Постанова

Іменем України

03 травня 2018 року

м. Київ

справа № 162/458/17

провадження № 61-2314св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Черняк Ю. В. (суддя-доповідач), Гулька Б. І., Луспеника Д. Д.,

учасники справи:

позивачі: ОСОБА_4 в інтересах неповнолітньої ОСОБА_5, ОСОБА_6,

відповідач - ОСОБА_7,

третя особа - служба у справах дітей Любешівської районної державної адміністрації Волинської області,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_4, який діє в інтересах неповнолітньої ОСОБА_5 та ОСОБА_6 на рішення Камінь-Каширського районного суду Волинської області від 09 жовтня 2017 року у складі судді Гамули Б. С. та ухвалу Апеляційного суду Волинської області від 05 грудня 2017 року у складі колегії суддів: Здрилюк О. І., Карпук А. К., Бовчалюк З. А.,

ВСТАНОВИВ:

У травні 2017 року ОСОБА_4 в інтересах неповнолітньої ОСОБА_5 та ОСОБА_6 звернулися до суду з позовом до ОСОБА_7, третя особа - служба у справах дітей Любешівської районної державної адміністрації Волинської області, про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням.

Позов мотивовано тим, що рішенням Апеляційного суду Волинської області від 31 травня 2012 року шлюб між ОСОБА_4 та ОСОБА_7 розірвано.

ОСОБА_7, не повідомивши позивачів, виїхала на постійне місце проживання до іншого населеного пункту. У подальшому в житловому будинку АДРЕСА_1 за місцем реєстрації не з'являлася, свої особисті речі вивезла та не повідомляє позивачам точних відомостей про своє нинішнє місце проживання.

Відповідач протягом останніх трьох років не проживає у спірному будинку без поважних причин, витрати на його утримання не несе. Знятися з реєстраційного обліку в будинку відповідач не бажає. Реєстрація відповідачки в спірному будинку порушує право позивачів на користування та розпоряджання цим майном.

Ураховуючи викладене, просили на підставі статті 405 ЦК України визнати ОСОБА_7 такою, що втратила право на користування житловим будинком АДРЕСА_1.

Рішенням Камінь-Каширського районного суду Волинської області від 09 жовтня 2017 року у позові ОСОБА_4 в інтересах неповнолітньої ОСОБА_5 та ОСОБА_6 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що відповідач тимчасово не проживає за місцем реєстрації - в житловому будинку АДРЕСА_1 з поважних причин. З 06 травня 2014 року відповідач перебувала на заробітках у Республіці Італія. Дана обставина підтверджується відмітками в паспорті громадянина України для виїзду за кордон (а. с. 34), заявою та довіреністю, посвідченими віце-консулом Генерального консульства України в Мілані (а. с. 21, 36). Крім того, дана обставина не заперечувалася позивачами та їх представником під час розгляду справи. Іншого помешкання на території України у відповідача немає, а тому в разі задоволення позову ОСОБА_7 буде позбавлено конституційного права на житло.

Ухвалою Апеляційного суду Волинської області від 05 грудня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 в інтересах неповнолітньої доньки ОСОБА_5 та ОСОБА_6 залишено без задоволення, рішення Камінь-Каширського районного суду Волинської області від 09 жовтня 2017 року залишено без змін.

Ухвала апеляційного суду мотивована тим, що доводи апеляційної скарги спростовуються обставинами справи та не містять встановлених законом підстав для скасування оскарженого рішення, ухваленого з додержанням норм матеріального і процесуального права.

У січні 2018 року ОСОБА_4 в інтересах неповнолітньої донькиОСОБА_5 та ОСОБА_6 подали до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просили скасувати ухвалені рішення та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Касаційна скарга мотивована тим, що суди попередніх інстанцій не надали належної оцінки тому, що ОСОБА_7 з 2014 року перебувала за кордоном, витрат на утримання будинку не несе, її особисті речі у спірному будинку відсутні, кореспонденцію за місцем реєстрації не отримує. Таким чином, відповідач без поважних причин не проживає в спірному будинку.

У березні 2018 року до Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду надійшов відзив на касаційну скаргу від адвоката ОСОБА_7 -Дмитрук Л. І., в якому вона просила залишити оскаржувані судові рішення без змін, оскільки вони прийняті при всебічному та повному з'ясуванні обставин справи, ґрунтуються на правильному застосуванні норм чинного законодавства України. Через втрату роботи відповідач виїхала з будинку АДРЕСА_1 до Республіки Італія, де тимчасово працює. Іншого житла, крім вказаного будинку, у неї немає.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду вважає, що касаційна скарга не підлягає задоволенню.

Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Судами попередніх інстанцій установлено, що ОСОБА_7 з 30 червня 2006 року зареєстрована у житловому будинку АДРЕСА_1 (а. с. 92, 93).

ОСОБА_7 є матір'ю ОСОБА_5 та ОСОБА_6

Рішенням Апеляційного суду Волинської області від 31 травня 2012 року шлюб між ОСОБА_4 та ОСОБА_7 розірвано.

З 07 травня 2014 року по 15 травня 2017 року ОСОБА_7 перебувала за межами України (а.с. 21, 34), а саме: на заробітках у Республіці Італія.

Згідно із частиною 2 статті 405 ЦК України член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

У пунктах 10, 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» роз'яснено, що у справах про визнання наймача або члена його сім'ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (ст. 71 ЖК України), необхідно з'ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки.

Відповідно до статті 12 і частини першої статті 81 ЦПК України 2004 року цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Враховуючи положення статті 405 ЦК України та роз'яснення пункту 10 вказаної постанови Пленуму, зазначені вище обставини, якими відповідач обґрунтовувала поважність свого непроживання у спірному будинку бути належним чином перевірені та оцінені судами попередніх інстанцій.

Доводи в касаційній скарзі про те, що відповідач не несе витрати на утримання будинку, є безпідставними, оскільки позивачами не надано доказів того, які саме витрати нараховуються на утримання будинку та чи зверталися позивачі до відповідача з вимогою сплатити ці витрати.

Посилання заявників на те, що суди попередніх інстанцій безпідставно зазначили про перебування відповідача за кордоном саме на заробітках, хоча віза туристична, є безпідставними, оскільки не впливають на правильність ухвалених судових рішень.

Таким чином, вирішуючи спір, суди з дотриманням вимог статей 212-214, 315 ЦПК України, 2004 року повно, всебічно та об'єктивно з'ясували обставини справи та дійшли обґрунтованого висновку про відмову в позові.

Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

За наслідками розгляду касаційної скарги суд касаційної інстанції приймає постанову відповідно до правил, встановлених статтею 35 та главою 9 розділу III цього Кодексу, з особливостями, зазначеними у статті 416 цього Кодексу (частина перша статті 415 ЦПК України).

Згідно зі статтею 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 в інтересах неповнолітньої ОСОБА_5 та ОСОБА_6 залишити без задоволення.

Рішення Камінь-Каширського районного суду Волинської області від 09 жовтня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Волинської області від 05 грудня 2017 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді: Ю. В. Черняк

Б. І. Гулько

Д. Д. Луспеник