Постанова

Іменем України

20 червня 2018 року

м. Київ

справа № 663/830/16-ц

провадження № 61-14709св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Висоцької В. С.,

суддів: Лесько А. О. (суддя-доповідач), Мартєва С. Ю., Пророка В. В., Штелик С. П.,

учасники справи:

позивач - відповідач - ОСОБА_4,

відповідач - позивач - ОСОБА_5,

третя особа - Приморська сільська рада Скадовського району Херсонської області,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_5 на рішення Скадовського районного суду Херсонської області від 05 січня 2017 року у складі судді Шульги К. М. та ухвалу Апеляційного суду Херсонської області від 28 лютого 2017 року у складі суддів: Орловської Н. В., Кутурланової О. В., Майданіка В. В.,

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2016 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_5 про стягнення аліментів на утримання дітей.

Позовна заява мотивована тим, що 12 грудня 2003 року між ним та ОСОБА_5 укладено шлюб, від якого вони мають дочку ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, та сина ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_2. Рішенням Скадовського районного суду Херсонської області від 27 січня 2016 року шлюб між сторонами розірвано. Після розірвання шлюбу діти залишилися проживати з ним, відповідач офіційно не працевлаштована, матеріальної допомоги на утримання дітей не надає.

У зв'язку з наведеним просив суд стягнути з відповідача на його користь аліменти на утримання дітей у твердій грошовій сумі по 500,00 грн на кожного.

У червні 2016 року ОСОБА_5 звернулася до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_4 про відібрання дітей та стягнення аліментів на утримання неповнолітніх дітей.

Зустрічна позовна заява мотивована тим, що з 12 грудня 2003 року перебувала у шлюбі із відповідачем, який розірваний за рішенням Скадовського районного суду Херсонської області від 27 січня 2016 року, в якому народилися: дочка, ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, та син, ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_2.

З травня 2015 року сімейні відносини між сторонами припинилися, відповідач переїхав проживати в будинок його батьків за адресою: АДРЕСА_1, тоді як вона і діти зареєстровані і проживають у належній їй на праві власності 1/2 частини житлового будинку АДРЕСА_2.

На час ремонту її будинку вона орендувала інше житло та не заперечувала проти тимчасового перебування дітей за місцем проживання відповідача в будинку, що належить на праві власності його батькам.

Оскільки відповідач не працював, постійного заробітку не мав, вона з метою заробітку виконувала оплачувані роботи за межами постійного місця проживання, тому у її відсутність діти за її згодою постійно проживали з батьком.

З осені 2015 року відповідач почав у нетверезому стані приходити до неї додому, вчиняти сварки, бити її при дітях, внаслідок чого вона неодноразово зверталася до поліції. З відповідачем проводилися профілактичні бесіди та він притягувався до адміністративної відповідальності за насилля в сім'ї.

Із січня 2016 року відповідач проти її волі забрав від неї дітей, чинить перешкоди та не дозволяє повернути дітей за їх постійним місцем проживання.

У зв'язку з наведеним позивач просила відібрати неповнолітніх дітей ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_2, у відповідача та стягнути із нього на її користь аліменти в розмірі 1 460,00 грн щомісяця до повноліття дітей. Крім того, просила стягнути на її користь 10 000,00 грн моральної шкоди.

Ухвалою Скадовського районного суду Херсонської області від 02 листопада 2016 року позовна заява ОСОБА_4 залишена без розгляду на підставі його заяви.

Рішенням Скадовського районного суду Херсонської області від 05 січня 2017 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Херсонської області від 28 лютого 2017 року, у задоволенні зустрічного позову відмовлено.

Судові рішенні мотивовані тим, що сторони після розірвання шлюбу у добровільному порядку не досягли згоди щодо визначення місця проживання дітей і у встановленому законом порядку не вирішували такий спір, тому за відсутності доказів щодо наявності підстав, встановлених пунктами 2-5 частини першої статті 164 СК України для відібрання у відповідача неповнолітнього сина та передачі його матері для постійного проживання з нею, а також з врахуванням висновку ради опіки і піклування від 01 грудня 2016 року щодо недоцільності відібрання неповнолітнього ОСОБА_7 від батька, підстав для задоволення вказаної частини позовних вимог немає.

Крім того, судом враховано, що сторони мають однаковий обов'язок утримувати дітей, а у даному випадку на утриманні кожного із батьків перебуває по одній дитині, тому підстав для стягнення аліментів на користь позивача на утримання обох дітей немає.

У касаційній скарзі, поданій у квітні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_5, посилаючись на неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила скасувати судові рішення та ухвалити нове рішення про задоволення її позову.

Касаційна скарга мотивована тим, що судами не надано оцінки поданих нею доказів про ухилення відповідача від виконання своїх обов'язків по вихованню дітей, жорстокого поводження з ними, зловживання алкогольними напоями, систематичного вчинення психологічного та фізичного насилля в сім'ї, а лише зазначено, що сторони мають однакові права на виховання дітей. Суди не звернули уваги, що відповідач не звертався до суду з позовом про визначення місця проживання дітей, та, вийшовши за межі позовних вимог, визначили місце проживання ОСОБА_7 з батьком, застосувавши норми статті 170 СК України, при цьому вона як на підставу для задоволення позовних вимог посилалася на статтю 162 СК України. Також суди не застосували до спірних правовідносин норм Декларації про права дитини, які визначають, що малолітня дитина не може бути розлучена зі своєю матір'ю.

У запереченні на касаційну скаргу ОСОБА_4 зазначав, що висновки судів першої та апеляційної інстанцій підтверджені належними та допустимими доказами, доводи касаційної скарги не ґрунтуються на обставинах справи, тому задоволенню не підлягають

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» (далі - ЦПК України) касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

19 березня 2018 року справу передано до Верховного Суду.

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною першою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Відповідно до частин першої, другої та п'ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Верховний Суд вважає, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню, оскільки зазначеним вимогам закону судові рішення не відповідають.

Судами встановлено, що сторони є батьками неповнолітніх дітей: ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_2 (а. с. 5-6)

Рішенням Скадовського районного суду Херсонської області від 27 січня 2016 року шлюб, укладений між ОСОБА_5 та ОСОБА_4, розірвано. Цим рішенням встановлено, що сторони проживають окремо і припинили сімейні відносини із травня 2015 року (а. с.7).

До часу припинення сімейних відносин місцем постійного проживання неповнолітніх дітей було місце проживання батьків в будинку, який орендувала сім'я за адресою: АДРЕСА_5

З травня 2015 року ОСОБА_4 змінив місце свого проживання та вселився в будинок своїх батьків за місцем власної реєстрації: АДРЕСА_3

Як убачається з матеріалів справи, сторони не заперечували факту, що після розірвання шлюбу спору щодо участі у вихованні і визначенні місця проживання дітей між ними не було.

Позивач через необхідність заробітку за межами місця свого проживання погоджувалась на тимчасове проживання дітей за місцем проживання відповідача. Вимогу відповідачеві щодо повернення дітей за її місцем проживання заявила в січні 2016 року.

Згідно з довідкою від 16 червня 2016 року, виданою Приморською сільською радою, на підставі запису особового рахунка НОМЕР_1 погосподарської книги НОМЕР_2, до складу сім'ї ОСОБА_5 належать двоє її неповнолітніх дітей: дочка ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_3, та син ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_4, які проживають разом із нею. (а. с. 41).

Станом на час розгляду справи в суді першої інстанції позивач вселилась у належну їй на праві власності ? частину будинку за адресою: АДРЕСА_4

Також на час розгляду справи, дочка ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_3, виявила бажання проживати разом із позивачем, тоді як син, ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_4, постійно проживає разом із батьком.

Починаючи з січня 2016 року, комісія Приморської сільської ради як орган опіки і піклування неодноразово розглядала скарги і звернення сторін та за результатом їх розгляду констатувала той факт, що кожний із батьків за місцем свого проживання створили належні побутові умови для проживання і розвитку дітей, а також той факт, що діти за місцем свого фактичного проживання з кожним із батьків доглянуті, мають достатні умови для свого розвитку і виховання. Відповідач займається вихованням сина ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_4 (а. с. 25, 63, 64, 65).

Відповідно до статті 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків.

За частинами першою, другою статті 161 цього Кодексу якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом.

Звернувшись до суду з даним позовом, ОСОБА_5 просила захистити порушене право з підстав, передбачених статтею 162 СК України.

Відповідно до частини першої статті 162 СК України якщо один з батьків або інша особа самочинно, без згоди другого з батьків чи інших осіб, з якими на підставі закону або рішення суду проживала малолітня дитина, або дитячого закладу (установи), в якому за рішенням органу опіки та піклування або суду проживала дитина, змінить її місце проживання, у тому числі способом її викрадення, суд за позовом заінтересованої особи має право негайно постановити рішення про відібрання дитини і повернення її за попереднім місцем проживання.

Разом з цим, суд першої інстанції, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, відмовляючи у задоволенні зустрічного позову, виходив з норм статей 164 та 170 СК України, які визначають порядок відібрання дитини від батьків без позбавлення їх батьківських прав, та надав оцінку обставинам справи, вийшовши за меді предмета позовних вимог.

Дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові та розуміння. Вона має, якщо це можливо, зростати в піклуванні та під відповідальністю своїх батьків, у будь-якому разі - в атмосфері любові та моральної і матеріальної забезпеченості; малолітня дитина, крім випадків, коли є виняткові обставини, не має розлучатися зі своєю матір'ю. На суспільство та органи публічної влади має бути покладений обов'язок щодо здійснення особливого піклування про дітей, які не мають сім'ї, та про дітей, які не мають достатніх засобів існування. Бажано, щоб багатодітним сім'ям надавалася державна або інша допомога на утримання дітей.

Разом з цим, як убачається з матеріалів справи, позивач неодноразово зверталася із заявами у поліцію з приводу вчинення відповідачем насильства у сім'ї, з ним були проведені профілактичні бесіди та притягнуто до адміністративної відповідальності за статтею 173 та частиною першою статті 173-2 КпАП України (а. с. 45-47).

Крім того, відповідно до актів обстеження матеріально-побутових, житлових умов сім'ї ОСОБА_4, що мешкає в АДРЕСА_6, складених комісією Приморської сільської ради, бабусею та дідусем створені всі умови для проживання та розвитку дітей, бабуся займається вихованням дітей, часто буває у школі, цікавиться досягненнями дітей, допомагає їм робити домашні завдання, завдяки ній діти охайні (а. с. 8, 64-65).

Згідно з положеннями частин другої, третьої статті 160 СК України місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини, а якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою.

Отже, при розгляді справи суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв'язки, місце навчання, психологічний стан, виходити з балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов'язком батьків діяти в її інтересах.

Таким чином, суди на зазначені обставини та норми матеріального права уваги не звернули, не врахували, що діти зареєстровані за місцем проживання матері, та вона надавала згоду на тимчасове перебування дітей з батьками її колишнього чоловіка, не надали оцінку обставинам справи відповідно до норм статті 212 ЦПК України 2004 року та статті 162 СК України крізь призму врахування найкращих інтересів дитини та з'ясування особистої думки дітей, та не встановили належним чином фактичних обставин справи.

Крім того, відповідно до статті 51 Конституції України та статті 180 СК України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Згідно з частиною першою статті 141 СК України мати та батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою.

Відповідно до частин першої, другої статті 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789ХІІ (78912) та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі (частина третя статті 181 СК України).

Відповідно до частини першої статті 182 СК України (у редакції, чинній на час розгляду справи) при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров'я та матеріальне становище дитини; стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення.

Крім того, суд за заявою платника або одержувача може визначити розмір аліментів у твердій грошовій сумі, якщо платник аліментів має нерегулярний, мінливий дохід, частину доходу одержує в натурі, а також за наявності інших обставин, що мають істотне значення (частина перша статті 184 СК України).

При цьому підстави визначення розміру аліментів у частках до заробітку (доходу) або у твердій сумі визначаються з урахуванням як положень статті 182 СК України, так і положень статей 183, 184 СК України.

Суди зазначені норми матеріального права не врахували, не встановили, чи є працездатними особами батьки дітей, чи вони мають постійну роботу, чи отримують заробітну плату, хто з них утримує дітей. І лише відповідно до встановлених обставин може бути вирішено питання про стягнення аліментів на дітей.

Таким чином, суди першої та апеляційної інстанцій не врахували наведених обставин, неправильно застосували до спірних правовідносин норми матеріального права відповідно до заявлених позовних вимог та відповідно не встановили фактичних обставин, від яких залежить правильне вирішення справи, та не перевірили доводи сторін та надані на їх підтвердження докази.

Частиною третьою статті 411 ЦПК України передбачено, що підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази.

Оскільки недоліки, допущені судами першої та апеляційної інстанцій не можуть бути усунуті при касаційному розгляді справи, рішення судів попередніх інстанцій підлягають скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції, під час розгляду якої суду належить урахувати викладене у цій постанові Верховного Суду, надати відповідну правову оцінку доказам та ухвалити судове рішення відповідно до установлених обставин і вимог закону.

Керуючись статтями 402, 409, 411, 415, 416, 418, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ :

Касаційну скаргуОСОБА_5 задовольнити частково.

Рішення Скадовського районного суду Херсонської області від 05 січня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Херсонської області від 28 лютого 2017 року скасувати.

Справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Судді В. С. Висоцька А. О. Лесько С. Ю. Мартєв В. В. Пророк С. П. Штелик