Постанова

Іменем України

30 травня 2018 року

м. Київ

справа № 639/5838/15-ц

провадження № 61-4747св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є.,

суддів: Журавель В. І. (суддя-доповідач), КоротунаВ. М., Крата В. І., Курило В. П.,

учасники справи:

позивач - публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк»,

відповідач - ОСОБА_4,

третя особа - ОСОБА_5,

розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення апеляційного суду Харківської області від 17 серпня 2016 року у складі колегії суддів: Кружиліної О. А., Кіся П. В., Хорошевського О. М.,

ВСТАНОВИВ:

У червні 2015 року публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк» (далі - ПАТ «Укрсоцбанк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_4, третя особа - ОСОБА_5, у якому просило звернути стягнення на предмет іпотеки, визначити у рішенні спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом застосування процедури продажу предмета іпотеки, встановленої статтею 38 Закону України «Про іпотеку», надати ПАТ «Укрсоцбанк» право на продаж предмета іпотеки будь-якій особі покупцеві за ціною продажу на підставі оцінки майна суб'єктом оціночної діяльності, на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна; надати право ПАТ «Укрсоцбанк» за рахунок продажу предмета іпотеки задовольнити свої вимоги за договором про надання відновлювальної кредитної лінії в сумі 2 860 316 грн 20 коп. та всі витрати, пов'язані зі збереженням і реалізацією предмета іпотеки. Також банк просив виселити ОСОБА_4 з предмета іпотеки без надання іншого житлового приміщення; зняти з реєстраційного обліку та стягнути судові витрати по справі.

Позов обґрунтовано тим, що 27 липня 2007 року між ОСОБА_5 та ПАТ «Укрсоцбанк» укладено договір про надання відновлювальної кредитної лінії, за умовами якого банк надав позичальнику кошти в межах максимального ліміту заборгованості 40 000,00 дол. США зі сплатою 12,5 % річних, з кінцевим терміном повернення основної заборгованості до 26 липня 2014 року.

Згідно із додатковою угодою від 09 червня 2008 року № 1 до договору кредиту сторони погодили зміну процентної ставки на рівні 13,5 % річних та максимального ліміту до 58 200,00 дол. США.

27 липня 2007 року між ОСОБА_4 та ПАТ «Укрсоцбанк» укладено іпотечний договір, який посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Гуревічовим О. М., за умовами якого позивач передала в іпотеку банку нерухоме майно, а саме трикімнатну квартиру АДРЕСА_1.

Порушивши умови кредитного договору, ОСОБА_5 припинила повертати основну суму кредиту та сплачувати відсотки за користування ним.

Станом на 28 квітня 2015 року сума заборгованості становить 124 912,47 дол. США, що за офіційним курсом Національного банку України еквівалентно 2 860 316 грн 20 коп.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Харкова від 22 лютого 2016 року у задоволені позову ПАТ «Укрсоцбанк» відмовлено.

Суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позову, виходив із того, що банк не надав належних доказів початкової ціни предмета іпотеки для його подальшої реалізації, не обґрунтував розрахунку заборгованості, не визначив розмір витрат, пов'язаних зі збереженням та реалізацією предмета іпотеки. Вимоги щодо виселення відповідача із предмета іпотеки також не підлягають задоволенню, оскільки є похідними від вимог про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Рішенням апеляційного суду Харківської області від 17 серпня 2016 року рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позову про звернення стягнення на предмет іпотеки скасовано та ухвалено в цій частині нове рішення про часткове задоволення позову.

В рахунок погашення заборгованості за договором про надання відновлювальної кредитної лінії в розмірі 124 912,47 дол. США, що за курсом Національного банку України станом на 28 квітня 2015 року становить 2 860 316 грн 20 коп., з яких заборгованість за кредитом - 53 195,78 дол. США, заборгованість за відсотками - 44 362,47 дол. США, пеня за несвоєчасне повернення кредиту - 16 453,81 дол. США, пеня за несвоєчасне повернення відсотків - 10 900,40 дол. США, звернуто стягнення на предмет іпотеки за договором іпотеки, а саме трикімнатну квартиру АДРЕСА_1 загальною площею 66,9 кв. м, житловою площею 45,7 кв. м, що належить на праві власності ОСОБА_4 на підставі договору купівлі-продажу квартири від 13 червня 2007 року, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Грішаковою О. В. 13 червня 2007 року, реєстровий номер 4994, шляхом продажу вказаного предмета іпотеки ПАТ «Укрсоцбанк» з укладенням від імені ОСОБА_4 договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем, з отриманням витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, з отриманням кадастрового номера земельної ділянки, з отриманням дублікатів правовстановлюючих документів на нерухомість у відповідних установах, підприємствах або організаціях незалежно від форм власності та підпорядкування, з реєстрацією правочину купівлі-продажу предмета іпотеки в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, з отриманням дублікатів правовстановлюючих документів на нерухомість у відповідних установах, підприємствах або організаціях незалежно від форм власності та підпорядкування, з можливістю здійснення ПАТ «Укрсоцбанк» всіх передбачених нормативно-правовими актами держави дій, необхідних для продажу предмета іпотеки за початковою ціною, яка визначена у звіті про оцінку майна від 25 липня 2016 року № 07/25-2016(1) і становить 670 600 грн.

В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін. Рішення суду в частині звернення стягнення на предмет іпотеки на час дії Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» не підлягає виконанню. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Апеляційний суд, скасовуючи рішення місцевого суду та ухвалюючи нове рішення про задоволення позову в частині звернення стягнення на предмет іпотеки, виходив із того, що неналежне виконання ОСОБА_5 кредитних зобов'язань є підставою для задоволення вимог банку шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

У вересні 2016 року ОСОБА_4 подала касаційну скаргу, у якій просила рішення апеляційного суду Харківської області від 17 серпня 2016 року скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову.

Касаційна скарга мотивована тим, що подання звіту про оцінку майна саме на стадії апеляційного провадження не було обґрунтовано жодними поважними причинами. Внаслідок того, що позичальник припинив сплачувати кошти за кредитним договором, банк звернувся до Третейського суду при Асоціації українських банків за захистом своїх прав та за його позовом 2 березня 2012 року прийнято рішення про дострокове стягнення з ОСОБА_5 та ОСОБА_8 заборгованості за кредитним договором у розмірі 524 027 грн 27 коп.

Вважає, що із дня ухвалення рішення третейським судом припинилися кредитні зобов'язання за кредитним договором, залишились тільки боргові зобов'язання зі сплати боргу, визначеного судовим рішенням, тобто банк має право на відшкодування інфляційних втрат та 3 % річних відповідно до частини другої статті 625 ЦК України.

Крім того, 24 грудня 2013 року відкрито виконавче провадження щодо виконання рішення третейського суду. Також відповідач подала заяву про застосування позовної давності в один рік до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

У серпні 2017 року ПАТ «Укрсоцбанк» подало заперечення на касаційну скаргу, у яких зазначило, що судові рішення є законними і обґрунтованими. Кредитні зобов'язання належним чином не виконані, заборгованість не погашена, рішення третейського суду не виконано, а тому правовідносини за кредитним договором не припинені.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 23 лютого 2017 року справу № 639/5838/15-ц призначено до судового розгляду.

Статтею 388 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», який набрав чинності 15 грудня 2017 року, передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

На підставі підпункту 6 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України справу № 639/5838/15-ц передано до Касаційного цивільного суду.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Згідно із частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частини першої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Зазначеним вимогам закону оскаржене судове рішення не відповідає.

Суди встановили, що 27 липня 2007 року між ОСОБА_5 та ПАТ «Укрсоцбанк» укладено договір про надання відновлювальної кредитної лінії, за умовами якого банк надав позичальнику у тимчасове користування грошові кошти в межах максимального ліміту заборгованості 40 тис. дол. США зі сплатою 12,5 % річних, з кінцевим термін повернення коштів 26 липня 2014 року.

Згідно з додатковою угодою від 09 червня 2008 року № 1 до договору кредиту сторони погодили зміну процентної ставки на рівні 13,5 % річних та максимального ліміту до 58 200,00 дол. США.

Взяті на себе кредитні зобов'язання ОСОБА_5 належним чином не виконувала.

Також з метою забезпечення виконання зобов'язань позичальника перед банком 27 липня 2007 року між ОСОБА_4 та ПАТ «Укрсоцбанк» укладено іпотечний договір, за умовами якого позивач передала в іпотеку банку належну їй на праві власності квартиру АДРЕСА_1.

Стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Статтею 38 Закону України «Про іпотеку» передбачено право іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки.

Положеннями частини першої статті 39 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що в разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначаються: загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки; опис нерухомого майна, за рахунок якого підлягають задоволенню вимоги іпотекодержателя; заходи щодо забезпечення збереження предмета іпотеки або передачі його в управління на період до його реалізації, якщо такі необхідні; спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону; пріоритет та розмір вимог інших кредиторів, які підлягають задоволенню з вартості предмета іпотеки; початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації.

«Виходячи зі змісту поняття «ціна», як форми грошового вираження вартості товару, послуг тощо, аналізу норм статей 38, 39 Закону України «Про іпотеку» можна зробити висновок, що у розумінні норми статті 39 Закону України «Про іпотеку» встановлення початкової ціни предмета іпотеки у грошовому вираженні визначається за процедурою, передбаченою частиною шостою статті 38 цього Закону.

Разом з тим відповідно до статей 19, 57 Закону України «Про виконавче провадження» сторони виконавчого провадження під час здійснення виконавчого провадження не позбавлені можливості заявляти клопотання про визначення вартості майна, тобто визначення іншої ціни предмета іпотеки, ніж буде зазначена в резолютивній частині рішення суду, якщо наприклад, така вартість майна змінилася.

У спорах цієї категорії лише незазначення у резолютивній частині рішення суду початкової ціни предмета іпотеки в грошовому вираженні не має вирішального значення та не тягне за собою безумовного скасування судових рішень.

Такий правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 березня 2018 року у справі № 14-11цс18.

Згідно з пунктом 2.4.3 іпотечного договору іпотекодержатель має право у разі невиконання або неналежного виконання позичальником основного зобов'язання, задовольнити свої забезпечені іпотекою вимоги шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

Вимоги банку, які направлялися на адресу ОСОБА_5 та ОСОБА_4 відповідно до статті 35 Закону України «Про іпотеку», щодо погашення заборгованості за кредитним договором, не виконані.

Рішенням Постійно діючого Третейського суду при Асоціації українських банків від 02 березня 2012 року у справі № 947/11 позов ПАТ «Укрсоцбанк» до ОСОБА_5, ОСОБА_8 задоволено частково. Стягнуто достроково солідарно з ОСОБА_5, ОСОБА_8 на користь ПАТ «Укрсоцбанк» заборгованість за договором кредиту в сумі 524 027 грн 27 коп. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У зв'язку з ухваленням рішення Постійно діючого Третейського суду при Асоціації українських банків від 02 березня 2012 року банком було змінено строк виконання основного зобов'язання.

24 грудня 2013 року відкрито виконавче провадження про солідарне стягнення кредитної заборгованості з ОСОБА_5, ОСОБА_8 на користь банку.

Право задовольнити забезпечені іпотекою вимоги за рахунок предмета іпотеки виникло в кредитора також у зв'язку з невиконанням боржником рішення третейського суду про дострокове повернення кредиту в повному обсязі.

За загальним правилом перебіг загальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).

Початок перебігу позовної давності може бути пов'язаний з різними юридичними фактами.

Відповідно до статті 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Позивач міг пред'явити позов до іпотекодавця протягом трьох років, починаючи від дати невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання (після ухвалення рішення про дострокове повернення кредиту в повному обсязі).

У лютому 2016 року представник ОСОБА_4 подала заяву про застосування позовної давності.

Отже, суд апеляційної інстанції, задовольняючи частково позовні вимоги та звертаючи стягнення на предмет іпотеки не звернув уваги на те, що у зв'язку з ухваленням рішення Постійно діючого Третейського суду при Асоціації українських банків від 02 березня 2012 року банком було змінено строк виконання основного зобов'язання, з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки ПАТ «Укрсоцбанк» звернулося у червні 2015 року, при цьому представником відповідача подано заяву про застосування позовної давності.

Ураховуючи, що апеляційний суд не встановив усіх фактичних обставин, від яких залежить правильне вирішення справи, та допустив порушення норм матеріального і процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, судове рішення апеляційного суду підлягає скасуванню з переданням справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись статтями 400, 411, 417 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Харківської області від 17 серпня 2016 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття.

З моменту прийняття постанови судом касаційної інстанції рішення апеляційного суду втрачає законну силу та подальшому виконанню не підлягає.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягаю.

ГоловуючийМ.Є. Червинська
Судді:В. І. Журавель
В. М. Коротун
В.І. Крат
В.П. Курило