Ухвала

30 травня 2018 року

м. Київ

справа № 467/997/15-ц

провадження № 61-5770св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А.,

суддів: Карпенко С. О., Погрібного С. О.,

Ступак О. В. (суддя-доповідач), Усика Г. І.

учасники справи:

позивач - Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»,

відповідачі: ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційні скарги Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» та ОСОБА_3, ОСОБА_4 на заочне рішення Енергодарського міського суду Запорізької області від 05 травня 2016 року у складі судді Курач І. В. та рішення Апеляційного суду Запорізької області від 16 листопада 2016 року у складі колегії суддів: Полякова О. З., Спас О. В., Бондаря М. С.,

ВСТАНОВИВ:

У травні 2015 року Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_5,

ОСОБА_3, ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позовна заява мотивована тим, що 20 вересня 2007 року між банком та

ОСОБА_3 укладений кредитний договір, за умовами якого остання отримала кредитні кошти в розмірі 160 000,00 доларів США зі сплатою 15 % на суму залишку заборгованості, з кінцевим терміном повернення - 01 жовтня 2014 року.

На забезпечення виконання ОСОБА_3 зобов'язань за кредитним договором між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_4 укладений договір поруки, за яким останній взяв на себе зобов'язання відповідати за виконання ОСОБА_3 зобов'язань, що випливають з кредитного договору.

Свої зобов'язання за кредитним договором ОСОБА_3 не виконала, у зв'язку з чим станом на 22 лютого 2016 року утворилась заборгованість 337 970,23 доларів США.

Рішенням Жовтневого районного суду Дніпропетровської області від 27 лютого

2012 року на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» з відповідачів стягнуто заборгованість за кредитним договором від 20 вересня 2007 року в розмірі 157 606,88 доларів США.

Зазначене рішення набрало законної сили 10 березня 2012 року, яке на теперішній час не виконане.

Посилаючись на вказані обставини, ПАТ КБ «ПриватБанк» просив суд стягнути солідарно з відповідачів на свою користь заборгованість за кредитним договором у розмірі 107 715,33 доларів США, що за курсом НБУ складає 2 892 156,61 грн, та судовий збір.

Заочним рішенням Енергодарського міського суду Запорізької області від 05 травня 2016 року позов ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволено.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_3 та з ОСОБА_4 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором від 20 вересня 2007 року

№ 14.13383 у сумі 107 715,33 доларів США, що за курсом Національного банку України становить 2 892 156,61 грн, яка складається з наступного: 8 300,64 доларів США - заборгованість за кредитом; 79 414,69 доларів США - заборгованість за процентами за користування кредитом; 20 000,00 доларів США - пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором.

Суд першої інстанції мотивував своє рішення тим, що оскільки позичальник своїх зобов'язання за кредитним договором належним чином не виконує, то є всі підстави для стягнення з неї та поручителя на користь банку заборгованості за кредитним договором, які не охоплені рішенням Жовтневого районного суду Дніпропетровської області від 27 лютого 2012 року у справі № 2-412/1154/2012.

Рішенням Апеляційного суду Запорізької області від 16 листопада 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_3, ОСОБА_4 задоволено частково. Заочне рішення Енергодарського міського суду Запорізької області від 05 травня 2016 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким позов ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором від 20 вересня 2007 року у сумі 107 715,33 доларів США, що за курсом Національного банку України складає 2892 156,61 грн.

У позові про стягнення заборгованості за кредитним договором до ОСОБА_4 відмовлено.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Апеляційний суд мотивував своє рішення тим, що зобов'язання повинні виконуватися належним чином і в термін, передбачений договором, однак банк звернувся до поручителя за межами строку, передбаченого частиною четвертою статті 559 ЦК України, а тому порука вважається припиненою, отже, і відсутні правові підстави для солідарного стягнення заборгованості.

У грудні 2016 року ПАТ КБ «ПриватБанк» подало до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу на рішення Апеляційного суду Запорізької області від 16 листопада 2016 року, в якій просить скасувати оскаржуване судове рішення та залишити в силі рішення суду першої інстанції, обґрунтовуючи свої вимоги порушенням судом апеляційної інстанції норм процесуального права та неправильним застосування норм матеріального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки. Оскільки основне зобов'язання повинно бути виконано в строк до 01 жовтня

2014 року, а також з урахуванням вимог частини четвертої статті 559 ЦК України, банк повинен був пред'явити вимогу до поручителя впродовж дії договору поруки та основного зобов'язання. Разом з тим банк вже пред'явив позовні вимоги 23 червня 2009 року шляхом звернення до суду про стягнення заборгованості шляхом солідарного стягнення. Таким чином, вимога до поручителя пред'явлена своєчасно, в належній формі, тому позовні вимоги до поручителя підлягають задоволенню в повному обсязі.

У грудні 2016 року ОСОБА_3 і ОСОБА_4 подали до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу на заочне рішення Енергодарського міського суду Запорізької області від 05 травня 2016 року та рішення Апеляційного суду Запорізької області від 16 листопада 2016 року, в якій просять скасувати оскаржувані судові рішення в частині задоволення вимог до ОСОБА_3 та ухвалити нове рішення в цій частині, яким позовні вимоги ПАТ КБ «ПриватБанк» залишити без задоволення, обґрунтовуючи свої вимоги порушенням судами першої і апеляційної інстанцій норм процесуального права та неправильним застосування норм матеріального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що суди в наслідок порушення норм ЦПК України 2004 року свої рішення не обґрунтували, не встановили у повному обсязі наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, не мотивували, чому суд бере до уваги або відхиляє докази, застосовує зазначені в судовому рішенні нормативно-правові акти, тобто допустили порушення норм процесуального права, що унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для вирішення справи та що відповідно до положень статті 338 ЦПК України є правовою підставою для скасування рішень судів на направлення справи на новий судовий розгляд. Крім того, зазначають, що після ухвалення судового рішення (наказу) про стягнення заборгованості за кредитним договором нарахування процентів за користування кредитними коштами, комісійних, неустойки тощо поза строками дії кредитного договору законом не передбачено. Також позивач не зробив обґрунтованого розрахунку нарахованої пені та штрафу, а суди у своїх рішеннях не привели жодного обґрунтування щодо задоволення позовних вимог у цій частині.

Ухвалами Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 14 грудня 2016 року та від 17 лютого 2017 року відкрито касаційні провадження в указаній справі, а ухвалою від 20 березня 2017 року зазначену справу призначено до судового розгляду.

15 грудня 2017 року набув чинності Закон України від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», за яким судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 ЦПК України).

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У лютому 2018 року Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ зазначену цивільну справу передано до Верховного Суду.

Частиною другою статті 415 ЦПК України передбачено, що процедурні питання, пов'язані з рухом справи, клопотання та заяви учасників справи, питання про

відкладення розгляду справи, оголошення перерви, зупинення провадження у справі, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом, вирішуються судом

касаційної інстанції шляхом постановлення ухвал в порядку, визначеному цим

Кодексом для постановлення ухвал суду першої інстанції.

Ухвалою Верховного Суду у складі Касаційного цивільного суду від 04 квітня

2018 року передано на розгляд Великої Палати Верховного Суду справу

№ 408/8040/12-ц за позовом Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» до ОСОБА_7, ОСОБА_8 про стягнення заборгованості за кредитним договором, за зустрічним позовом ОСОБА_8 до Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» про визнання поруки припиненою, за касаційними скаргами ОСОБА_7 та Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» на рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 08 вересня 2016 року.

Так, зі змісту оскаржуваного судового рішення у справі, яку передано на Велику Палату, вбачається, що кредитор для захисту свого порушеного права зобов'язаний пред'являти позов до поручителя щоразу не пізніше шести місяців від дня настання строку виконання зобов'язання за кожним з періодичних платежів, тоді як право вимоги до основного боржника, який відповідає перед кредитором солідарно з поручителем, зберігається у нього протягом загальної позовної давності.

Постановляючи вказану ухвалу, Верховний Суд виходив із наявності підстави, передбаченої підпунктом 7 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України, оскільки вважає за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного в раніше ухваленому рішенні Верховного Суду України.

У правових висновках, викладених у постановах Верховного Суду України

від 17 вересня 2014 року № 6-53цс14, від 20 квітня 2016 року № 6-2662цс15 та

від 29 березня 2017 року № 6-3087цс16, вбачається, що строк дії поруки не є строком захисту порушеного права, а є строком існування суб'єктивного права кредитора й суб'єктивного обов'язку поручителя, після закінчення якого вони припиняються, тобто зі збігом цього строку жодних дій щодо реалізації свого права за договором поруки, у тому числі застосування судових заходів захисту свого права, кредитор вчиняти не може. Таким чином, закінчення строку, установленого договором поруки, так само як сплив шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання або одного року від дня укладення договору поруки, якщо строк основного зобов'язання не встановлений, припиняє поруку за умови, що кредитор протягом дії поруки не звернувся з позовом до поручителя.

Разом з тим зі змісту статті 541 та частини першої статті 543 ЦК України вбачається, що солідарний обов'язок або солідарна вимога виникають у випадках, встановлених договором або законом, зокрема у разі неподільності предмета зобов'язання. У разі солідарного обов'язку боржників (солідарних боржників) кредитор має право вимагати виконання обов'язку частково або в повному обсязі як від усіх боржників разом, так і від будь-кого з них окремо.

Отже, Верховний Суд у справі, яку передано на розгляд до Великої Палати, зазначив, що правовий висновок щодо припинення поруки після спливу шести місяців з моменту настання строку погашення чергового платежу за основним зобов'язанням прямо суперечить положенням законодавства про однаковий обсяг відповідальності боржника і поручителя, тобто втрачається сама сутність солідарної відповідальності боржника і поручителя та порушуються загальні засади цивільного законодавства - справедливість, розумність і добросовісність.

Враховуючи зазначене, вбачається, що оскаржувані судові рішення у цій справі та оскаржуване рішення, яке передано на розгляд Великої Палати Верховного Суду, постановлені у подібних правовідносинах.

За змістом пункту 10 частини першої статті 252 ЦПК України суд може з власної ініціативи зупинити провадження у справі у випадку перегляду судового рішення у подібних правовідносинах (у іншій справі) у касаційному порядку палатою, об'єднаною палатою, Великою Палатою Верховного Суду.

Виходячи з викладеного, суд вважає за необхідне зупинити касаційне провадження у цій справі до закінчення перегляду в касаційному порядку Великою Палатою Верховного Суду справи № 408/8040/12-ц.

Керуючись статтями 252, 415 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Зупинити касаційне провадження у справі № 467/997/15-цза позовом Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за договором, за касаційними скаргами Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» та ОСОБА_3, ОСОБА_4 на заочне рішення Енергодарського міського суду Запорізької області від 05 травня 2016 року та рішення Апеляційного суду Запорізької області

від 16 листопада 2016 року до закінчення перегляду в касаційному порядку Великою Палатою Верховного Суду справи № 408/8040/12-ц.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий В. А. Стрільчук

Судді: С. О. Карпенко

С.О. Погрібний

О.В. Ступак

Г.І. Усик