АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРКАСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 22-ц/793/970/18Головуючий по 1 інстанції - ОСОБА_1
Категорія: на ухвалу Головуючий (суддя доповідач) в апеляційній інстанції - ОСОБА_2
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 червня 2018 року Апеляційний суд Черкаської області в складі:

суддів Вініченка Б.Б., Храпка В.Д., Ювшина В.І.

за участю секретаря Чуйко А.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Черкаси апеляційну скаргу ОСОБА_3 на ухвалу Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області від 12 квітня 2018 року у справі за поданням Головного державного виконавця Золотоніського МР ВДВС ОСОБА_4 про тимчасове обмеження ОСОБА_5 у праві виїзду за межі України до виконання ним своїх зобовязань, -

в с т а н о в и в :

У квітні 2018 року державний виконавець звернувся з даним поданням до суду.

В обґрунтування своїх вимог зазначив, що на виконанні у Золотоніському МР ВДВС знаходиться виконавчий лист № 695/2346/16-ц від 07 листопада 2017 року Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області про стягнення з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_3, ОСОБА_6 борг в сумі 205 224, 04 грн.

Державним виконавцем 29 листопада 2017 року відкрито виконавче провадження.

В поданні державним виконавцем зазначено, що наявність в особи невиконаних зобовязань покладених на неї судовим рішенням є підставою для обмеження її у праві виїзду за межі України.

У звязку з викладеним державний виконавець просив суд тимчасово обмежити боржника ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, у праві виїзду за межі України до виконання ним своїх зобовязань згідно рішення суду до повного погашення заборгованості по сплаті боргу.

Ухвалою Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області від 12 квітня 2018 року відмовлено у задоволенні подання Головного державного виконавця Золотоніського МР ВДВС ОСОБА_4 про тимчасове обмеження ОСОБА_5 у праві виїзду за межі України до повного виконання ним своїх зобовязань згідно рішення суду.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 вказує, що дана ухвала прийнята з порушенням норм процесуального права, є незаконною та необґрунтованою, а тому просить скасувати її та прийняти нове рішення, яким задовольнити подання державного виконавця.

В апеляційній скарзі посилається на те, що судом помилково зазначено про наявність у ОСОБА_5 на праві власності майна, а саме автомобіля НОМЕР_1 та 1/3 частини квартири №44, що розташована в м. Золотоноша по вул. Баха, 90-В, оскільки відповідно до матеріалів виконавчого провадження наявна інформація про відсутність рухомого та нерухомого майна, що належить боржнику ОСОБА_5

Крім того, судом першої інстанції не враховано, що внаслідок спричиненої ОСОБА_5 ДТП було серйозно пошкоджено майно ОСОБА_3, а саме легковий автомобіль НОМЕР_2, який практично не підлягає відновленню, при цьому відмова боржника добровільно виконати судове рішення про стягнення відшкодування майнової та моральної шкоди перешкоджає відновленню порушених майнових прав стягувача, як власника транспортного засобу.

Вказує, що в матеріалах виконавчого провадження містяться відомості стосовно тривалого перебування боржника ОСОБА_5 за межами кордону України в період виконання судового рішення.

Також, апелянт зазначає, що суд першої інстанції в порушення вимог ЦПК розглянув подання без участі державного виконавця.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_5 вказує, що у своєму поданні державний виконавець та ОСОБА_3 в апеляційній скарзі свідомо не повідомляли суду той факт, що боржником вносяться на виконання рішення суду кошти, що підтверджується відповідними квитанціями, з чого можна достовірно встановити факт поступового виконання ним зобовязань, що встановлені судовим рішенням.

Перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення виходячи з наступного.

Відмовляючи в задоволенні подання старшого державного виконавця суд першої інстанції виходив з того, що відсутні будь-які докази, що ОСОБА_5 ухиляється від виконання зобовязання за рішенням Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області та крім того, із доданих до подання документів вбачається, що у ОСОБА_5 на праві власності наявне майно: автомобіль НОМЕР_1 та 1/3 частини квартири №44, що розташована в м. Золотоноша по вул. Баха, 90-В.

Згідно ч.ч. 1-3 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що обєктивно не залежали від нього.

Статтею 33 Конституції України передбачено, що кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Відповідно до ст. 13 Загальної декларації прав людини кожна людина має право вільно пересуватися й обирати собі місце проживання в межах любої держави. Кожна людина має право залишати будь-яку країну, включаючи свою власну, і повертатися у свою країну.

Згідно із ст. 2 Протоколу № 4 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен є вільним залишати будь-яку країну, включно зі своєю власною. На здійснення цих прав не може бути встановлено жодних обмежень, крім тих, що передбачені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної чи громадської безпеки, для підтримання публічного порядку, запобігання злочину, для захисту здоров'я чи моралі або з метою захисту прав і свобод інших осіб.

Також ст. 12 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права передбачено, що кожна людина має право покидати будь-яку країну, включаючи свою власну. Згадані вище права не можуть бути об'єктом ніяких обмежень, крім тих, які передбачено законом, які є необхідними для охорони державної безпеки, громадського порядку, здоров'я чи моральності населення або прав і свобод інших і є сумісними з іншими правами, визначеними в цьому Пакті.

Закон України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» від 21 січня 1994 року регулює порядок здійснення права громадян України на виїзд з України і в'їзд в Україну, порядок оформлення документів для зарубіжних поїздок, визначає випадки тимчасового обмеження права громадян на виїзд з України і встановлює порядок розв'язання спорів у цій сфері.

Пунктом 2 ст. 6 цього Закону визначено як підставу для тимчасового обмеження у праві виїзду за кордон наявність невиконаних зобов'язань, але лише до моменту виконання зобов'язань, або забезпечення заставою, якщо інше не передбачено міжнародним договором України.

Згідно п. 19 ч. 3 ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право у разі ухилення боржника від виконання зобов'язань, покладених на нього рішенням, звертатися до суду, за встановленням тимчасового обмеження у праві виїзду боржника - фізичної особи за межі України до виконання зобов'язань за рішенням або погашення заборгованості за рішеннями про стягнення періодичних платежів.

Отже, Законом встановлено юридичні санкції у вигляді тимчасового обмеження у праві виїзду не за сам факт наявності невиконання зобов'язань, а при ухиленні боржника від їх виконання. Право державного виконавця на звернення з поданням до суду про тимчасове обмеження права виїзду за межі України виникає винятково у випадку доведення фактів умисного ухилення боржника від виконання покладених на нього рішенням суду зобов'язань.

Під ухиленням боржника від виконання зобов'язань, покладених рішенням суду, слід розуміти будь-які свідомі діяння (дії або бездіяльність) боржника, спрямовані на невиконання відповідного обов'язку у виконавчому провадженні, коли виконати цей обов'язок у нього є всі реальні можливості і цьому не заважають будь-які незалежні від нього об'єктивні обставини.

Поряд з цим, про ухилення боржника від виконання покладених на нього рішенням обов'язків у виконавчому провадженні може свідчити невиконання ним своїх обов'язків, передбачених ч. 5 ст. 19 Закону України «Про виконавче провадження», зокрема, утримуватися від вчинення дій, що унеможливлюють чи ускладнюють виконання рішення; допускати в установленому законом порядку виконавця до житла та іншого володіння, приміщень і сховищ, що належать йому або якими він користується, для проведення виконавчих дій; за рішеннями майнового характеру подати виконавцю протягом пяти робочих днів з дня відкриття виконавчого провадження декларацію про доходи та майно боржника, зокрема про майно, яким він володіє спільно з іншими особами, про рахунки у банках чи інших фінансових установах, про майно, що перебуває в заставі (іпотеці) або в інших осіб, чи про кошти та майно, належні йому від інших осіб, за формою, встановленою Міністерством юстиції України; повідомити виконавцю про зміну відомостей, зазначених у декларації про доходи та майно боржника, не пізніше наступного робочого дня з дня виникнення відповідної обставини; своєчасно зявлятися на вимогу виконавця; надавати пояснення за фактами невиконання рішень або законних вимог виконавця чи іншого порушення вимог законодавства про виконавче провадження.

Відповідно до ст. 441 ЦПК України суд може постановити ухвалу про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України фізичної особи, яка є боржником за невиконаним нею судовим рішенням, на строк до повного виконання такого судового рішення. Ухвала про тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України може бути постановлена за поданням державного або приватного виконавця, яким відкрито відповідне виконавче провадження. Суд негайно розглядає таке подання без повідомлення сторін та інших заінтересованих осіб за участю державного (приватного) виконавця.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, рішенням Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області від 27 жовтня 2016 року стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_6 відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок ДТП у сумі 20 000 грн., матеріальна шкода на користь ОСОБА_3 в сумі 148 201 грн., моральну шкоду в розмірі - 15 000 грн. та 3 274, 49 грн. витрат за проведення експертиз.

Згідно постанови про відкриття виконавчого провадження від 29.11.2017 року №55271829, було відкрите виконавче провадження з виконання рішення Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області щодо стягнення з ОСОБА_5 коштів в сумі 166 475, 49 грн.

Відповідно до постанови про відкриття виконавчого провадження від 29.11.2017 року №55272020, було відкрите виконавче провадження з виконання рішення Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області щодо стягнення з ОСОБА_5 моральної шкоди в сумі 20 000 грн.

В ході виконання виконавчого провадження державним виконавцем з метою виявлення майна та коштів боржника надіслано запити. Згідно отриманих відповідей встановлено про те, що у боржника не має відкритих рахунків в установах банку, боржник як отримувач пенсії в управлінні не значиться, не працює, також відсутня інформація про джерела отримання доходів боржників-фізичних осіб та відсутні відомості щодо наявності у власності чи користуванні земельні ділянки.

Однак, відповідно до результатів аналітичного пошуку ТЗ по НАІС ДДАІ МВС України станом на 11.04.2018 року у боржника ОСОБА_5 був наявний у власності автомобіль НОМЕР_1 (а.с. 4).

Також з Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна щодо субєкта, яка сформована 02.03.2018 року вбачається, що ОСОБА_5 є власником 1/3 квартири АДРЕСА_1 (а.с. 14).

В апеляційній скарзі стягувач ОСОБА_3 зазначає, що у боржника вказаного майна у наявності на праві власності не має, про що свідчить лист Золотоніського міськрайонного відділу ДВС від 19.04.2018 року №8760, в якому зазначено, що відповідно до матеріалів виконавчого провадження наявна інформація про відсутність у боржника ОСОБА_5 рухомого та нерухомого майна (а.с. 31). Більше того, відповідно до результатів аналітичного пошуку ТЗ по НАІС ДДАІ МВС України станом на 19.04.2018 року вищезазначений автомобіль зареєстрований за ОСОБА_7 (а.с. 34).

З огляду на викладене апелянт вважає, що факт відчуження вказаного майна боржником є доказом його ухилення від виконання зобовязань покладених на нього рішенням суду.

Колегія суддів, перевіряючи в сукупності доводи сторін у справі приходить до висновку, що подання державного виконавця не підлягає до задоволення, оскільки відповідно до квитанцій наданих ОСОБА_5 за №29383440 від 24.01.2018 року на суму 1500 грн., №28583681 від 19 грудня 2017 року на суму 1500 грн., №30130005 від 23 лютого 2018 року на суму 1500 грн., №30777218 від 22 березня 2018 року на суму 1500 грн., №31574897 від 24 квітня 2018 року на суму 1500 грн. видно, що ним щомісячно, починаючи із грудня 2017 року сплачуються кошти на виконання зобовязань покладеним на нього судовим рішенням.

Разом з цим, у поданні державного виконавця взагалі відсутнє обґрунтування в чому саме полягає ухилення боржника від виконання зобов'язань по указаному виконавчому провадженню в розумінні обов'язків, які на нього покладені, як на боржника, по рішенню суду та Закону України «Про виконавче провадження».

У справі «Гочев проти Болгарії» («Gochev v. Bulgaria» від 26.11.2009) Європейський суд з прав людини (далі ЄСПЛ) сформулював загальні стандарти щодо права на свободу пересування, зазначивши, що таке обмеження має відповідати одразу трьом критеріям: по-перше, має ґрунтуватися на законі, по-друге, переслідувати одну з легітимних цілей, передбачених у ч. 3 ст. 2 Протоколу №4 до Конвенції, і по-третє, знаходитися в справедливому балансі між правами людини та публічним інтересом (тобто бути пропорційним меті його застосування). При цьому при вирішенні питання про пропорційність обмеження даного права з метою стягнення неоплачених боргів слід пам'ятати, що таке обмеження може бути виправдано лише тоді, коли воно дійсно сприятиме погашенню заборгованості; проте навіть якщо зазначене обмеження свободи пересування було виправданим на самому початку, воно може стати непропорційним і таким, що порушує права людини, якщо воно автоматично продовжуватиметься протягом тривалого періоду. Тому застосування такого обмеження має періодично переглядатися судом (принаймні в останній інстанції) з метою з'ясування доцільності його подальшого застосування, причому обсяг судового розгляду повинен дозволити суду взяти до уваги всі фактори, й у тому числі ті, що стосуються пропорційності такого обмеження.

У справі «Хлюстов проти Росії» («Khlyustov v. Russia» від 11.07.2013) ЄСПЛ застосував указані стандарти при вирішенні питання щодо заборони виїзду боржника за кордон у зв'язку з невиконанням судового рішення про стягнення заборгованості. Зокрема, у цій справі ЄСПЛ визнав порушення ст.2 Протоколу №4 до Конвенції через те, що рішення про заборону виїзду за кордон було застосовано «автоматично», тобто лише у зв'язку з тим, що боржник добровільно не сплатив заборгованість, та без належного обґрунтування з урахуванням індивідуальної ситуації заявника.

Таким чином сама лише констатація факту наявності у ОСОБА_5 заборгованості не може слугувати достатньою правовою підставою для його обмеження у праві виїзду за межі України, так само як і факт його поїздок за кордон не може бути підставою для такого обмеження, оскільки у справі відсутні докази ухилення боржника від виконання своїх зобовязань, а навпаки містяться дані про сплату ним коштів на виконання судового рішення.

Щодо доводів апеляційної скарги в частині розгляду подання без участі державного виконавця, то колегія суддів приходить до наступних висновків.

Так, дійсно у відповідності до ч. 4 ст. 441 ЦПК України визначено, що суд негайно розглядає подання без повідомлення сторін та інших заінтересованих осіб за участю державного (приватного) виконавця.

В матеріалах справи не міститься відомостей про належне повідомлення судом державного виконавця про розгляд подання, а лише в протоколі судового засідання та оскаржуваній ухвалі суду зазначено про те, що представник Золотоніського МР ВДВС ГТУЮ не зявився з невідомих для суду причин (а.с. 20, 21).

Разом з тим, колегія суддів, звертає увагу на чинні норми процесуального законодавства, а саме у відповідності до ч. 2 ст. 367 ЦПК України порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

В даному випадку апеляційний суд не вбачає підстав для скасування ухвали суду з підстав неповідомлення державного виконавця, оскільки зазначене не призвело до неправильного вирішення по суті заявленого державним виконавцем подання.

Таким чином, ухвала суду постановлена з додержанням вимог закону і доводи апеляційної скарги її не спростовують, а тому апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а ухвалу суду без змін, в силу ст. 375 ЦПК України

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381-384, 441 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Ухвалу Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області від 12 квітня 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і касаційному оскарженню не підлягає.

Повний текст постанови складено 14.06.2018 року.

Судді: