Постанова

Іменем України

11 червня 2018 року

м. Київ

справа № 759/10240/17-ц

провадження № 61-14942св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

Синельникова Є. В. (суддя-доповідач), БілоконьО. В., Хопти С. Ф.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

представник позивача - ОСОБА_5,

відповідач - публічне акціонерне товариство «Українська залізниця»,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_4 - ОСОБА_5 на постанову Апеляційного суду міста Києва, у складі колегії суддів: Волошиної В. М., Панченка М. М., Слюсар Т. А., від 12 лютого 2018 року,

ВСТАНОВИВ:

10 липня 2017 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» (далі - ПАТ «Укрзалізниця») про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Позовна заява мотивована тим, що рішенням Апеляційного суду міста Києва

від 29 листопада 2016 року, залишеним без змін ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

від 31 травня 2017 року, ОСОБА_4 поновлено на роботі на посаді начальника відділу обладнання Головного управління планування та контролю за закупівлями матеріально-технічних ресурсів Державної адміністрації залізничного транспорту України з 09 вересня 2014 року, стягнуто середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 10 вересня 2014 року по 29 листопада 2016 року у розмірі 87 375,75 грн та 4 000 грн на відшкодування моральної шкоди. Позивач зазначав, що на момент звернення до суду з цим позовом рішення суду про поновлення на роботі виконано не було.

Посилаючись на зазначені обставини, позивач просив суд стягнути з

ПАТ «Укрзалізниця» на користь ОСОБА_4 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 01 грудня 2016 року по 10 липня 2017 року у розмірі 58 457,04 грн (остаточний розрахунок відшкодування здійснити станом на день винесення рішення).

Рішенням Святошинського районного суду міста Києва, у складі судді

ОСОБА_6, від 04 жовтня 2017 року позов ОСОБА_4 задоволено. Стягнуто з ПАТ «Укрзалізниця» на користь ОСОБА_4 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 01 грудня 2016 року по 10 липня 2017 року у розмірі 58 457,04 грн. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив із доведеності позовних вимог.

Постановою Апеляційного суду міста Києва від 12 лютого 2018 року рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_4

Скасовуючи рішення районного суду та ухвалюючи нове рішення про відмову у задоволенні позову, апеляційний суд виходив із того, що позов пред'явлений до неналежного відповідача, оскільки позивач був поновлений на роботі у Державній адміністрації залізничного транспорту України. ПАТ «Укрзалізниця» хоча і є правонаступником усіх прав та обов'язків Державної адміністрації залізничного транспорту України, але згідно даних Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань дата та номер запису про державну реєстрацію припинення Державної адміністрації залізничного транспорту України відсутня.

У касаційній скарзі представник ОСОБА_4 - ОСОБА_5 просить скасувати рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Доводи касаційної скарги зводяться до того, що апеляційним судом неправильно застосовані положення статті 2 та частини другої Перехідних та Прикінцевих положень Закону України «Про особливості утворення публічного акціонерного товариства залізничного транспорту загального користування», якими визначено, що ПАТ «Укрзалізниця» є правонаступником усіх прав та обов'язків Державної адміністрації залізничного транспорту України, а також встановлений пріоритет у застосуванні норм цього Закону, у тому числі, і по відношенню до статей 104, 107 ЦК України та Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань». Крім того, на думку заявника, апеляційний суд дійшов помилкового висновку, що для поновлення на роботі має бути волевиявлення особи, яка була поновлена на роботі.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно з частиною першою статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суди встановили, що ОСОБА_4 з 13 листопада 2006 року перебував у трудових відносинах з Державною адміністрацією залізничного транспорту, займаючи з 16 листопада 2011 року посаду начальника відділу обладнання Головного управління планування та контролю за закупівлями матеріально-технічних ресурсів.

Наказом від 09 вересня 2014 року № 3405/ос позивач був звільнений з роботи на підставі пункту 1 статті 40 КЗпП України у зв'язку із скороченням штату працівників.

Рішенням Апеляційного суду міста Києва від 29 листопада 2016 року, залишеним без змін ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 31 травня 2017 року, поновлено

ОСОБА_4 на посаді начальника відділу обладнання Головного управління планування та контролю за закупівлями матеріально-технічних ресурсів Державною адміністрацією залізничного транспорту з 09 вересня 2014 року, стягнуто з Державної адміністрації залізничного транспорту на користь

ОСОБА_4 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період

з 10 вересня 2014 року по 29 листопада 2016 року у розмірі 80 375,75 грн та 4000 грн в рахунок відшкодування моральної шкоди.

Обґрунтовуючи позов, ОСОБА_4 зазначав, що на день звернення з позовом у цій справі рішення Апеляційного суду міста Києва від 29 листопада 2016 року щодо поновлення його на посаді не виконано.

За змістом статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Відповідно до статті 236 КЗпП України у разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки.

На виконання Закону України «Про особливості утворення публічного акціонерного товариства залізничного транспорту загального користування» від 23 лютого 2012 року, відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 25 червня 2014 року № 200 утворено ПАТ «Укрзалізниця» на базі Державної адміністрації залізничного транспорту, підприємств та установ залізничного транспорту загального користування, які реорганізовуються шляхом злиття, згідно з додатком 1.

До переліку, наведеного у додатку 1, включено й Державну адміністрацію залізничного транспорту.

Постановою Кабінету Міністрів України від 02 вересня 2015 року № 735 затверджено Статут ПАТ «Укрзалізниця», пунктом 2 якого визначено, що товариство є правонаступником усіх прав та обов'язків Укрзалізниці та підприємств залізничного транспорту.

Відповідно до частини другої статті 104 ЦК України встановлено, що юридична особа є такою, що припинилася, з дня внесення до єдиного державного реєстру запису про її припинення.

Порядок внесення відповідного запису до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань

(далі - Реєстр) визначений Законом України «Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців».

Відповідно до частини першої, другої статті 4 Закону «Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців», у редакції, чинній на час здійснення державної реєстрації ПАТ «Укрзалізниця», державна реєстрація юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців - це засвідчення факту створення або припинення юридичної особи, засвідчення факту набуття або позбавлення статусу підприємця фізичною особою, а також вчинення інших реєстраційних дій, які передбачені цим Законом, шляхом внесення відповідних записів до Реєстру. Порядок проведення державної реєстрації юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців включає, зокрема, внесення відомостей про юридичну особу або фізичну особу - підприємця до Реєстру.

Згідно з частиною першою статті 18 Закону «Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців», якщо відомості, які підлягають внесенню до Реєстру, були внесені до нього, то такі відомості вважаються достовірними і можуть бути використані в спорі з третьою особою, доки до них не внесено відповідних змін.

Аналогічну норму наведено і у частині першій статті 10 Закону «Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців» у чинній редакції.

Згідно даних Реєстру державну реєстрацію ПАТ «Українська залізниця» здійснено 21 жовтня 2015 року.Запис про припинення Державної адміністрації залізничного транспорту відсутній у Реєстрі на момент розгляду справи касаційним судом.

Вирішуючи спір, апеляційний суд дійшов правильного висновку про те, що

ПАТ «Укрзалізниця» є неналежним відповідачем у зазначеній справі, оскільки моментом переходу прав та обов'язків до правонаступника юридичної особи слід вважати дату внесення запису до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань про припинення юридичної особи.

При цьому ОСОБА_4 не позбавлений права на звернення з вимогами про стягнення заробітку за час вимушеного прогулу до належного відповідача.

З урахуванням наведеного, оскаржене судове рішення є такими, що ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги висновків апеляційного суду не спростовують. Підстави для скасування оскарженого судового рішення відсутні.

Ураховуючи наведене, колегія суддів вважає, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржене судове рішення - без змін.

Керуючись статтями 400, 401, 410 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_4 - ОСОБА_5 залишити без задоволення.

Постанову Апеляційного суду міста Києва від 12 лютого 2018 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: Є. В. Синельников

О. В.Білоконь

С.Ф. Хопта