Справа № 369/9742/15-ц Головуючий у І інстанції Медвідь Н. О.
Провадження № 22-ц/780/1545/18 Доповідач у 2 інстанції Іванова І. В.
Категорія 26 12.06.2018
ПОСТАНОВА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 червня 2018 року м. Київ

справа № 369/9742/15

провадження № 22ц/780/1545/18

Апеляційний суд Київської області в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

Іванової І.В., Приходька К.П., Гуля В.В.

при секретарі - Тимошевській С.І.

сторони :

позивач - Публічне акціонерне товариство «Дельта Банк»

відповідач - ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві апеляційну скаргу ОСОБА_4 на заочне рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 24 грудня 2015 року у складі судді Медвідь Н.О., повний текст складений 01.01.2016 року,

встановила:

Статтею 351 Цивільного процесуального кодексу України в редакції Закону України № 2147-VІІІ від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року (далі - ЦПК України), визначено, що судом апеляційної інстанції у цивільних справах є апеляційний суд, у межах апеляційного округу якого знаходиться місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

Відповідно до розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України: пункт 8) до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується; пункт 9) справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

30 вересня 2016 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до

Конституції України (щодо правосуддя)» від 02 червня 2016 року N 1401-VIII.

Згідно з підпунктом 11 пункту 16-1 розділу XV "Перехідні положення" Конституції України представництво відповідно до пункту 3 частини першої статті 131-1 та статті 131-2 цієї Конституції виключно прокурорами або адвокатами у Верховному Суді та судах касаційної інстанції здійснюється з 1 січня 2017 року; у судах апеляційної інстанції - з 1 січня 2018 року.

Представництво в суді у провадженнях, розпочатих до набрання чинності Законом України «Про внесення змін до Конституції України (щодо правосуддя)», здійснюється за правилами, які діяли до набрання ним чинності, - до ухвалення у відповідних справах остаточних судових рішень, які не підлягають оскарженню (підпункт 9 пункт 161 розділу XV Перехідних положень Конституції України).

У даному випадку провадження у справі відкрито 08.09.2015 року, тобто розпочате до 30 вересня 2016 року.

Так, у вересні 2015 року позивач ПАТ «Дельта Банк» звернувся до суду з даним позовом, мотивуючи тим, що 20.12.2011 року між ПАТ «Астра Банк» та відповідачкою ОСОБА_4 був укладений кредитний договір, згідно з умовами якого банк надав останній кредитні кошти у розмірі 442 000 грн. на строк до 20.03.2022 року. З метою забезпечення виконання грошових зобов'язань за кредитним договором іпотекодавець ОСОБА_4 передала в іпотеку нерухоме майно, а саме: квартиру № АДРЕСА_2, має загальну площу 85,0 кв.м.

02.12.2013 року між ПАТ «Астра Банк» та ПАТ «Дельта Банк» було укладено договір купівлв-продажу права вимоги за вказаним кредитним та забезпечувальним договором, внаслідок чого позивач ПАТ «Дельта Банк» став новим кредитором у зазначених зобов'язаннях.

Далі Банк, посилаючись на те, що відповідачка умови кредитного договору належним чином не виконує, внаслідок чого станом на 28.07.2015 року має заборгованість у сумі 509 516,02 грн., з яких: тіло кредиту - 410 959,31грн. та відсотки - 98 556.71грн., тому просив суд в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності на іпотечне майно за Банком.

Заочним рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 24 грудня 2015 року позов задоволено.

В рахунок виконання основного зобов'язання щодо оплати заборгованості у розмірі 509 516, 02 грн. з яких: - тіло кредиту - 410 959,31 грн.; відсотки-98 556,71 грн. за кредитним договором №29023 від 20.12.2011 року звернуто стягнення на предмет іпотеки, а саме: квартиру АДРЕСА_2., має загальну площу 85,0 кв.м., житлову площу 43,0 кв.м., шляхом визнання права власності на неї за Публічним акціонерним товариством «Дельта Банк».

Суд визнав за ПАТ «Дельта Банк» право власності на квартиру АДРЕСА_2., має загальну площу 85,0 кв.м., житлову площу 43,0 кв.м..

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь держави судовий збір у сумі 5095,16грн.

У листопаді 2017 року ОСОБА_4 звернулася до суду з заявою про перегляд заочного рішення.

Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 22.01.2018 року заяву відповідача було залишено без задоволення.

Не погоджуючись з заочним рішенням суду ОСОБА_4 подала апеляційну скаргу вказуючи на його незаконність та необґрунтованість, яке ухвалене з чисельними порушеннями норм матеріального та процесуального права. Посилається на те, що не була повідомлена про час та місце розгляду справи, а також про зміну кредитора, рішення суду отримала лише 14.11.2017 року. Судом достовірно не встановлено розмір простроченої заборгованості за кредитним договором, не було перевірено повноваження представника позивача, також не з'ясовано факту досудового договірного врегулювання заборгованості та неправильно застосовано норми ст.39 ЗУ «Про іпотеку» щодо звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі іпотеко держателю право власності на це майно, тому просила скасувати заочне рішення та ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позовних вимог ПАТ «Дельта Банк» та стягнути з позивача судові витрати.

У відзиві на апеляційну скаргу, Банк зазначив що доводи апелянта про те, що вона не була повідомлена про зміну кредитора не відповідають обставинам справи, оскільки після укладення договору купівлі-продажу прав вимоги відповідачка продовжувала сплачувати кошти новому кредитору, зокрема в грудні 2013 року в сумі 8200 грн., березні 2014 року - 16900 грн, та травні 2014 року - 8222 грн., при цьому не оскаржувала недійсність зазначеного договору.

Що стосується повноважень представника, Банк зазначив, що до позовної заяви була додана довіреність представника ОСОБА_7 яка на дату подачі позовної заяви мала відповідні повноваження та перебувала в трудових відносинах з ПАТ «Дельта Банк», про що свідчить довідка про трудову діяльність цього представника з ПАТ «Дельта Банк», яка є в матеріалах справи.

Далі Банк зазначив, що твердження ОСОБА_4 про те, що її було позбавлено єдиного житла, не відповідає дійсності, оскільки згідно інформаційної довідки № 122891492 від 05.05.2018 року за відповідачкою зареєстровано на праві власності житловий будинок АДРЕСА_3.

Крім того, у відзиві щодо доводів скарги про те, що суд прийнявши оскаржуване рішення передав у власність Банку майно, вартість якого перевищує суму заборгованості, Банк зазначив, що це твердження не відповідає обставинам справи, оскільки банк зміг виручити від реалізації вказаного майна суму, яка ледь змогла покрити суму заборгованості по тілу кредиту та проценти за користування кредитними коштами. При цьому, посилання відповідачки на неправильний розрахунок суми заборгованості за кредитом, що нібито судом не було враховано платежі сплачені останніми в рахунок погашення заборгованості і надані квитанції про погашення кредиту з січня 2012 року по листопад 2013 року включно щодо сплати тіла кредиту та відсотків за користування кредитом на користь ПАТ «Астра Банк», та квитанції за грудень 2013 року, березень та травень 2014 року у кількості трьох квитанцій про сплату суми заборгованості за кредитом на користь ПАТ «Дельта Банк», не відповідають матеріалам справи, оскільки у розрахунку вказаної суми заборгованості за кредитом враховані всі платежі, на які посилається відповідачка, здійснені в період з січня 2012 по листопад 2013 року.

Щодо посилань відповідачки на те, що не була повідомлена про час та місце розгляду справи та не отримувала досудової вимоги, Банк зазначив що на дату укладення кредитного договору відповідачка була зареєстрована та фактично проживала за адресою: АДРЕСА_1, що слідує з Кредитного Договору, тому при зверненні до суду в позовній заві було вказано єдину відому адресу фактичного проживання та реєстрації відповідача.

Стосовно направлення листа-вимоги який було відправлено 28.08.2015 року на адресу: АДРЕСА_1, але даний лист повернувся на адресу Банку з відміткою: повернуто за закінченням встановленого строку зберігання, Банк звертає увагу суду на те, що відповідно до п.п. 3.3.11 Кредитного Договору, в забезпечення якого на підставі іпотечного договору було передано в іпотеку спірну квартиру Позичальник зобов'язаний протягом п'яти робочих днів повідомляти Кредитора про настання таких обставин: зміна фактичного місця проживання або місця прописки(реєстрації), зміна місця роботи, посади або заробітної плати, зміна номерів контактних телефонів, прізвищ та/або імені, одруження або розлучення, народження або усиновлення дітей, виїзд за межі місця проживання на термін більше трьох тижнів, а також інших обставин, що можуть вплинути на виконання зобов'язання за Договором, з наданням відповідних документів, що їх підтверджують. Як вбачається і з справи позичальник змінила своє місце реєстрації ще 28.09.2012 року і до теперішнього часу не повідомила Кредитора про ці зміни, що грубо порушує умови кредитного договору.

Стосовно посилань відповідачки у скарзі про неправильне застосування норми ст.39 ЗУ «Про іпотеку» щодо звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі іпотекодержателю права власності на це майно, Банк зазначив у відзиві, що оскільки боржник не виконував умови договору, кредиту не погасив, унаслідок чого утворилася заборгованість, а положеннями іпотечного договору передбачено право іпотекодержателя звернути стягнення на предмет іпотеки відповідно до застереження про задоволення вимог іпотеко держателя, тобто банк має право на визнання права власності на предмет іпотеки, аналогічна правова позиція міститься у постанові Верховного Суду України від 14 вересня 2016 року у справі № 6-1219 цс16. Тому у разі встановлення такого способу звернення стягнення у договорі іпотекодержатель на підставі ч.2 ст.16 ЦК України має право вимагати застосування його і судом, оскільки у розумінні змісту ч.5 ст.11 ЦК вказані норми Закону про іпотеку є передбаченим законом випадком, коли рішення суду може бути підставою для виникнення цивільних прав та обов'язків.

Таким чином, незважаючи на можливість позасудового вирішення питання про передання іпотекодержателю у власність предмета іпотеки у рахунок погашення забезпечених іпотекою його майнових прав ст. 36 Закону про іпотеку не виключає і можливість прийняття судом рішення про визнання за ним права власності на предмет іпотеки, тому Банк просить рішення суду першої інстанції залишити без змін.

В суді апеляційної інстанції відповідачка ОСОБА_4 та її представник адвокат ОСОБА_8 апеляційну скаргу підтримали з викладених у ній підстав, просили задовольнити скаргу.

Представник позивача ПАТ «Дельта Банк» Астафєва І.В. в суді апеляційної інстанції просила відмовити у задоволенні скарги з підстав зазначених у відзиві.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників, розглянувши матеріали цивільної справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Задовольняючи позовні вимоги районний суд керувався положеннями ч. 3 ст. 33 Закону України «Про іпотеку», яим передбачено, що звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється в тому числі на підставі рішення суду та п.39 Постанови пленуму ВСУ №5 від 30.04.2012 року, «... суди мають виходити з того, що не виключається можливість звернення стягнення на предмет іпотеки і набуття іпотекодержателем права власності на нього за рішенням суду. В разі встановлення такого способу звернення стягнення на предмет іпотеки в договорі, іпотекодержатель на підставі ч. 2 ст. 16 ЦК має право вимагати застосування його судом».

При цьому суд першої інстанції виходив з того, що іпотечним договором передбачено право іпотекодержателя на набуття у власність предмета іпотеки в разі порушення боржником умов кредитного договору. Відповідачка порушила умови кредитного договору, а тому наявні правові підстави для визнання за позивачем права власності на предмет іпотеки.

Так, судом встановлено, що 20.12.2011 року між ПАТ «Астра Банк» та відповідачкою укладений кредитний договір № 29023, згідно з умовами якого банк надав кредитні кошти у розмірі 442 000 грн., на строк до 20.03.2022 року (а.с.7-18).

З метою забезпечення виконання грошових зобов'язань за вказаним кредитним договором від 20.12.2011 року позичальник ОСОБА_4 в цей же день за договором іпотеки №б/н від 20.12.2011 року передала в іпотеку нерухоме майно, а саме: квартиру АДРЕСА_2., має загальну площу 85,0 кв.м., житлову площу 43,0 кв.м. (а.с. 19-26).

На дату укладення кредитного та іпотечного договорів відповідачка була зареєстрована та фактично проживала за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.29).

02 грудня 2013 року між ПАТ «Астра Банк» та ПАТ «Дельта Банк» було укладено Договір купівлі-продажу прав вимоги, відповідно до якого ПАТ «Астра Банк» передав (відступив) ПАТ «Дельта Банк» права вимоги за кредитним та забезпечувальним договорами укладених з відповідачкою, який зареєстрований за №1539 від 02.12.2013 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Літвіновою Т.В. (а.с.39-43).

Відповідно до ст. 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

З матеріалів справи вбачається, що відповідачка після укладення договору купівлі-продажу прав вимоги позивачем продовжувала сплачувати кошти за кредитним договором новому кредитору - позивачу ПАТ «Дельта Банк», зокрема в грудні 2013 року в сумі 8200 грн., березні 2014 року - 16900 грн., та травні 2014 року - 8222 грн.

Також, судом встановлено, що відповідачка ОСОБА_4 умови кредитного договору належним чином не виконувала, у зв'язку з чим станом на 28.07.2015 року у відповідачки виникла заборгованість у сумі 509 516,02 грн., про що вона повідомлялася, зокрема шляхом направлення письмової вимоги вих.№31.4-08/10210/15 від 27.08.2015 року про необхідність виконання зобов'язань згідно умов кредитного договору та повідомлення що у разі його невиконання зобов'язання буде розпочата процедура звернення стягнення на іпотечне майно (а.с.32,33).

Вказаний Лист-вимогу було відправлено Банком 28.08.2015 року на адресу: АДРЕСА_1, але направлена позичальнику кореспонденція повернулась без вручення у зв'язку з закінченням терміну зберігання.

Відповідно до п.п. 3.3.11 Кредитного Договору № 29023 від 20 грудня 2011 року Позичальник зобов'язаний протягом п'яти робочих днів повідомляти Кредитора про настання таких обставин: зміна фактичного місця проживання або місця прописки(реєстрації), зміна місця роботи, посади або заробітної плати, зміна номерів контактних телефонів, прізвищ та/або імені, одруження або розлучення, народження або усиновлення дітей, виїзд за межі місця проживання на термін більше трьох тижнів, а також інших обставин, що можуть вплинути на виконання зобов'язання за Договором, з наданням відповідних документів, що їх підтверджують.

З матеріалів справи вбачається, що Позичальник ОСОБА_4 змінила своє місце реєстрації та з 28.09.2012 року зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 , при цьому не повідомила Кредитора про ці зміни (а.с. 63).

Під час розгляду справи судом першої інстанції, відповідачка повідомлялася належним чином про день та час розгляду шляхом направлення відповідної кореспонденції і на місце колишньої реєстрації і на нову адресу місця реєстрації у АДРЕСА_2, проте за отриманням кореспонденції ОСОБА_4 на поштове відділення не з'являлася (а.с.67-70).

Зазначені обставини підтверджуються матеріалами справи та фактично не заперечуються сторонами.

В суді апеляційної інстанції відповідачка ОСОБА_4 пояснила, що не отримувала ніякої кореспонденції, проте з 2014 року по теперішній час не сплачувала кредитні кошти та не цікавилась банківською справою, не вживала ніяких дій щодо погашення заборгованості, при цьому доказів про те, що остання зверталась до Банку з будь якими заявами суду не надала.

Як вбачається з матеріалів справи, сторони кредитного та іпотечного договору прийняли договори до виконання, відповідачка отримала кошти за договором, тобто сторони прийняли на себе всі права та зобов'язання, передбачені цим кредитним та іпотечним договором, виконали всі дії, які не суперечать намірам та інтересам сторін, відповідачка мала необхідний обсяг цивільної дієздатності, її волевиявлення було вільним та відповідало її внутрішній волі, відповідачка особисто підписала кредитний та іпотечний договори, чим засвідчила отримання всієї необхідної інформації та те, що вона погодилася з умовами договорів.

Позивач Банк в своїх поясненнях посилається на те, що положеннями іпотечного договору передбачено право іпотекодержателя звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності на предмет іпотеки відповідно до застереження про задоволення вимог іпотеко держателя, тому банк звернувся до суду з таким позовом, оскільки не мав можливості вирішити це питання в позасудовому порядку, так як боржник усунулася від виконання своїх обов'язків, про зміну місця проживання не повідомила, кореспонденцію не отримувала, до Банку не з'являлася та не подавала ніяких заяв.

Відповідно до п.п. 5.1. Іпотечного Договору від 20 грудня 2011 року передбачено, що іпотекодержатель набуває право звернення стягнення на предмет іпотеки у випадку порушення графіку погашення суми кредиту (частини кредиту) та/або у разі несплати процентів (частини процентів) відповідно до умов Кредитного договору. При цьому іпотекодержатель має право звернути стягнення на весь предмет іпотеки, за своїм розсудом.

Відповідно до п.п. 5.7 Іпотечного Договору звернення стягнення на предмет іпотеки за рішенням суду відбувається в разі набуття Іпотекодержателем права на таке звернення за вибором іпотекодержателя (а.с.23,24).

Законом України «Про іпотеку» передбачено три способи захисту задоволення забезпечених іпотекою вимог кредитора шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки: судовий (на підставі рішення суду), два позасудові - на підставі виконавчого напису нотаріуса та на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя.

Позасудовий спосіб захисту за договором про задоволення вимог іпотекодержателя або за відповідним застереженням в іпотечному договорі реалізується шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки або надання права іпотекодержателю від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу.

Проте, в даному випадку, перевіряючи висновки суду першої інстанції та доводи скарги, колегія суддів вважає, що судом було вірно встановлено, що відповідачка позичальник ОСОБА_4 не виконує передбачених кредитним договором обов'язків по поверненню отриманих кредитних коштів, має заборгованість за договором, чим у свою чергу порушує права позивача як нового кредитора, які підлягають до захисту шляхом звернення стягнення в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором на предмет іпотеки спірну квартиру, тому суд на думку судової колегії дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для задоволення позову.

Так, відповідно до ст.. 37 Закону України «Про іпотеку» іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання.

Таким чином, сам договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, що передбачає передачу іпотекодержателю права власності, є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно.

В даному випадку, як вбачається з матеріалів справи, за той час, коли відповідачка перестала цікавиться та виконувати обов'язки за кредитним договором без будь яких поважних причин, ПАТ «Дельта Банк» 08.11.2016 року зареєстрував своє право власності на спірну квартиру в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за реєстраційним номером 224.

Після чого, 12.10.2017 року, в рамках процедури продажу майна банків, що ліквідуються вказану квартиру було реалізовано з електронних торгів, за результатами яких було укладено договір купівлі-продажу з новим власником ОСОБА_11 (а.с.130-132).

З урахуванням наведеного, судова колегія дійшла висновку про те, що у даній справі той факт, що ПАТ «Дельта Банк» зареєстрував своє право власності на спірну квартиру в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно не в позасудовому, а в судовому порядку не має вирішального значення, та не тягне за собою безумовного скасування судового рішення.

Так, відповідно до частини першої статті 11 ЦПК України (в ред. на час розгляду справи судом першої інстанції), суди повинні розглядати питання про можливість застосування звернення стягнення на предмет іпотеки у спосіб, заявлений у позовній вимозі. При цьому здійснення особою права на захист не може ставитися в залежність від можливості застосування нею інших способів правового захисту.

Європейський суд з прав людини в рішеннях Sutyazhnik v. Russia від 29 липня 2009 року, Esertas v. Lithuania від 31 травня 2012 року зазначав, що у справах можуть бути обставини, які свідчать про відсутність соціальної потреби чи нагальної суспільної необхідності, які б виправдовували відхилення від принципу правової визначеності. Тобто не потрібно скасовувати правильне по суті рішення суду лише заради правового пуризму.

Доводи апелянта ОСОБА_4 про те, що вона не була належним чином повідомлена про день та час розгляду справи судом першої інстанції, спростовуються матеріалами справи, які свідчать про те, що судові повістки направлялись і за місцем реєстрації відповідачки зазначеного у кредитному договорі і за місцем реєстрації встановленому судом першої інстанції, при цьому в порушення свого обов'язку передбаченого кредитним та забезпечувальним договорами, відповідачка не повідомляла про зміну місця проживання чи свого перебування.

Посилання ОСОБА_4 що вона не повідомлена про зміну кредитора також спростовуються матеріалами справи, з яких вбачається що остання після укладення договору купівлі-продажу прав вимоги новому кредитору, сплачувала грошові кошти за кредитним договором новому кредитору ПАТ «Дельта Банк».

Інші доводи та обставини, на які посилається відповідачка у апеляційній скарзі, перевірені судовою колегією та з викладених вище підстав не тягнуть за собою безумовного скасування судового рішення.

Таким чином, колегія суддів вважає, що підстав для скасування рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги немає, тому відповідно до ст.375 ЦПК України апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду - без змін.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381 ЦПК України, колегія судів, -

постановила :

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Заочне рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 24 грудня 2015 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий: І.В.Іванова

Судді: