Постанова

Іменем України

06 червня 2018 року

м. Київ

справа № 565/1631/15-ц

провадження № 61-27973св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Коротуна В. М. (суддя-доповідач), Курило В. П.,

Червинської М. Є.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - ОСОБА_5, яка діє у своїх інтересах та інтересах малолітнього сина ОСОБА_6,

представник відповідача - ОСОБА_7,

треті особи: ОСОБА_8, орган опіки та піклування виконавчого комітету Вараської міської ради Рівненської області,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_5, яка діє у своїх інтересах та інтересах малолітнього сина ОСОБА_6, на рішення Кузнецовського міського суду Рівненської області від 06 вересня

2017 року у складі судді Ковтуновича М. І. та ухвалу Апеляційного суду Рівненської області від 09 листопада 2017 року у складі колегії суддів:

Шимківа С. С., Бондаренко Н. В., Григоренка М. П.,

В С Т А Н О В И В :

У грудні 2015 року ОСОБА_4звернувся до суду з позовом до ОСОБА_5, яка діє у своїх інтересах та інтересах малолітнього сина ОСОБА_6, треті особи: ОСОБА_8, орган опіки та піклування виконавчого комітету Вараської міської ради Рівненської області, про визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням.

Позовна заява мотивована тим, що ОСОБА_4 є власником квартири АДРЕСА_1. У липні 2008 року в вищевказаній квартирі зареєструвалися та почали проживати його син - ОСОБА_8 зі своєю дружиною ОСОБА_5

ІНФОРМАЦІЯ_1 у них народився син ОСОБА_6 У серпні 2013 року ОСОБА_5 та ОСОБА_6 виселилися з вищевказаної квартири.

14 листопада 2013 року ОСОБА_8 та ОСОБА_5 розірвали шлюб, та місце проживання ОСОБА_6 було визначено разом із матір'ю. Зазначав, що вищевказану квартиру відповідачі за власною ініціативою залишили більше одного року тому і більше до неї не поверталися. Факт реєстрації відповідачів за вищевказаною квартирою порушує право позивача як власника на свій розсуд користуватися та розпоряджатися даним житлом. Крім того,

ОСОБА_4 зазначав, що житлово-комунальні витрати нараховуються, в тому числі й на ОСОБА_5 та ОСОБА_6, проте він їх сплачує.

З урахуванням викладеного, ОСОБА_4 просив суд визнати їх такими, що втратили право користування жилим приміщенням - квартирою АДРЕСА_1.

Рішенням Кузнецовського міського суду Рівненської області від 06 вересня

2017 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Рівненської області від 09 листопада 2017 року, позов ОСОБА_4задоволено.

Визнано ОСОБА_5 та ОСОБА_6 такими, що втратили право користування жилим приміщенням - квартирою АДРЕСА_1.

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Рішення суду першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, мотивовано тим, що ОСОБА_5 та ОСОБА_8 не є ні теперішніми, ні колишніми членами сім'ї власника квартири АДРЕСА_1 ОСОБА_4 Крім того, ОСОБА_5 забезпечує ОСОБА_6 житлом протягом тривалого часу, а саме з серпня 2013 року і до теперішнього часу та немає фактів про те, що дитина протягом цього часу не мала де проживати. Порушення житлових прав малолітнього ОСОБА_6 не відбулося.

У грудні 2017 року ОСОБА_5, яка діє у своїх інтересах та інтересах малолітнього сина ОСОБА_6, подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій в частині визнання ОСОБА_6 такими, що втратив право користування жилим приміщенням та ухвалити в цій частині нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_4 відмовити.

Касаційна скарга мотивована тим, що суди прийшли до помилкових висновків в частині визнання малолітнього ОСОБА_6 таким, що втратив право користування квартирою, оскільки обставини не проживання дитини в спірній квартирі є поважними, які не залежали від його волі. Крім того, позивач зняв з обліку своє місце проживання за квартирою АДРЕСА_1, з метою створення перешкод для відповідача.

У січні 2018 року ОСОБА_4подав відзив на касаційну скаргу, вказуючи на те, що рішення судів першої та апеляційної інстанцій є законними і обґрунтованими, всі висновки судів відповідають встановленим обставинам справи, а тому підстав для їх скасування немає.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

22 травня 2018 року справа передана до Верховного Суду.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Судами встановлено, що ОСОБА_4 є власником квартири АДРЕСА_1, що підтверджено договором купівлі-продажу квартири від 26 травня 2008 року та витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 02 червня 2008 року серії НОМЕР_1.

З 19 липня 2008 року ОСОБА_8 та ОСОБА_5 перебували у шлюбі, який було розірвано рішенням Кузнецовського міського суду Рівненської області

від 14 листопада 2013 року, від шлюбу мають сина - ОСОБА_6, якого залишено проживати з матір'ю.

Згідно з актом, який складено ЖЕД-1 05 листопада 2015 року у квартирі, яка належить ОСОБА_4 зареєстровані: ОСОБА_8, ОСОБА_5 та малолітній ОСОБА_6 Однак відповідачі з серпня 2013 року не проживають у цьому житлі.

Відповідно до положень статей 317, 319 ЦК України саме власникові належать право володіння, користування, розпорядження своїм майном на власний розсуд.

Згідно з частиною першою статті 383 ЦК тільки власник квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб.

Відповідно до статті 391 ЦК України власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Отже, ухвалюючи рішення у справі, суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідивши наявні у справі докази і надавши їм належну оцінку в силу вимог статей 10, 60, 212 ЦПК України 2004 року, встановивши, що відповідачі з серпня 2013 року не проживають у спірній квартирі, не є членами сім'ї власника квартири та не мають права на проживання чи користування спірною квартирою, враховуючи те, що позивач проти такого проживання заперечує, дійшов правильного та обґрунтованого висновку про задоволення вимог позивача на підставі заявлених позовних вимог.

Докази та обставини, на які посилається заявник в касаційній скарзі, були предметом дослідження судами першої та апеляційної інстанцій та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судами попередніх інстанцій були дотримані норми матеріального та процесуального права.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані рішення - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують.

Керуючись статтями 389, 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу ОСОБА_5, яка діє у своїх інтересах та інтересах малолітнього сина ОСОБА_6, залишити без задоволення.

Рішення Кузнецовського міського суду Рівненської області від 06 вересня

2017 року та ухвалу Апеляційного суду Рівненської області від 09 листопада

2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: В. М. Коротун

В. П.Курило

М. Є.Червинська