підставі викладеного, ОСОБА_4 просила стягнути з ПАТ КБ «ПриватБанк» суму депозитного вкладу та нараховані відсотки за депозитним договором від 20 грудня 2013 року в розмірі 17 000 грн.

Рішенням Славутицького міського суду Київської області від 20 липня 2017 року позов задоволено. Стягнуто з ПАТ КБ «ПриватБанк» суму депозитного вкладу та нараховані відсотки за депозитним договором від 20 грудня 2013 року в розмірі 17 000 грн та судовий збір у розмірі 1 600 гривень.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що між сторонами укладено депозитний договір, позивачем передано відповідачу кошти на виконання умов цього правочину, проте банк безпідставно відмовляються повернути суму вкладу та нараховані відсотки.

Ухвалою апеляційного суду Київської області від 03 жовтня 2017 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Ухвала апеляційного суду мотивована тим, що позивачем були надані до суду належні та допустимі докази на підтвердження укладення зазначеного депозитного договору, внесення грошових коштів на рахунок, отримання депозитної картки банку. Відповідач не надав доказів про те, що ці грошові кошти не обліковувалися на рахунку банку або повернуті вкладнику.

У касаційній скарзі, поданій у жовтні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ПАТ КБ «ПриватБанк», посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати вказані судові рішення та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що позивачем не подано доказів наявності залишку коштів на банківських рахунках. Спірний договір було укладено на окупованій території Автономної Республіки Крим, тому він не може перевірити находження коштів на депозитному рахунку. Позивачем не подано виписок по рахунках.

Відзив на касаційну скаргу не надходив.

01 березня 2018 року справу передано до Верховного Суду.

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Положенням частини другої статті 389 ЦПК України встановлено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною першою статті 402 ЦПК України визначено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.

Суди встановили, що 20 грудня 2013 року між сторонами укладено депозитний договір, відповідно до умов якого ОСОБА_4 розмістила на рахунках відповідача 17 000 грн на шість місяців до 20 червня 2014 року, ставка на депозит складає 18 % річних, яка у подальшому збільшена на 2 % річних, тобто всього - 20 % річних.

Кошти позивачем вносились у відділенні банку на території Автономної Республіки Крим, яка на даний період часу є окупованою, але договір депозиту був укладені між позивачем та ПАТ КБ «ПриватБанк» як юридичною особою, місцезнаходження якої розташоване у м. Дніпропетровську.

ОСОБА_4 є громадянкою України, її місце проживання зареєстроване у м. Славутич Київської області.

09 березня 2017 року ОСОБА_4 звернулася до ПАТ КБ «ПриватБанк» із заявою про розірвання вказаного договору, повернення коштів та нарахованих відсотків за користування її коштами. Однак відповідач після отримання 17 березня 2017 року вказаної заяви, ніякої відповіді не надав.

Представник відповідача в суді апеляційної інстанції пояснив, що ПАТ КБ «Приватбанк» припинило свою діяльність в Автономній Республіці Крим, тому банк не має даних про спірний договір.

Відповідно до частини першої статті 1058 ЦК України за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов'язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором.

З огляду на визначення договору банківського вкладу, закріплене в ЦК України та інших нормативно-правових актах, банківський вклад (депозит) - це кошти в готівковій або безготівковій формі, у валюті України або в іноземній валюті, які розміщені клієнтами на їх іменних рахунках у банку на договірних засадах на визначений строк зберігання або без зазначення такого строку, які підлягають виплаті вкладнику відповідно до законів України та умов договору (стаття 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність»).

Договір банківського вкладу є реальним, оплатним договором і вважається укладеним з моменту прийняття банком від вкладника або третьої особи на користь вкладника грошової суми (вкладу).

На підтвердження заявлених вимог позивачем надано укладений між сторонами депозитний договір - вклад «Депозит плюс» від 20 грудня 2013 року та квитанцію про внесення коштів на виконання умов цього правочину, яка містить найменування банку (філії), який здійснив касову операцію, дату здійснення касової операції, підпис працівника банку (філії), який прийняв готівку, відбиток печатки банку.

Положення статті 1059 ЦК України врегульовують питання форми банківського вкладу та наслідки недодержання письмової форми договору. Так, за змістом цієї статті договір банківського вкладу укладається у письмовій формі. Письмова форма договору банківського вкладу вважається додержаною, якщо внесення грошової суми підтверджено договором банківського вкладу з видачею ощадної книжки або сертифіката чи іншого документа, що відповідає вимогам, встановленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) та звичаями ділового обороту.

Письмова форма договору банківського вкладу вважається дотриманою, якщо внесення грошової суми на вкладний (депозитний) рахунок вкладника підтверджено договором банківського вкладу з видачею ощадної книжки або іншого документа, що відповідає вимогам, установленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) і звичаями ділового обороту. Зокрема, такий документ повинен містити: найменування банку, який здійснив касову операцію, дату здійснення касової операції (у разі її здійснення в післяопераційний час - час виконання операції), а також підпис працівника банку, який прийняв готівку, та відбиток печатки (штампа) або електронний підпис працівника банку, засвідчений електронним підписом САБ.

На підставі викладеного суди дійшли правильного висновку, що позивачем доведено належними та допустимими доказами факт внесення грошової суми на вкладний (депозитний) рахунок вкладника, а також дотримання вимог, передбачених законами та іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності щодо укладення договору банківського вкладу та внесення грошових коштів. Відповідач на вимогу вкладника не повернув вклад та нараховані відсотки.

Доводи касаційної скарги не мають правового значення для правильного вирішення спору, оскільки такі аргументи втрачають правовий сенс за встановлених судами обставин.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

З підстав вищевказаного, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів першої та апеляційної інстанцій не спростовують.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» залишити без задоволення.

Рішення Славутицького міського суду Київської області від 20 липня 2017 року та ухвалу апеляційного суду Київської області від 03 жовтня 2017 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:І. М. Фаловська В. С. Висоцька В. В. Пророк