Провадження №760/2797/18
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 червня 2018 року Солом"янський районний суд м. Києва в складі:

головуючого- судді - Шереметьєвої Л.А.

за участю секретаря - Гак Г.М.

представника позивача - Чекалюка О.А.

відповідача - ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Українська страхова група» до ОСОБА_2 про стягнення страхового відшкодування, суд

В С Т А Н О В И В :

Позивач звернувся до суду з позовом і просить стягнути з відповідача 20 913, 00 гр. страхового відшкодування.

Посилається в позові на те, що 24 грудня 2015 року між ПрАт «СК «Українська страхова група» та ПП «ВІП РЕНТ» було укладено договір добровільного страхування №28-0199-2700/15-2960, за яким було застраховано майнові інтереси потерпілого, пов'язані з експлуатацією наземного транспортного засобу марки «Skoda Superb» д.н.з. НОМЕР_1.

22 квітня 2016 року на пр. Червонозоряному в м. Києві сталася дорожньо - транспортна пригода за участю транспортних засобів марки «ГАЗ 5312» д.н.з. НОМЕР_2, під керуванням відповідача та автомобіля потерпілого марки «Skoda Superb» д.н.з. НОМЕР_1.

Внаслідок зазначеної ДТП автомобіль потерпілого отримав механічні пошкодження.

Потерпіла особа своєчасно звернулася з заявою про виплату страхового відшкодування, розмір якого було визначено на підставі страхового акту №ДККА-50372 від 02 червня 2016 року з відповідним розрахунком, який склав 20 913, 00 гр.

Постановою Солом'янського районного суду м. Києва відповідача було визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП.

12 червня 2017 року відповідачу було направлено лист №586 УСГ/АГ з вимогою сплатити суму страхового відшкодування, однак останній зазначену вимогу не виконав.

Виходячи з цього, просить задовольнити позов.

Представник позивача в судовому засіданні позов підтримав.

Відповідач в судовому засіданні проти позову заперечував.

Посилався на те, що автомобіль марки «ГАЗ 5312», яким він керував у момент дорожньо-транспортної пригоди, належить на праві власності ОСОБА_3, який займається підприємницькою діяльністю як фізична особа - підприємець, основним видом діяльності якого є електромонтажні роботи у відповідності до коду КВЕД 43.21.

Він перебуває в трудових відносинах з ОСОБА_3 і 22 квітня 2016 року за його завданням виконував роботи по встановленню рекламної вивіски за адресою: м. Київ, пр. Червонозоряний, 6А.

Цивільно - правова відповідальність ОСОБА_3, як власника автомобіля марки «ГАЗ 5312», застрахована не була.

Виходячи з цього, вважає, що завдана внаслідок дорожньо-транспортної пригоди шкода має відшкодовуватися особою, яка на відповідній правовій підставі володіє транспортним засобом.

Крім того, він не погоджується з розрахунком заборгованості, наданим позивачем, та зафіксованим в Акті огляду транспортного засобу від 29 квітня 2016 року, оскільки про проведення огляду і оцінки автомобіля НОМЕР_1 йому не було відомо.

Крім того, виплата суми страхового відшкодування була здійснена без врахування зносу деталей, що змінюються.

Крім того, зазначив, що позивачем були передані права вимоги на користь ТОВ «A.S.A. GROUP», однак будь - якого правочину на підтвердження відступлення права вимоги позивачем до ТОВ «A.S.A. GROUP» йому надано не було.

Виходячи з цього, просить у позові відмовити.

Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд не знаходить підстав для задоволення вимог позивача, виходячи з наступного.

Відповідно до ст.979 ЦК України за договором страхування одна сторона (страховик) зобов'язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов'язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору.

Згідно ст. 980 кодексу предметом договору страхування можуть бути майнові інтереси, які не суперечать закону і пов'язані, в тому числі, з володінням, користуванням і розпоряджанням майном (майнове страхування).

Відповідно до ст. 9 Закону України «Про страхування» страхове відшкодування - це страхова виплата, яка здійснюється страховиком у межах страхової суми за договором майнового страхування і страхування відповідальності при настанні страхового випадку.

Згідно ст. 4 Закону страхування транспортного засобу належить до майнового страхування.

За змістом п. 3 ст. 20 Закону при настанні страхового випадку страховик зобов'язаний здійснити страхову виплату або виплату страхового відшкодування у передбачений договором строк.

Відповідно до ст. 993 ЦК України до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, у межах фактичних витрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за завдані збитки.

Судом встановлено, що 22 квітня 2016 року в м. Києві по пр. Червонозоряному, 6А відповідач, керуючи автомобілем НОМЕР_2 під час руху заднім ходом не забезпечив безпеку маневру, внаслідок чого здійснив зіткнення з автомобілем НОМЕР_1, що призвело до пошкодження обох транспортних засобів.

Постановою Солом'янського районного суду м. Києва від 24 травня 2016 року відповідача визнано винним у вчинені зазначеної ДТП.

/ а.с. 9 /

Відповідно до ч.ч. 4,6 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов'язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.

В пункті 7 постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» роз'яснено, що відповідно до частини четвертої статті 61 ЦПК при розгляді справи про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок, що набрав законної сили, або постанову суду у справі про адміністративне правопорушення, цей вирок або постанова обов'язкові для суду лише з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою.

Тому, розглядаючи позов, який випливає з кримінальної справи чи зі справи про адміністративне правопорушення, суд не вправі обговорювати вину відповідача, а може вирішувати питання лише про розмір відшкодування. Інші прийняті в рамках кримінальної справи чи справи про адміністративне правопорушення постанови оцінюються судом згідно з положеннями статті 212 ЦПК.

Такими чином, вина відповідача в дорожньо-транспортній пригоді доказуванню не підлягає.

Відповідно до Довідки МВС України №93545378 про дорожньо - транспортну пригоду від 25 травня 2016 року автомобіль НОМЕР_1 належить підприємству з іноземними інвестиціями «ВІП - РЕНТ», цивільно - правова відповідальність якого застрахована відповідно до Генерального договору №28-0199-2700/15-AVIS, укладеного з ПрАТ «СК «Українська страхова група».

/ а.с. 4 - 5; 7 - 8 /

Відповідно до Акту огляду пошкодженого транспортного засобу від 29 квітня 2016 року, розрахунку страхового відшкодування від 02 червня 2016 року, позивачем був складений Страховий акт № ДККА-50372 від 02 червня 2016 року, відповідно до якого було прийнято рішення про виплату страхового відшкодування потерпілій особі в розмірі 20 913, 00 гр.

Платіжним дорученням № 10113 від 02 червня 2016 року дана сума була виплачена власнику пошкодженого транспортного засобу.

/ а.с. 16 - 17; 19 - 21 /

Відповідно до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу автомобіль НОМЕР_2, яким керував відповідач, належить на праві власності ОСОБА_3

Відповідно до витягу з Єдиного державного реєстру відомостей про фізичну особу - підприємця, ОСОБА_3 здійснює підприємницьку діяльність, в тому числі посередництво в розміщенні реклами в засобах масової інформації, рекламні агентства.

Відповідач у судовому засіданні зазначив, що він перебуває в трудових відносинах з ОСОБА_3 і дорожньо-транспортна пригода мала місце під час виконання ним своїх трудових обов»язків.

Відповідно до частини першої статті 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Згідно із частинами другою, п'ятою статті 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.

За змістом частини першої статті 1172 ЦК України юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов'язків.

Отже, відповідальність юридичної або фізичної особи настає лише у випадках, коли особа, з вини якої заподіяна шкода, знаходиться з цією юридичною або фізичною особою в трудових відносинах, і шкоду така особа заподіяла у зв'язку з виконанням трудових (службових) обов'язків.

Згідно з постановою Верховного суду України від 28 січня 2015 року у справі № 6-229цс14 під виконанням працівником своїх трудових (службових) обов'язків розуміється виконання ним роботи, передбаченої трудовим договором (контрактом), посадовими інструкціями, а також роботи, яка хоча і виходить за межі трудового договору чи посадової інструкції, але доручається юридичною або фізичною особою або спричинена необхідністю як на території роботодавця, так і за її межами.

Це можуть бути дії виробничого, господарського, технічного та іншого характеру, вчинення яких безпосередньо входить до службових обов'язків працівника.

Аналіз норм ст. ст. 1167, 1172, 1187, 1188 ЦК України дає підстави для висновку про те, що шкода, (в тому числі моральна), завдана внаслідок дорожньо-транспортної пригоди з вини водія, який на відповідній правовій підставі керував автомобілем, що належить роботодавцю, відшкодовується власником (володільцем) цього джерела підвищеної небезпеки, а не безпосередньо винним водієм.

Положення ст. ст. 1187, 1188 ЦК України є спеціальними по відношенню до ст. ст. 11661167 ЦК України, у зв'язку з чим перевага у застосуванні має надаватися спеціальним нормам.

Це відповідає правовій позиції Верховного Суду України, висловленій у справі від 06.11.2013 р. № 6-108цс1 та інших, яка, з точки зору ч.4 ст.263 ЦПК України, має враховуватися судом.

Представник позивача в судовому засіданні перебування відповідача в момент дорожньо-транспортної пригоди в трудових відносинах не заперечував.

Відповідно до ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно з ч.1 ст.48 ЦПК України сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач.

Позивач - це особа, яка звернулася до суду у встановленому законом порядку та стверджує про порушення, невизнання або оспорювання своїх прав, свобод чи інтересів іншими учасниками цивільних відносин.

Відповідач - це особа, яка має нести установлену договором або законом відповідальність.

Позивач на власний розсуд визначає особу, до якої пред'являє вимоги.

З точки зору ч.1 ст.2 ЦПК України завдання та основні засади цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.51 ЦПК України суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача.

Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі.

З даного аналізу випливає, що відповідач - це особа, на яку вказує позивач в позовній заяві, як на порушника своїх прав.

Тому саме позивач визначає, до кого пред'явити позов.

Якщо позивач помилиться (неправильно зазначивши сторону) і притягне відповідачем особу, яка його прав не порушила або не заявить клопотання про залучення до участі у справі іншої особи як співвідповідача, суд у такому позові відмовляє.

Представник позивача, не заперечуючи перебування відповідача в момент ДТП при виконанні трудових обов»язків, заявляти клопотання про заміну відповідача відмовився, вважаючи сам його особою, яка має відповідати за позовом.

Відповідно до ч.ч.1,2,5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

За змістом ч. 3 ст. 13 ЦПК України учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Виходячи з викладеного вище, суд вважає, що діями залученого позивачем до участі в справі відповідача його права порушені не були, враховуючи відмову представника позивача вівд заміни відповідача, підстави для задоволення вимог позивача відсутні.

Керуючись ст.ст. 15,16, 993, 979, 980,1166, 1172, 1187, 1188 ЦК України, ст. ст. 4, 5, 12, 13, 76 - 82, 141, 259, 263 - 265, 268, 273, 274-279 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В :

В позові Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Українська страхова група» до ОСОБА_2 про стягнення страхового відшкодування відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Апеляційного суду м. Києва через суд першої інстанції.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено 22 червня 2018 року.

Суддя Л.А.Шереметьєва