Провадження №: 2/752/1406/18
25.05.2018 року Голосіївський районний суд м. Києва у складі:
головуючого судді Плахотнюк К.Г.,
за участю секретаря судового засідання Веременко Т.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ТОВ «Епіцентр» про поновлення на роботі та стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу, -
03.07.2017 року ОСОБА_2, діючи від імені та в інтересах ОСОБА_1, звернувся до суду з позовом про поновлення на роботі та стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу, заявивши вимоги до ТОВ «Епіцентр».
В обгрунтування заявлених позовних вимог представником позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 зазначено, що 01.06.2015 року ОСОБА_1 згідно наказу № 162/К-2п. було прийнято на роботу в ТОВ гіпермаркет «Епіцентр К» № 2 на посаду торговця технічного відділу «Сад, город». 01.06.2017 року позивача було звільнено із займаної посади на підставі втрати довіри, згідно з п. 2 ст. 41 КЗпП України, про що у трудовій книжці вчинено запис з посиланням на наказ № 260/К-2п від 01.06.2017 року. Вважає звільнення незаконним та просить поновити ОСОБА_1 на роботі, стягнути заробітну плату за час вимушеного прогулу.
Представник позивача в судове засідання не з»явився. Подав суду письмову заяву про розгляд справи без його участі, просив позов задовольнити з викладених у позовній заяві підстав, повідомив суд, що проти ухвалення заочного рішення не заперечує.
Відповідач явку свого представника в судове засідання не забезпечив у черговий раз. Про дату, час та місце розгляду справи повідомлено належним чином, про що свідчать повідомлення про вручення поштового відправлення, які містяться в матеріалах справи на аркушах №№33, 37,41. Відповідач жодного разу не повідомив суд про причини неявки, з клопотанням про відкладення розгляду справи до суду не звертався.
Враховуючи викладене, суд вважає за можливе розглянути справу без участі сторін на підстав доказів, які містяться в матеріалах справи, а також суд ухвалив про заочний розгляд справи.
Дослідивши матеріали справи, які не містять заперечень від відповідача, що позбавляє суд можливості перевірити зазначені позивачем підстави для позову, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з огляду на наступне.
За даними матеріалів справи, судом встановлено, що 01.06.2015 року ОСОБА_1 згідно наказу № 162/К-2п. було прийнято на роботу в ТОВ гіпермаркет «Епіцентр К» № 2 на посаду торговця технічного відділу «Сад, город» (а.с.4).
01.06.2017 року позивача було звільнено із займаної посади на підставі втрати довіри, згідно з п. 2 ст. 41 КЗпП України, про що у трудовій книжці вчинено відповідний запис з посиланням на накз № 260/К-2п від 01.06.2017 року (а.с.4).
Відповідно до ст. 9 Конвенції МОП N 158 про припинення трудових відносин з ініціативи роботодавця 1982 року, яка ратифікована Верховною Радою 04.02.94 р. тягар доведення наявності законної підстави для звільнення, як це визначено в ст. 4 цієї Конвенції, лежить на роботодавцю.
Як зазначено в статті 43 Конституції України кожен має право на працю. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.
Трудові відносини регулюються КЗпП України та іншими актами законодавства, прийнятими згідно до нього.
Власник, або уповноважений ним орган повинен неухильно додержуватися законодавства про працю.
Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 41 КЗпП України, крім підстав, передбачених статтею 40 цього Кодексу, трудовий договір з ініціативи власника або уповноваженого ним органу може бути розірваний, зокрема, у випадку винних дій працівника, який безпосередньо обслуговує грошові, товарні або культурні цінності, якщо ці дії дають підстави для втрати довір'я до нього з боку власника або уповноваженого ним органу.
Пленум Верховного Суду України у пункті № 28 постанови від 6 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» розяснив: «Звільнення з підстав втрати довір'я (п. 2 ст.41 КЗпП) суд може визнати обґрунтованим, якщо працівник, який безпосередньо обслуговує грошові або товарні цінності (зайнятий їх прийманням, зберіганням, транспортуванням, розподілом і т.п.) вчинив умисно або необережно такі дії, які дають власнику або уповноваженому ним органу підстави для втрати до нього довір'я (зокрема, порушення правил проведення операцій з матеріальними цінностями). При встановленні у передбаченому законом порядку факту вчинення працівниками розкрадання, хабарництва і інших корисливих правопорушень ці працівники можуть бути звільненні з підстав втрати довір'я до них і у тому випадку, коди зазначені дії не повязані з їх роботою».
У пункті 35 правових позицій Верховного Суду України «Правові позиції, висловлені судовою колегією в цивільних справах Верховного Суду України в звязку з аналізом причин перегляду судових рішень у цивільних справах 1996 році» від 01.12.1997 р. викладено аналогічну позицію, в якій серед іншого підкреслено, що факт заподіяння самої шкоди не є обов»язковим.
Так, Верховний Суд України вказав, що за п. 2 ст. 41 КЗпП України трудовий договір може бути розірвано тільки з працівниками, які безпосередньо обслуговують грошові або товарні цінності, тобто такими з якими може бути укладено договір про повну індивідуальну чи колективну (бригадну) матеріальну відповідальність або які, незалежно від можливості укладення такого договору, зайнятті прийманням, зберіганням, транспортуванням, відпуском або розподілом матеріальних цінностей (наприклад головний бухгалтер). Приводом для звільнення може бути вчинення таким працівником навмисних або необережних дій, що давали роботодавцю підстави для втрати до нього довір'я. Зокрема, це може бути порушення працівником правил проведення операцій з матеріальними цінностями, а не факт недостачі їх.
Розірвання трудового договору за пунктом 2 частини першої статті 41 КЗпП України можливе за таких умов: 1) безпосереднє обслуговування працівником грошових, товарних або культурних цінностей (прийом, зберігання, транспортування, розподіл тощо); 2) винна дія працівника; 3) втрата довір'я до працівника з боку власника або уповноваженого ним органу.
Правовий аналіз цієї норми матеріального права дає підстави для висновку про те, що вона не передбачає настання для роботодавця негативних наслідків, чи наявності завданої роботодавцю матеріальної шкоди як обов»язкової умови для звільнення працівника; звільнення з підстави втрати довір'я може вважатися обґрунтованим, якщо працівник, який безпосередньо обслуговує грошові або товарні цінності (зайнятий їх прийманням, зберіганням, транспортуванням, розподілом іт.п.), вчинив умисно або необережно такі дії, які дають власнику або уповноваженому ним органу підстави для втрати до нього довір'я.
Відповідно до ч.1 ст. 80 ЦПК України, кожна сторона зобов»язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених статтею 81 цього Кодексу.
Відповідачем не надано суду жодного доказу стосовно того, що на позивача було покладено обов»язки, пов»язані з безпосереднім обслуговуванням ним грошових, товарних або культурних цінностей, а саме не надано посадову інструкцію позивача або договір про повну/часткову індивідуальну матеріальну відповідальність.
Крім того, відповідачем суду не надано матеріали будь-якого службового розслідування, що передувало звільненню та було фактично підставою для висновків про недовіру позивачу.
Наразі, стороною відповідача в силу вимог ст. 81 ЦПК України не доведено належними та допустими доказами правомірність та законність звільнення позивача з посади на підставі втрати довіри (п. 2 ст. 41 КЗпП України).
Враховуючи викладене, суд вважає, що заявлена вимога про поновлення на роботі ОСОБА_1 підлягає задоволенню.
Відповідно до положень ч. 2 ст. 235 КЗпП України, при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.
Згідно роз'яснень, викладених у п. 32 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» у випадках стягнення на користь працівника середнього заробітку за час вимушеного прогулу у зв'язку з незаконним звільненням або переведенням, відстороненням від роботи - невиконанням рішення про поновлення на роботі, затримкою видачі трудової книжки або розрахунку він визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, виходячи із заробітку за останні два календарні місяці роботи.
Відповідно до п. 8 р. 4 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року №100, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.
Доказів на підтвердження розміру виплаченої заробітної плати, незважаючи на неодноразові запити суду, стороною відповідача суду надано не було.
Кількість робочих днів вимушеного прогулу з 01 червня 2017 року по 25 травня 2018 року (червень 2017 року - 20 днів, липень 2017 року - 21 день, серпень 2017 року - 22 дні, жовтень 2017 року - 21 день, листопад 2017 року - 22 дні, грудень 2017року 20 днів, січень 2018 року - 21 день, лютий 2018 року - 20 днів, березень 2018 року - 21 день, квітень 2018 року 19 днів, травень 2018 року, до дня постановлення рішення, - 15 днів) - складає 243 робочих дні, а тому заробіток за час вимушеного прогулу за зазначений період складає 111002,40 грн. (243 робочих днів день х 456,80 грн.).
Враховуючи вищевикладене, беручи до уваги, що дійсно мало місце незаконне звільнення позивача, оскільки доказів зворотному з боку відповідача суду надано не було, суд вважає, що позовні вимоги в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу підлягають задоволенню, та з відповідача підлягає стягненню на користь позивача середній заробіток за весь час вимушеного прогулу у розмірі 111 002,40 грн. з нарахуванням і утриманням з суми середнього заробітку податку на доходи фізичних осіб та інших обов'язкових плат при виплаті цих коштів.
Отже, суд вважає, що позовні вимоги знайшли підтвердження в ході розгляду справи, а тому позивач підлягає поновленню на роботі на посаді торговця технічного відділу «Сад, город» гіпермаркету «Епіцентр К» № 2 м. Київ та на користь позивача підлягає стягненню оплата за вимушений прогул у розмірі 111002,40 грн.
Судові витрати, згідно зі статтею 141 ЦПК України підлягають стягненню з відповідача на користь держави, за позовну вимогу немайнового характеру в сумі 640, 00 грн., а також за позовну вимогу майнового характеру в сумі 1110, 00 грн.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 2, 81, 258, 259, 263-265, 268, 280, 281 ЦПК України, ст.ст. 29, 38, 44, 106, 116, 117, 232 - 235 КЗпП України, суд, -
позовні вимоги ОСОБА_1 до товариства з обмеженою відповідальністю «Епіцентр» про поновлення на роботі та стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу, - задовольнити.
Поновити ОСОБА_1 на посаді торговця технічного відділу «Сад, город» ТОВ Гіпермаркету «Епіцентр К» № 2 - з 01.06.2017 року.
Рішення в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді торговця технічного відділу «Сад, город» ТОВ Гіпермаркет «Епіцентр К» № 2 - підлягає до негайного виконання.

Допустити негайне виконання рішення в частині стягнення з ТОВ Гіпермаркет «Епіцентр К» №2 (, адреса: м. Київ, вул. Кільцева дорога, 1-б) на користь ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_1, адреса: АДРЕСА_1, середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу в межах платежу за один місяць.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку, шляхом подачі в 30-денний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Повний текст судового рішення складено 07 червня.2018 року.

Суддя К.Г. Плахотнюк