АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 червня 2018 року

м. Харків

справа № 642/5806/17

провадження № 22-ц/790/2273/18

Апеляційний суд Харківської області у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого: Коваленко І.П.,

суддів: Овсяннікової А.І., Котелевець А.В.,

за участі секретаря: Дмитренко А.Ю.,

розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя за апеляційною скаргою ОСОБА_1 в особі його представника ОСОБА_3 на рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 19 лютого 2018 року (в складі судді Грінчук О.П.),

В С Т А Н О В И В:

У квітні 2017 року ОСОБА_1звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя, в якому просив визнати за ним право приватної власності на дві однокімнатні квартири, а за ОСОБА_2 на трикімнатну квартиру.

В обґрунтування позову посилався на те, що 14.09.1996 року між ним та відповідачем було зареєстровано шлюб, який рішенням Ленінського районного суду м. Харкова від 01.11.2017 року було розірвано. За період перебування у шлюбі було придбано майно, яке складається із трьох ізольованих квартир. Так, 18.06.2002 року було придбано за спільні кошти подружжя трикімнатну № 337, що знаходиться у м. Харкові, пров. Чередніченківський, 7, середньо ринкова вартість якої складає 42000 тис. доларів США; 18.11.2010 року придбано однокімнатну квартиру № 86 в м. Харкові, по вул. Єлізарова, 12, середньо ринкова вартість якої складає 22000 тис. доларів США; 15.08.2012 року придбано однокімнатну квартиру № 136 в м. Харкові, вул. Соціалістична, 68, середньо ринкова вартість якої складає 20000 тис. доларів США.

Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просив позов задовольнити з підстав викладених у заяві, врахувавши інтереси повнолітньої дитини.

Відповідач в судовому засіданні проти задоволення позову заперечувала та просила врахувати, що після шлюбу вона залишилась проживати у трикімнатній квартирі разом із повнолітнім сином, який має намір утворити власну сімю. Крім цього, вказувала, що на даний час не має можливості утримувати трикімнатну квартиру, враховуючи дуже високі комунальні платежі. Проти визначеної вартості спірного майна не заперечувала.

Рішенням Ленінського районного суду м. Харкова від 19 лютого 2018 року позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя задоволено частково.

Поділено спільне майно подружжя, яке є обєктом спільної сумісної власності.

Визнано за ОСОБА_1, право особистої приватної власності на трикімнатну квартиру № 337, загальною площею 64,9 кв.м., що знаходиться у м. Харкові, провулок Чередніченківський, будинок 7.

Визнано за ОСОБА_2, право особистої приватної власності на однокімнатну квартиру № 136, загальною площею 25,9 кв.м., що розташована за адресою: м. Харків, вул. Соціалістична, будинок 68 та однокімнатну квартиру № 86, загальною площею 31,6 кв.м., що знаходиться за адресою: м. Харків, вулиця Єлізарова, будинок 12.

Не погодившись із вказаним вище рішенням суду першої інстанції, представник ОСОБА_1 - ОСОБА_3звернувся на це рішення з апеляційною скаргою, в якій, з посиланнями на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити в повному обсязі.

Обґрунтовуючи свої апеляційні доводи, апелянт зазначав, що суд першої інстанції ухвалюючи оскаржуване рішення, вийшов за межі позовних вимог та ухвалив рішення у спосіб, який прямо протилежний позовним вимогам ОСОБА_1 та не відповідає його законним інтересам.

Крім того зазначав, що судом першої інстанції не враховано що однокімнатна квартира АДРЕСА_1, зросла до суми 20000 доларів США внаслідок проведення ним капітального ремонту загальною вартістю 6600 доларів США, оскільки саме це помешкання ОСОБА_1 підготував для власного проживання за грошові кошти батьків.

02 травня 2018 та 30 травня 2018 року до апеляційного суду Харківської області надійшли відзиви представника ОСОБА_2 ОСОБА_4 на апеляційну скаргу, в яких останній просив апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а оскаржуване рішення залишити без змін.

Колегія суддів, вислухавши суддю - доповідача, пояснення з'явившихся осіб, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Задовольняючи позовні вимоги частково, суд першої інстанції виходив з положень статті 71 СК України та пояснень сторін по справі.

З таким висновком суду першої інстанції судова колегія погоджується виходячи з наступного.

Судовим розглядом встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 14.09.1996 року, який був розірваний рішенням Ленінського районного суду м. Харкова від 01.11.2017 року.

Відповідно до копії договору купівлі-продажу від 18.06.2002 року сторонами було придбано квартиру № 337 в м. Харкові, пров. Чередніченківський, 7, загальною площею 64,9 кв.м.; згідно договору купівлі-продажу від 18.11.2010 року було придбано однокімнатну квартиру № 86 в м. Харкові, вул. Єлізарова, 12, загальною площею 31,6 кв.м.; згідно договору купівлі-продажу від 15.08.2012 року було придбано однокімнатну квартиру № 136 в м. Харкові, вул. Соціалістична, 68, загальною площею 25,9 кв.м.

Відповідно до частини 3 статті 368 ЦК України та частини 1 статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності.

Відповідно до статті 60 СК України майно набуте подружжям за час шлюбу належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини самостійного заробітку, вважається, що кожна річ набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до пунктів 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, частина третя статті 368 ЦК України), відповідно до частин другої та третьої статті 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об'єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Згідно частин 1, 2 статті 61 СК України обєктами права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту, а також заробітна плата, пенсія, стипендія, одержані одним із подружжя.

Статтею 63, 65 СК України встановлено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї.

Частиною 1 статті 70 СК України передбачено, що у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Статтею 71 СК України встановлено, що майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

Принцип рівності часток застосовується незалежно від того, чи здійснюється поділ у судовому або у позасудовому порядку.

Зі змісту п.п. 23,24 постанови Пленуму ВСУ від 21.12.2007 № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вбачається, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов'язаннями, що виникли в інтересах сім'ї.

Отже, згідно ст. 69 СК України кожен з подружжя має право на поділ майна, яке є обєктом спільної сумісної власності, шляхом виділення його в натурі в особисте майно та припинення спільної власності взагалі. Відповідно ст. 71 СК України у випадку неподільності обєкту спільного майна, він присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними.

Враховуючи, що сторонами у період шлюбу було придбано три квартири: трикімнатну № 337 в м. Харкові, пров. Чередніченківський, 7, загальною площею 64,9 кв.м.; однокімнатну № 86 в м. Харкові, вул. Єлізарова, 12, загальною площею 31,6 кв.м.; однокімнатну квартиру № 136 в м. Харкові, вул. Соціалістична, 68, загальною площею 25,9 кв.м, від шлюбу сторони мають повнолітнього сина ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.48-49), який зареєстрований та проживає з відповідачкою, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про визнання за ОСОБА_1, право особистої приватної власності на трикімнатну квартиру № 337, загальною площею 64,9 кв.м., що знаходиться у м. Харкові, провулок Чередніченківський, будинок 7, а за ОСОБА_2 - право особистої приватної власності на однокімнатну квартиру № 136, загальною площею 25,9 кв.м., що розташована за адресою: м. Харків, вул. Соціалістична, будинок 68 та однокімнатну квартиру № 86, загальною площею 31,6 кв.м., що знаходиться за адресою: м. Харків, вулиця Єлізарова, будинок 12.

Доводи апелянта стосовно того, що судом не було враховано те, що однокімнатна квартира АДРЕСА_1, зросла до суми 20000 доларів США внаслідок проведення ним капітального ремонту загальною вартістю 6600 доларів США, оскільки саме це помешкання ОСОБА_1 підготував для власного проживання за грошові кошти батьків, колегією суддів не приймаються, оскільки будь-яких доказів цього ним не надано.

Також не приймаються колегією суддів доводи апелянта стосовно того, що суд першої інстанції вийшов за межі позовних вимог та ухвалив рішення у спосіб, який прямо протилежний позовним вимогам ОСОБА_1 та не відповідає його законним інтересам, оскільки предметом позову є поділ майна подружжя.

В судовому засіданні відповідачка та її представник пояснили, що позивач проживає за кордоном з листопада 2017 року, в квартирі проживають квартиранти.

Представник позивача проти цього не заперечував, доповнив, що квартиранти проживають за згодою сторін.

За таких обставин колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим, постановлено з дотриманням вимог матеріального і процесуального права, підстав для його скасування не вбачається.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують

Керуючись статтями 365, 366, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд, -

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в особі його представника ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 19 лютого 2018 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 12 червня 2018 року.

Головуючий - І.П. Коваленко

Судді - А.І. Овсяннікова

ОСОБА_6