Постанова

Іменем України

30 травня 2018 року

м. Київ

справа № 639/7564/16-ц

провадження № 61-4916св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Хопти С. Ф.,

суддів: Білоконь О. В. (суддя-доповідач), Гулька Б. І., Синельникова Є. В., Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідачі: ОСОБА_5, ОСОБА_6,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 05 жовтня 2017 року у складі судді Гаврилюка С. М. та постанову Апеляційного суду Харківської області від 19 грудня 2017 року у складі колегії суддів: Бурлака І. В., Карімової Л. В., Яцини В. Б.,

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2016 року ОСОБА_4 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_5, ОСОБА_6 про визнання договору позики недійсним.

Позов мотивовано тим, що 20 березня 1997 року між нею та ОСОБА_5 укладено шлюб, який зареєстровано міським бюро реєстрації шлюбу м. Нью Йорк, про що в книзі записів цивільного стану про шлюб зроблено відповідний запис та у травні 2015 року у м. Нью Йорк розпочався судовий процес з приводу розірвання шлюбу.

16 вересня 2016 року вона дізналася про рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 01 липня 2015 року, що ухвалене за наслідком розгляду позову ОСОБА_6 до ОСОБА_5 про стягнення коштів, із змісту якого вбачається, що 10 травня 2011 року ОСОБА_5 отримав у борг від ОСОБА_6 300 000 доларів США для придбання двох житлових будинків та зобов'язався повернути вказану суму до 10 травня 2013 року.

Зазначений договір є фіктивним, вчиненим з метою недопущення задоволення її вимог щодо визнання права власності на належну їй частку майна придбаного в період шлюбу.

За цим договором не настали реальні наслідки, передбачені позикою - ОСОБА_5 не отримував коштів, а ОСОБА_6 їх не надавав, оскільки ОСОБА_5 за час шлюбу ніколи не потребував грошових коштів.

24 лютого 2016 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_6 укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки та житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1, а також договір іпотеки, предметом якого є вказане майно.

Позивач просила суд визнати недійсним договір позики від 10 травня 2011 року.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Харкова від 05 жовтня 2017 року в задоволенні позову ОСОБА_4 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивачем не доведено, а матеріали справи не містять доказів укладення договору позики без наміру створення правових наслідків, обумовлених цим правочином. Разом із тим, рішення суду про стягнення з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_6 грошових коштів на виконання договору позики від 10 травня 2011 року містить преюдиційні факти дійсності спірного правочину.

Постановою Апеляційного суду Харківської області від 19 грудня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 залишено без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Судове рішення апеляційного суду мотивоване відсутністю правових підстав, передбачених статтями 203, 215 ЦК України, для визнання спірного правочину недійсним. Його фіктивність не доведена позивачем.

У касаційній скарзі, поданій у січні 2018 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_4 просить скасувати судові рішення першої та апеляційної інстанцій та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що суди безпідставно відмовили у призначенні технічної експертизи з приводу відповідності дати розписки її фактичному написанню. Суди не дали належної оцінки її доводам про те, що ОСОБА_5 уклав договори купівлі-продажу та іпотеки спірного нерухомого майна без її згоди, як одного з подружжя. Продаж вказаної нерухомості ОСОБА_6 вчинено за значно менші, ніж узяті в борг ОСОБА_5, кошти. Обставини справи свідчать про те, що кошти за спірним договором позики не передавались, що підтвердив ОСОБА_6, давши пояснення з цього приводу в суді першої інстанції.

Відзив на касаційну скаргу відповідачі не подали.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню.

Відповідно до пункт 4 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

01 березня 2018 року справа передана до Верховного Суду.

Згідно із частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частин першої, другої та п'ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Суди установили, що рішенням Ленінського районного суду м. Харкова від 01 липня 2015 року, яке залишено без змін ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 10 січня 2017 року, стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_6 309 000 доларів США згідно із розпискою від 10 травня 2011 року про передачу цих коштів у борг для придбання нерухомого майна, а саме житлових будинків з господарськими будівлями АДРЕСА_1, АДРЕСА_2, та земельних ділянок АДРЕСА_1, загальною площею 0,1500 га, кадастровий номер НОМЕР_1, та АДРЕСА_2, загальною площею 0,1500 га, кадастровий номер НОМЕР_2, цільове призначення - для будівництва обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд за цією ж адресою.

Вказані судові рішення набрали законної сили, а тому обставини, що встановлені у них, зокрема щодо укладення 10 травня 2011 року договору позики між ОСОБА_5 та ОСОБА_6, відповідно до положень статті 61 ЦПК України 2004 року не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Згідно з положеннями статті 129 Конституції України основними засадами судочинства є, зокрема, змагальність сторін та свобода в наданні ними своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості та забезпечення апеляційного та касаційного оскарження рішення суду.

Відповідно до статті 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно зі статтею 627 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

В частині 1 статті 628 ЦК України зазначено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Положеннями статті 638 ЦК України встановлено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Отже, письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин уважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин уважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

Згідно із частиною п'ятою статті 203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до положень статті 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Для визнання правочину фіктивним суди повинні встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. При цьому необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторони не вчиняють жодних дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування жодних наслідків.

У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно.

Отже, основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) іншого учасника або третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов'язань за договором; приховування справжніх намірів учасників правочину.

Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та п'ятої статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 ЦК України.

Відмовляючи в задоволенні позову, суди на підставі доказів, поданих сторонами, що належним чином оцінені, дійшли правильного висновку про відсутність правових підстав, передбачених статтями 203, 215 ЦК України, для визнання спірного правочину недійсним, оскільки позивач в порядку статті 60 ЦПК України 2004 року не надала доказів такої недійсності та не довела фіктивності договору позики від 10 травня 2011 року, що укладений між ОСОБА_6 та ОСОБА_5, зокрема того, що сторони правочину не мали наміру створити правові наслідки обумовлені договором та приховували свої справжні наміри.

Доводи касаційної скарги про те, що насправді ОСОБА_6 за договором позики не передавав грошові кошти, спростовуються матеріалами справи.

Так, в суді апеляційної інстанції представники сторін не заперечували, що ОСОБА_6 надав, а ОСОБА_5 отримав в користування грошові кошти, які зобов'язався повернути.

Крім того, наявна в матеріалах справи копія розписки від 10 травня 2011 року засвідчує отримання ОСОБА_5 від ОСОБА_6 суми позики, враховуючи, що за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

Такий висновок висловив Верховний Суд України у постанові від 11 листопада 2015 року № 6-1967цс15.

Судові рішення першої та апеляційної інстанцій ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, з повним з'ясуванням судами обставин, що мають значення для справи, відповідністю висновків судів обставинам справи, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Доводи касаційної скарги про те, що ОСОБА_5 уклав договори купівлі-продажу та іпотеки нерухомого майна без її згоди, як одного з подружжя, а також те, що продаж вказаної нерухомості ОСОБА_6 вчинено за значно менші, ніж узяті в борг ОСОБА_5, кошти, не стосуються предмету доказування у цій справі про визнання договору позики недійсним.

Разом з тим, цим доводам ОСОБА_4 надавалась оцінка при розгляді справи за її позовом про визнання недійсним вказаного договору іпотеки, за результатами якої постановою Апеляційного суду Харківської області від 21 березня 2018 року у задоволенні позову ОСОБА_4 відмовлено.

Безпідставними є також доводи касаційної скарги щодо необґрунтованої відмови судів у призначенні технічної експертизи щодо фактичної дати складання спірної боргової розписки, оскільки цим фактам суди надали належну правову оцінку та обґрунтували таку відмову у відповідних судових рішеннях.

Таким чином доводи касаційної скарги про порушення судами норм матеріального та процесуального права є необґрунтованими.

Інші доводи касаційної скарги були предметом розгляду судів та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судами були дотримані норми матеріального та процесуального права. Доводи, наведені в касаційній скарзі, фактично зводяться до переоцінки доказів та незгоди з висновками судів з їх оцінкою.

Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін.

Керуючись статтями 400, 410, 415-419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 05 жовтня 2017 року та постанову Апеляційного суду Харківської області від 19 грудня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий С. Ф. Хопта

Судді: О. В. Білоконь

Б. І. Гулько

Є. В.Синельников

Ю. В. Черняк