Справа № 473/1001/18
РІШЕННЯ

іменем України

"07" червня 2018 р. м. Вознесенськ

Вознесенський міськрайонний суд Миколаївської області у складі:

головуючої - судді Висоцької Г.А.

при секретарі - Радєвій Н.В.

розглянувши у підготовчому судовому засіданні в залі суду м. Вознесенська без застосування звукозаписувальної техніки цивільну справу 473/1001/18 за позовною заявою ОСОБА_1 до Вознесенської міської ради Миколаївської області про визнання права власності на земельну ділянку,

ВСТАНОВИВ:

02.04.2018 року позивач ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом, в якому просила визнати за нею право власності на земельну ділянку загальною площею 0,0328 га., що призначена для обслуговування житлового будинку АДРЕСА_2.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач зазначила, що вона є власником житлового будинку АДРЕСА_2 і вказаний будинок належить їй відповідно до договору довічного утримання, що був укладений між нею та її батьком - ОСОБА_2 та посвідчений приватним нотаріусом Вознесенського міського нотаріального округу Платовською П.О. 17.08.2002 року за № 2075 і зареєстрований в реєстрі прав власності на нерухоме майно 14.08.2014 року за № 25577389.

Вказує, що на початку 2018 року мала намір продати будинок, однак, коли вона звернулась до нотаріальної контори з метою оформлення договору купівлі - продажу, то з'ясувалось, що земельна ділянка, на якій розташовано житловий будинок АДРЕСА_2, оформлена ще за її батьком - ОСОБА_2 згідно державного акту на право приватної власності на землю від 05.02.1994 р. НОМЕР_2.

Вирішити питання земельної ділянки в позасудовому порядку у позивачки відсутня можливість, оскільки її батько ОСОБА_2 помер ІНФОРМАЦІЯ_2, мати -ОСОБА_4 теж померла ІНФОРМАЦІЯ_3. Інших спадкоємців окрім позивачки - немає, тому просила суд визнати за нею право власності на спірну земельну ділянку.

Зважаючи на те, що позивач зареєструвала своє право власності на будинок у 2014 році, то відповідно до діючої на час реєстрації редакції ч.1 ст. 377 ЦК України до неї, як до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача) переходить право власності і на спірну земельну ділянку, тому просила позов задовольнити.

Ухвалою суду від 11.04.2018 року провадження відкрито, справа призначена до слухання в порядку загального позовного провадження на 27.04.2018 року.

Ухвалою суду від 27.04.2018 року було задоволено клопотання представника позивача про витребування доказів.

Позивач ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_5 в судове засідання не з'явились, судом повідомлені про час та місце слухання справи, в матеріалах справи є письмове клопотання про розгляд справи без їх участі, позовні вимоги підтримують в повному обсязі, позов просили задовольнити.

Представник відповідача - Вознесенської міської ради Миколаївської області в судове засідання не з'явився, проте надав суду письмову заяву про розгляд справи без його участі, позовні вимоги визнає повністю.

Суд вважав можливим розглянути справу без особистої участі позивача, її представника та представника відповідача, оскільки матеріали справи містять всі необхідні відомості про права та взаємовідносини сторін.

Відповідно до положень ч. 2 ст. 247 ЦПК України, оскільки сторони та їх представники не з'явилися в судове засідання, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється.

З урахуванням того, що відповідач позов визнає, третя особа проти позову не заперечує, суд відповідно до положень ч 3 ст. 200 ЦПК України вважає за можливе прийняти рішення за результатами підготовчого провадження.

Дослідивши письмові матеріали справи в межах заявлених позовних вимог та на підставі наданих доказів, суд прийшов до висновку про необхідність застосування передбачених ст. 206 ЦПК України наслідків визнання відповідачем позову, оскільки таке визнання не суперечить вимогам закону та не порушує прав, свобод чи інтересів інших осіб.

Дослідивши матеріали справи в межах заявлених позовних вимог та на підставі наданих доказів, суд прийшов до наступного.

Судом встановлено, що на підставі договору довічного утримання від 17.08.2002 року ОСОБА_1 набула право власності після смерті свого батька - ОСОБА_2 на житловий будинок АДРЕСА_2.

14.08.2014 року позивач зареєструвала право власності на нерухоме майно за реєстраційним номером 25577389 про що свідчить витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав та їх обтяжень( а.с.4-5).

Право власності на земельну ділянку, надану для обслуговування житлового будинку АДРЕСА_2 зареєстровано за ОСОБА_2, що підтверджується Державним актом на право приватної власності на землю від 05.12.1994 року, загальна площа 0,0328 га. за НОМЕР_2.

Відповідно до висновку оцінювача про експертну грошову оцінку земельної ділянки від 06.03.2018 року, ринкова вартість земельної ділянки загальною площею 0,0328га.,розташованої по АДРЕСА_2, становить 9870 грн.( а.с.10).

Згідно свідоцтва про смерть серія НОМЕР_3 від 29.12.2009 року ОСОБА_2 помер ІНФОРМАЦІЯ_2(а.с.7).

Згідно свідоцтва про смерть серія НОМЕР_4 від 15.12.2015 року ОСОБА_4 померла ІНФОРМАЦІЯ_3(а.с.8).

Згідно свідоцтва про народження серія НОМЕР_5 від 26.08.1970 року ОСОБА_1 народилася ІНФОРМАЦІЯ_1, батьками зазначені: ОСОБА_2 та ОСОБА_4 (а.с.9).

За встановлених обставин до відносин, що виникли, слід застосовувати закон, що був чинним на час виникнення відносин власності, тобто станом на вересень 2002 року.

При цьому чинний на час виникнення спірних правовідносин ЦК України 1963 року не містив норм, що б регулювали зв'язок земельної ділянки з пов'язаним з нею житловим будинком під час зміни його власника (співвласника).

Водночас відповідно до ч.ч. 1-2 ст. 30 ЗК України 1990 року (чинного на час виникнення спірних правовідносин) при переході права власності на будівлю і споруду разом з цими об'єктами переходить у розмірах, передбачених статтею 67 цього Кодексу (тобто, у містах не більше 0,1 га.), і право власності або право користування земельною ділянкою без зміни її цільового призначення і, якщо інше не передбачено у договорі відчуження - будівлі та споруди.

Разом з тим, згідно п.п. ґ п. 18 постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 16 квітня 2004 року «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» при переході права власності на будівлі та споруди за цивільно-правовими угодами, укладеними до 1 січня 2002 р., згідно з положеннями чинної до цієї дати ст. 30 ЗК до набувача від відчужувача переходить належне йому право власності або право користування земельною ділянкою, на якій розташовані будівлі та споруди, якщо інше не передбачалось у договорі відчуження.

За таких обставин до ОСОБА_1 від попереднього власника перейшло не лише право власності на житловий будинок АДРЕСА_2, а і право власності на земельну ділянку, надану для його обслуговування.

Керуючись ст.ст. 5, 76, 133, 141, 258, 264-265 ЦПК України, суд,-

В И Р І Ш И В :

Позов ОСОБА_1 до Вознесенської міської ради Миколаївської області про визнання права власності на земельну ділянку - задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, місце реєстрації: АДРЕСА_1, реєстраційний номер платника податків НОМЕР_1, право власності на земельну ділянку загальною площею 0,0328 га., яка надана для обслуговування житлового будинку АДРЕСА_2.

Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Миколаївської області через міськрайонний суд шляхом подачі апеляційної скарги протягом 30 днів з дня складення повного рішення.

Повний текст рішення складено 11.06.2018 року.

уддя Висоцька Г.А.