Справа № 201/4650/2018
провадження 2/201/1806/2018
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 травня 2018 року Жовтневий районний суд м. Дніпропетровська

У складі: головуючого - судді Федоріщева С.С.,

за участю секретаря судового засідання - Кияшко Н.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу, зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання права власності, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до відповідача ОСОБА_2 з позовом про стягнення боргу за договором купівлі-продажу, який був укладений в простій письмовій формі.

Позивач мотивувала свої позовні вимоги тим, що її чоловіку ОСОБА_3 належав житловий будинок № 415, розташований по вул. Волгоградській в м. Новомосковську, який він в 1994 р. придбав у ОСОБА_4. 11.01.1997 р. її чоловік помер. Так як даний будинок був не дуже придатний для житла, вона вирішила його продати, але так як даний будинок чоловіком за життя не був узаконений, тобто він не отримав на будинок правовстановлюючого документа, то Позивач даний будинок продала Відповідачу по так званій «домашній угоді». У відповідача не було на момент придбання всієї суми, яку необхідно було сплатити за даний будинок, і він попросив позивачку щоб вона половину суми прийняла відразу (це 50.000 грн., а загальна сума купівлі-продажу була 120.000 грн.), а залишок він буде віддавати протягом 10 років. Спочатку відповідач виконував взяті обов'язки по сплаті боргу, а десь з 2013 р. він перестав віддавати гроші, в зв'язку з чим залишився залишок боргу в розмірі 50.000 грн. Дані відносини щодо боргу та його сплати сторони оформили шляхом укладення між ними договору купівлі-продажу у вигляді розписки у простій письмовій формі, який був складено в 2000 р.

Відповідач за основним позовом позовні вимоги не визнав, звернувся до суду з зустрічним позовом, в якому просив відмовити в позовних вимогах позивачу ОСОБА_1 та задовольнити зустрічний позов, визнавши за ним право власності на майно, яким є домоволодіння № 415, розташоване з адресою вул. Волгоградська, м. Новомосковськ, яке складається з житлового будинку Г-1, загальною площею 70,8 кв.м., житловою площею 43,2 кв.м. погребу під Г-1, кухні, площею 15,8 кв.м., коридору площею 11,8 кв.м., житлової кімнати площею 31,1 кв.м., житлової кімнати площею 12,2 кв.м. за набувальною давністю.

В обґрунтування позову зазначив, що в 1998 р. він придбав житловий будинок № 415 (Г-1), розташований по вул. Волгоградська в м. Новомосковську. Даний будинок колись належав ОСОБА_4 на підставі свідоцтва про право на спадщину, яке було йому видано 15.04.1983 р. державним нотаріусом Новомосковської державної нотаріальної контори. На той час дане домоволодіння складалося з наступних приміщень: житловий будинок літ А-1, житловою площею 14,5 кв.м., сарай літ. Б, вбиральня літ. В, огорожа № 1. Згодом ОСОБА_4 добудував даний будинок та через те, що ним не було проведено узаконення він продав даний будинок ОСОБА_3 за так званою «домашньою угодою», про що в матеріалах інвентаризаційної справи в БТІ м. Новомосковську є відповідний акт від 01.06.1994 р. про те, що даний будинок зареєстрований в БТІ за реєстровим № 3918-36. Даний будинок був непридатним для життя, частково розрушено стіни, перекриття та покрівля. Так як власник даного будинку ОСОБА_3 помер 11.01.1997 р., угоду купівлі-продажу Відповідач (позивач за первісним позовом) укладав з його дружиною Позивачем за первісним позовом. Сума угоди складала 120.000 грн., з яких він відразу віддав 50.000 грн. Відповідач за зустрічним позовом обіцяла йому, що даний будинок буде нею за власні кошти відновлений, тобто відбудовані стіни будинку, поновлена покрівля та перекриття. Після чого він віддасть залишок суми. Але так як протягом тривалого часу Відповідач за зустрічним позовом не проводила жодних робіт по відновленню будинку, він за власні кошти провів всі будівельні роботи, добудував даний будинок а тому вважає позов про стягнення з нього коштів безпідставним. На сьогоднішній час згідно технічного паспорту, складеного ТОВ «Ріелнест» станом на 24.04.2018 р. даний будинок Г-1 складається з: кухні, площею 15,8 кв.., коридору площею 11.8 кв.м., житловою кімнати площею 31,0 кв.м., житлової кімнати площею 12.2 кв.м. Загальна площа будинку складає 70,8 кв.м., житлова площа 43,2 кв.м. Під будинком є погріб під Г-1.

ОСОБА_5, складеного інженером з інвентаризації нерухомого майна ОСОБА_6 , встановлено, що житловий будинок літ А-1 сарай літ. Б, вбиральня літ. В, огорожа № 1 , знесені, а замість них у 1991 р. побудовані житловий будинок літ. Г-1. На підставі інструкції (зі змінами та доповненнями від 09.08.2012 р. № 404; 28.12.2012 р. № 658; 08.01.2013 № 2) про порядок проведення технічної інвентаризації об'єктів нерухомого майна, затвердженої наказом Міністерства регіонального розвитку , будівництва та ЖКГ України від 2105.2001 р. № 127, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 10.07.2001 р. за № 582/5773 це не є самочинним і не підлягає введенню в експлуатацію. Вважати житловий будинок літ. Г-1 загальною площею 70.8 кв.м., житловою площею 43,2 кв.м. На даний момент права приватної власності на вказану квартиру у Позивача за зустрічним позовом немає, тобто вона знаходиться у власності інших осіб, а отже є чужим нерухомим майном.

Просив визнати право власності на вказане домоволодіння в порядку набувальної власності.

Позивач за первісним позовом, відповідач за зустрічним позовом, повідомлений належним чином, у судове засідання не зявився, на адресу суду надійшла заява, в якій просив розглядати справу за її відсутності.

Відповідач за основним позовом, позивач за зустрічним позовом в судове засідання з'явився, надав суду заяву, в якій просив розгляд справи здійснювати за його відсутності та позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

Вивчивши письмові матеріали справи, суд виходить з наступного.

Всебічно, повно, об'єктивно та безпосередньо дослідивши наявні у справі докази у їх сукупності, з увагою на їх належність допустимість, достовірність, достатність та взаємний зв'язок між ними, суд виходить з наступного.

Відповідно до ст.55 Конституції України, кожному гарантується судовий захист його прав і свобод.

Відповідно до ч.2 ст.124 Конституції України, юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

У відповідності з п.1 ст.6 Європейської Конвенції «Про захист прав людини та основоположних свобод», ратифікованої Законом України №475/97-ВР від 17.07.1997 року, яка відповідно до ст. 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, кожна людина при визначенні її громадянських прав та обов'язків має право на справедливий розгляд справи незалежним та безстороннім судом.

ОСОБА_5 з ч.1 ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ч.10 ст.10 ЦПК України, забороняється відмова у розгляді справи з мотивів відсутності, неповноти, нечіткості, суперечливості законодавства, що регулює спірні відносини.

Відповідно до ч.1 ст.12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

ОСОБА_5 з ч.1 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Строки, встановлені Цивільним процесуальним кодексом України, є обов'язковими для судів та учасників судових процесів, оскільки визначають тривалість кожної стадії процесу або час, протягом якого має бути вчинено процесуальну дію (наприклад, строк оскарження судового рішення, строк подачі зауважень щодо журналу судового засідання). Зазначене є завданням цивільного судочинства та кримінального провадження (стаття 1 ЦПК, стаття 2 КПК). Розумним, зокрема, вважається строк, що є об'єктивно необхідним для виконання процесуальних дій, прийняття процесуальних рішень та розгляду і вирішення справи з метою забезпечення своєчасного (без невиправданих зволікань) судового захисту. Європейський суд з прав людини, вирішуючи питання про дотримання права на справедливий суд, передбаченого пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, у контексті оцінки дій сторони в справі, спрямованих на захист свого права, або її бездіяльності, дійшов з урахуванням принципів, що випливають з прецедентної практики Суду, висновків про те, що: одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності; «право на суд» не є абсолютним, воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за самою своєю природою потребує регулювання з боку держави; сторона в розумні інтервали часу має вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їй судового провадження; право на вчинення процесуальних дій стороною або щодо певної сторони не є необмеженим, позаяк обмежується, зокрема, необхідністю дотримання прав іншої сторони в процесі та власне необхідністю забезпечити дотримання права на справедливий суд у розумінні п. 1 ст. 6 Конвенції (рішення від 19 червня 2001 року у справі «Креуз проти Польщі» (п.п. 52, 53, 57 та ін.); рішення від 03 квітня 2008 року у справі «Пономарьов проти України» (п.п. 40, 41, 42 та ін.). У рішенні Європейського Суду з прав людини від 03 квітня 2008 року у справі «Пономарьова проти України» зазначено, що сторони мають вживати заходів, щоб дізнатися про стан відомого їм судового провадження. Розумність тривалості судового розгляду має визначатися з огляду на обставини справи та наступні критерії: складність справи, поведінка заявника та компетентних органів, а також важливість предмета позову для заявника у справі (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Фрідлендер проти Франції»).

В даному випадку суд приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 задоволенню не підлягають, а зустрічні позовні вимоги ОСОБА_2 підлягають задоволенню в повному обсязі, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що чоловіку позивача за первісним позовом ОСОБА_3 належав житловий будинок № 415, розташований по вул. Волгоградській в м. Новомосковську, який він в 1994 р. придбав даний будинок у ОСОБА_4, що був його власником згідно свідоцтва про право на спадщину (а.с.10). Зі своїм чоловіком позивачка перебувала в зареєстрованому шлюбі, що підтверджується Свідоцтвом про укладення шлюбу (а.с.11). 11.01.1997 р. чоловік позивачки помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть (а.с.11). Так як даний будинок був не дуже придатний для житла, позивачка вирішила його продати, але так як даний будинок чоловіком за життя не був узаконений, тобто він не отримав на будинок правовстановлюючого документа, то Позивач даний будинок продала Відповідачу по так званій «домашній угоді», що підтверджується ОСОБА_5 БТІ (а.с.12). Так як у відповідача не було на момент придбання всієї суми, яку необхідно було сплатити за даний будинок, він попросив позивача щоб половину суми прийняла відразу (це 50.000 грн., а загальна сума купівлі-продажу була 120.000 грн.) а залишок він буде віддавати протягом 10 років (а.с.23). Спочатку відповідач виконував взяті обов'язки по сплаті боргу, а десь з 2013 р. він перестав віддавати гроші, в зв'язку з чим залишився залишок боргу в розмірі 50.000 грн. Дані відносини щодо боргу та його сплаті вони оформили шляхом укладення між сторонами договору купівлі-продажу у вигляді розписки у простій письмовій формі, який був складено в 2000 р. Протягом 18 років Позивач за первісним позовом до суду з позовними вимогами щодо стягнення боргу не звертався, а отже минув строк позовної давності.

Відповідач за первісним позовом позивач за зустрічним позовом зазначив, що йому фактично належить домоволодіння № 415, розташоване за адресою вул. Волгоградська, м. Новомосковськ, яке складається з житлового будинку Г-1, загальною площею 70,8 кв.м., житловою площею 43,2 кв.м. погребу під Г-1, кухні, площею 15,8 кв.м., коридору площею 11,8 кв.м., житлової кімнати площею 31,1 кв.м., житлової кімнати площею 12,2 кв.м., який він придбав у Відповідача за зустрічним позовом в 1998 р. за розпискою. Фактично володіє даним домоволодінням відкрито та безперервно на протязі більш ніж 15 років. Зазначені параметри цього будинку підтверджуються технічним паспортом з планом та експлікацією (а.с.7-9). Придбав він даний житловий будинок № 415 (Г-1), розташований по вул. Волгоградська в м. Новомосковську у колишнього власника, чоловіка Позивача за первісним позовом, який в свою чергу придбав його у ОСОБА_4 на підставі свідоцтва про право на спадщину, яке було йому видано 15.04.1983 р. державним нотаріусом Новомосковської державної нотаріальної контори. На той час дане домоволодіння складалося з наступних приміщень: житловий будинок літ А-1, житловою площею 14,5 кв.м., сарай літ. Б, вбиральня літ. В, огорожа № 1. Згодом ОСОБА_4 добудував даний будинок та через те, що ним не було проведено узаконення він продав даний будинок ОСОБА_3 за так званою «домашньою угодою», про що в матеріалах інвентаризаційної справи в БТІ м. Новомосковську є відповідний акт від 01.06.1994 р., про те, що даний будинок зареєстрований в БТІ за реєстровим № 3918-36. Даний будинок був непридатним для життя, частково розрушені стіни, перекриття та кровля. Так як власник даного будинку ОСОБА_3 помер 11.01.1997 р., угоду купівлі-продажу Відпоідач (позивач за первісним позовом) укладав з його дружиною Позивачем за первісним позовом. Сума угоди складала 120.000 грн., з яких він відразу віддав 50.000 грн. Відповідач за зустрічним позовом обіцяла йому, що даний будинок буде нею за власні кошти відновлений, тобто відбудовані стіни будинку, поновлена кровля та перекриття. Після чого він віддасть залишок суми. Але так як протягом тривалого часу Відповідач за зустрічним позховом не проводила жодних робіт по відновленню будинку, він за власні кошти провів всі будівельні роботи, добудував даний будинок а тому вважає позов про стягнення з нього коштів безпідставним.

На сьогодняшній час згідно технічного паспорту, складеного ТОВ «Ріелнест» станом на 24.04.2018 р. даний будинок Г-1 складається з: кухні, площею 15,8 кв.., коридору площею 11.8 кв.м., житловою кімнати площею 31,0 кв.м., житлової кімнати площею 12.2 кв.м. Загальна площа будинку складає 70,8 кв.м., житлова площа 43,2 кв.м. Під будинком є погріб під Г-1 (а.с.42).

ОСОБА_5, складеного інженером з інвентаризації нерухомого майна ОСОБА_6 , встановлено, що житловий будинок літ А-1 сарай літ. Б, вбиральня літ. В, огорожа № 1 , знесені, а замість них у 1991 р. побудовані житловий будинок літ. Г-1 (а.с.43).

На підставі інструкції (зі змінами та доповненнями від 09.08.2012 р. № 404; 28.12.2012 р. № 658; 08.01.2013 № 2) про порядок проведення технічної інвентаризації об'єктів нерухомого майна, затвердженої наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та ЖКГ України від 2105.2001 р. № 127, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 10.07.2001 р. за № 582/5773 це не є самочинним і не підлягає введенню в експлуатацію. Вважати житловий будинок літ. Г-1 загальною площею 70.8 кв.м., житловою площею 43,2 кв.м. На даний момент права приватної власності на вказаний будинок у Позивача за зустрічним позовом немає, тобто він знаходиться у власності інших осіб, а отже є чужим нерухомим майном. ОСОБА_5 із довідкою з Реєстру речових прав на нерухоме майно, зазначене домоволодіння наразі не за ким не зареєстроване (а.с.47).

Правовідносини, що виникли між сторонами, законодавчо врегульовані наступним чином.

Відповідно до ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом.

Частина 1 статті 321 ЦК України передбачає, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст. 328 Цивільного кодексу України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема з правочинів.

Набувальна давність визначається, як засіб закріплення майна за суб'єктами, що ним володіють, у випадках, коли вони не мають можливості через певні обставини підтвердити підстави виникнення прав, а також, в інших ситуаціях. Право власності за набувальною давністю може бути набутим, як на безхазяйні речі, так і на майно, яке належить за правом власності іншій особі.

Відповідно до ч. 1 ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Набуття права власності на земельну ділянку за набувальною давністю регулюється законом. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду. Перебіг строку набувальної давності починається від моменту виникнення володіння.

ОСОБА_5 з ч. 4 ст. 344 ЦК України, право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду.

За ст. 6 Європейської конвенції з прав людини і основоположних свобод визнається право людини на доступ до правосуддя, а за ст. 13 на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред'явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення.

Стаття 1 Протоколу №1 до Європейської конвенції про захист прав і основних свобод людини гарантує право на вільне володіння своїм майном: «Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права».

У рішенні від 30 листопада 2004 року у справі "Case of Oneryildis v. Turkey" (справа відкрита за заявою № 48939/99 та розглянута Великою палатою) Європейський суд визнав, що поняття "майно" охоплює не лише річ, яка реально існує (матеріальна складова), але також стосується засобів праводомагання (юридична складова), включаючи право вимоги, відповідно до якого особа може стверджувати, що вона має принаймні "законне сподівання" стосовно ефективного здійснення права власності.

Пунктом 21 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Федоренко проти України» від 30 червня 2006 року визначено, що відповідно до прецедентного права органів, що діють на підставі Конвенції, право власності може бути «існуючим майном» або коштами, включаючи позови, для задоволення яких позивач може обґрунтовувати їх принаймні «виправданими очікуваннями» щодо отримання можливості ефективного використання права власності.

ОСОБА_5 з частиною другою статті 328 ЦК України право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Аналізуючи вимоги законодавства суд зазначає, що, чинним цивільним законодавством набувальна давність визначається як засіб закріплення майна за суб'єктами, що ним володіють, у випадках, коли вони не мають можливості через певні обставини підтвердити підстави виникнення прав, а також в інших ситуаціях. Право власності за набувальною давністю може бути набутим як на безхазяйні речі, так і на майно, яке належить за правом власності іншій особі.

Оцінивши зібрані у справі докази в їх сукупності, зважаючи на те, що ОСОБА_2 з 1998 р. фактично відкрито та безперевно володіє нерухомим майном, яке розташоване за адресою Дніпропетровська область, м. Новомосковськ, вул. Волгоградська, буд. 415, тобто з того часу користується вказаним домоволодінням, оплачує всі комунальні послуги, тобто майже 20 років добросовісно, відкрито, безперервно володіє нерухомим майном, що підтверджується дослідженими в ході судового розгляду доказами, враховуючи наведені обставини справи та положення діючого в Україні цивільного законодавства, суд дійшов висновку, що наявні правові підстави для визнання за позивачем права власності на спірне майно в порядку ст.344 ЦК України за набувальною давністю, в зв'язку з чим вважає, що позов обґрунтований та підлягає задоволенню.

На підставі ст.141 ЦПК України, в рахунок відшкодування судових витрат по сплаті судового збору, з відповідачки за зустрічним позовом має бути стягнуто на користь позивача за зустрічним позовом 600 грн., що підтверджується квитанцією про сплату судового збору (а.с.25).

Керуючись ст.334 ЦК України, ст.ст.12, 13, 81, 89, 263-265 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

В позовних вимогах ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу - відмовити.

Позовні вимоги ОСОБА_2 щодо визнання права власності на домоволодіння № 415, розташоване за адресою вул. Волгоградська, м. Новомосковськ, Дніпропетровська область, яке складається з житлового будинку Г-1, загальною площею 70,8 кв.м., житловою площею 43,2 кв.м. погребу під Г-1, кухні, площею 15,8 кв.м., коридору площею 11,8 кв.м., житлової кімнати площею 31,1 кв.м., житлової кімнати площею 12,2 кв.м. за набувальною давністю - задовольнити.

Визнати за ОСОБА_2 право власності на домоволодіння № 415, розташоване за адресою вул. Волгоградська, м. Новомосковськ, Дніпропетровська область, яке складається з житлового будинку Г-1, загальною площею 70,8 кв.м., житловою площею 43,2 кв.м. погребу під Г-1, кухні, площею 15,8 кв.м., коридору площею 11,8 кв.м., житлової кімнати площею 31,1 кв.м., житлової кімнати площею 12,2 кв.м.

Рішення суду набирає законної сили в порядку передбаченому ст. ст. 272, 273 ЦПК України.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до апеляційного суду Дніпропетровської області шляхом подання апеляційної скарги через Жовтневий районний суд м. Дніпропетровська протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом тридцяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги, рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя С.С. Федоріщев