Постанова

Іменем України

06 червня 2018 року

м. Київ

справа № 569/15793/16-ц

провадження № 61-616св17

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

Ступак О. В. (суддя-доповідач), Погрібного С. О., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - ОСОБА_5,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 16 серпня 2017 року у складі судді

ОСОБА_6 та ухвалу Апеляційного суду Рівненської області від 22 листопада 2017 року у складі колегії суддів: Боймиструка С. В., Гордійчук С. О., Ковальчук Н. М.,

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2016 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_5 про усунення перешкод у користуванні приватною власністю шляхом позбавлення права користування житловим приміщенням.

Позовна заява мотивована тим, що позивач ОСОБА_4 є єдиним повноправним власником квартири НОМЕР_1 в житловому будинку АДРЕСА_1. Спірну квартиру позивач отримав у спадок, а тому вона не є спільною сумісною власністю подружжя. У спірній квартирі зареєстрована та проживає відповідач ОСОБА_5, а також двоє їх спільних дітей. Шлюб між сторонами був розірваний рішенням Рівненського міського суду від 21 квітня 2016 року. Через проживання відповідача у спірній квартирі позивач позбавлений права користування і володіння своєю власністю.

Посилаючись на вказані обставини, ОСОБА_4 просив усунути перешкоди у користуванні приватною власністю позивача шляхом позбавлення ОСОБА_5 права користування житловим приміщенням, а саме квартирою НОМЕР_1 в будинку АДРЕСА_1. Крім того, посилаючись на статтю 217 ЦПК України, просив суд визначити порядок виконання рішення суду та на виконання вимог статті 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зобов'язати Рівненський міський відділ ДМС України зняти з реєстрації місця перебування ОСОБА_5, а саме: з квартири НОМЕР_1 житлового будинку АДРЕСА_1, а також виселити ОСОБА_5 з цієї квартири.

Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 16 серпня 2017 року у задоволенні позову ОСОБА_4 відмовлено.

Рішення суду мотивовано тим, що позивач не навів жодних конкретних прикладів порушення відповідачем правил співжиття, в тому числі і систематичної, або триваючої антигромадської поведінки та вжиття з цих підстав до них заходів реагування. Також позивач не надав і жодних доказів, які свідчили б про наявність будь-яких перешкод у володінні та користуванні квартирою взагалі. При цьому суд враховував, що відповідач після розірвання шлюбу з позивачем не втратила право користування спірною квартирою і за встановлених по справі обставин не може бути такого права позбавлена.

Ухвалою Апеляційного суду Рівненської області від 22 листопада 2017 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_4 - ОСОБА_8 відхилено. Рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 16 серпня 2017 року залишено без змін.

Постановляючи ухвалу про відхилення апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції погодився з висновками суду першої інстанції, який всебічно та повно з'ясував дійсні обставини справи, перевірив доводи та заперечення сторін, дослідив надані сторонами докази та ухвалив законне і обґрунтоване рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

У грудні 2017 року ОСОБА_4 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу на рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 16 серпня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Рівненської області від 22 листопада 2017 року, в якій просить скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов, обґрунтовуючи свої вимоги порушенням судами першої та апеляційної інстанцій норм процесуального права та неправильним застосування норм матеріального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що відповідач вселилася у спірну квартиру як член сім'ї позивача, однак шлюб між сторонами вже розірвано, а отже відповідач припинила бути членом сім'ї, тому втратила право на користуванням спірним житлом. За таких обставин вважає, що суди відмовляючи у задоволенні позову позбавили позивача вільного користування власним майном, оскільки відповідач перешкоджає йому у користуванні його приватною власністю, таким чином фактично він позбавлений, відповідно до частини першої статті 317 ЦК України, права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Ухвалою Верховного Суду від 02 січня 2018 року відкрито касаційне провадження в указаній справі.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку про те, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.

Судом встановлено, що ОСОБА_4 є власником квартири АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 28 жовтня 2003 року, що підтверджується відповідним свідоцтвом та витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно, виданим комунальним підприємством «Рівненське бюро технічної інвентаризації» 17 листопада 2003 року

(а. с. 6).

Як вбачається з рішення Рівненського міського суду від 21 квітня 2016 року у справі № 569/16704/15-ц за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про розірвання шлюбу, сторони з 10 жовтня 1997 року перебували у шлюбі, від якого мають двох дітей - сина ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_1 та дочку ОСОБА_10, ІНФОРМАЦІЯ_2. Шлюб між сторонами розірвано, діти залишилися проживати разом з матір'ю.

Позивач та відповідач разом з дітьми проживали у квартирі АДРЕСА_1 та зареєстровані у ній, про що свідчить адресна картка за вказаною адресою від 26 березня 2016 року. На теперішній час у спірній квартирі проживає відповідач з дітьми (а. с. 26).

Відповідно до статті 156 ЖК УРСРчлени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Частина четвертою статті 156 ЖК УРСРпередбачає збереження такого права користування житлом лише для членів сім'ї, які припинили сімейні відносини з власником будинку, при умові збереження права власності на будинок цього ж власника, тобто при незмінності власника майна.

Згідно зі статтею 157 ЖК УРСРчленів сім'ї власника житлового будинку може бути виселено у випадках, передбачених статтею 116 ЖК УРСР.

Так, статтею 116 ЖК УРСРпередбачено, що, якщо наймач, члени його сім'ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення.

Виходячи з вищевикладеного, правильним є висновок суду першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, що позивачем не надано доказів, які б свідчили про наявність будь-яких перешкод у володінні та користуванні квартирою, які б мали підстав для виселення ОСОБА_5 зі спірної квартири та зняття її з реєстрації за вказаним місцем проживання, оскільки виселення колишніх членів сім'ї у зв'язку з припинення сімейних відносин з власником квартири не позбавляє останніх права користуватися займаним приміщенням і не є підставою для їх виселення з цього жилого приміщення. Отже, передбачені статтями 9, 156, 157 ЖК України обмеження щодо виселення колишніх членів сім'ї власника не є порушенням права власності. Крім того, ОСОБА_5, як член сім'ї власника квартири може бути виселено лише у випадках, передбачених законом, зокрема частини першої статті 116 ЖК України, однак позов з цих підстав не заявлявся та відповідні обставини не доводились, тому питання виселення відповідача зі спірної квартири та зняття її з реєстрації за вказаним місцем проживання повинно бути предметом розгляду як окремі позовні вимоги.

Наведені у касаційній скарзі доводи щодо позбавлення позивача вільного користування власним майном, оскільки відповідач перешкоджає йому у користуванні його приватною власністю, адже фактично він позбавлений, відповідно до частини першої статті 317 ЦК України, права володіння, користування та розпорядження своїм майном, не заслуговує на увагу, оскільки матеріали справи не містять доказів на підтвердження будь-яких перешкод у позивача на користування своєю власністю.

Доводи касаційної скарги не спростовують правильність висновків судів першої та апеляційної інстанцій та не дають підстав вважати, що судами порушено норми матеріального або процесуального права, та по своїй суті зводяться до переоцінки доказів, що згідно з положеннями статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку не допускається.

Статтею 212 ЦПК України 2004 року установлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Оскаржувані судові рішення містять висновки щодо результатів оцінки зібраних у справі доказів, відповідають вимогам статей 213-215, 315 ЦПК України 2004 року щодо законності й обґрунтованості.

Таким чином, розглядаючи зазначений позов, суди повно та всебічно дослідили наявні у справі докази і надали їм належну оцінку згідно зі статтями 57-60, 212, 303, 304 ЦПК України 2004 року, правильно встановили обставини справи, у результаті чого ухвалили законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 16 серпня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Рівненської області від 22 листопада 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: О. В. Ступак

С.О. Погрібний

Г.І. Усик