Постанова

Іменем України

30 травня 2018 року

м. Київ

справа № 398/4211/15-ц

провадження № 61-8637 св 18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А.,

суддів: Карпенко С. О., Кузнєцова В. О., Олійник А. С., Усика Г. І. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - Публічне акціонерне товариство «Дельта Банк»,

відповідач - ОСОБА_1,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну

скаргу Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» на заочне рішення Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 11 березня 2016 року у складі судді Голосеніної Т. В. та рішення Апеляційного суду Кіровоградської області від 12 жовтня 2017 року у складі колегії суддів: Дуковського О. Л., Мурашка С. І., Письменного О. А.,

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2015 року Публічне акціонерне товариство «Дельта Банк» (далі - ПАТ «Дельта Банк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності на нього.

Позовні вимоги обгрунтовувало тим, що 18 лютого 2008 року між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» (далі - АКІБ «УкрСиббанк»), правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк»

(далі - ПАТ «УкрСиббанк»), та ОСОБА_1 укладено кредитний договір, за умовами якого відповідачеві надано кредит у розмірі 22 680 доларів США зі сплатою 13,9 відсотків річних, з терміном повернення до 16 лютого 2018 року.

На забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором від 18 лютого 2008 року, цього ж дня, між банком та ОСОБА_1 укладено договір іпотеки, відповідно до якого в іпотеку банку передано трикімнатну квартиру

АДРЕСА_1,

що належить на праві власності ОСОБА_1

08 грудня 2011 року між ПАТ «УкрСиббанк» та ПАТ «Дельта Банк» укладено договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитами, за умовами якого до

ПАТ «Дельта Банк» перейшло право вимоги за зазначеними вище договорами.

Посилаючись на те, що відповідач своїх зобов'язань за кредитним договором не виконує, внаслідок чого у нього виникла заборгованість у розмірі 800 951 грн

58 коп., із яких: тіло кредиту - 401 394 грн 03 коп., відсотки - 399 557 грн 56 коп., ПАТ «Дельта Банк» просило у рахунок погашення цієї заборгованості звернути стягнення на предмет іпотеки - трикімнатну квартиру АДРЕСА_1, визнавши за банком право власності на цю квартиру.

Заочним рішенням Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 11 березня 2016 року у задоволенні позову ПАТ «Дельта Банк» відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивач не надав належних доказів на підтвердження підстав та розміру відступлених ПАТ «УкрСиббанк» вимог ПАТ «Дельта Банк» за кредитним та забезпечувальним договорами, у яких ОСОБА_1 є стороною, а надав лише виписку з договору купівлі-продажу прав вимог за кредитами та довідку про стан заборгованості. Строк виконання основного зобов'язання за кредитним договором не настав, рішення про дострокове стягнення та повернення кредитних коштів не ухвалювалось, оцінка предмету іпотеки суб'єктом оціночної діяльності на момент пред'явлення відповідної вимоги не проводилась, докази дотримання приписів частини першої статті 35 Закону України «Про іпотеку» в частині належного попередження відповідача про виконання зобов'язань у не менш, ніж 30-денний строк, та звернення стягнення на предмет іпотеки, позивач також не надав.

Також суд першої інстанції виходив із того, що відповідно до Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», звернення стягнення на предмет іпотеки є неможливим.

Рішенням Апеляційного суду Кіровоградської області від 12 жовтня 2017 року, апеляційну скаргу ПАТ «Дельта Банк» задоволено частково, заочне рішення Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 11 березня 2016 року скасовано та ухвалено нове рішення про відмову у задоволенні позову з інших правових підстав.

Рішення апеляційного суду обгрунтовано тим, що аналіз положень статей 33, 36, 37, 39 Закону України «Про іпотеку», статей 328, 335, 376, 392 ЦК України дає підстави для висновку про те, що законодавцем визначено три способи задоволення забезпечених іпотекою вимог кредитора шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки: судовий (на підставі рішення суду) та два позасудові (на підставі виконавчого напису нотаріуса та за договором про задоволення вимог іпотекодержателя). У свою чергу позасудовий спосіб захисту за договором про задоволення вимог іпотекодержателя або за відповідним застереженням в іпотечному договорі реалізується шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки або надання права іпотекодержателю від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу. Установивши, що ПАТ «Дельта Банк» не звертався до державного реєстратора з вимогою про визнання права власності на іпотечне майно, позивачем не втрачена можливість вирішення спору, що виник між сторонами у позасудовому порядку, передбаченому умовами іпотечного договору.

У касаційній скарзі, поданій до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справі у листопаді 2017 року, ПАТ «Дельта Банк», посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення судами норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове рішення, яким задовольнити його позов.

Касаційна скарга мотивована тим, що наявність договору про позасудове врегулювання звернення стягнення на предмет іпотеки не позбавляє іпотекодержателя права звернення стягнення на предмет іпотеки у судовому порядку. Відмова у задоволенні позову про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі майна у власність є обмеженням прав позивача та суперечить вимогам статей 12-13, 15-16, 20 ЦК України. Предмет іпотеки є єдиним забезпеченням виконання зобов'язань за кредитним договором, і позивач має першочергове право на задоволення вимог за рахунок предмета іпотеки, що передбачено статтями 572, 589, 590 ЦК України та статтями 7, 12, 33 Закону України «Про іпотеку».

15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України від 03 жовтня 2017 року

№ 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», за яким судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 ЦПК України).

12 березня 2018 року справу передано до Верховного Суду.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України, у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, ЦПК України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Станом на час розгляду вказаної справи у Верховному Суді відзивів на касаційну скаргу не надходило.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною першою статті 402 ЦПК України передбачено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Вивчивши матеріали цивільної справи, доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржуване рішення апеляційного суду - без змін, з таких підстав.

Судами установлено, що 18 лютого 2008 року між ПАТ «УкрСиббанк» та

ОСОБА_1 укладено договір про надання споживчого кредиту, за умовами якого відповідач отримав кредит для особистих потреб у розмірі 22 680 доларів США, зі сплатою 13,9 відсотків річних на строк до 16 лютого 2018 року.

На забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором від 18 лютого 2008 року, цього ж дня, між банком та ОСОБА_1 укладено договір іпотеки, відповідно до якого в іпотеку банку передано трикімнатну квартиру

АДРЕСА_1,

що належить на праві власності ОСОБА_1

08 грудня 2011 року між ПАТ «УкрСиббанк» та ПАТ «Дельта Банк» укладено договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитами, відповідно до якого ПАТ «Дельта Банк» отримало право вимоги до боржників за кредитними та забезпечувальними договорами, у тому числі, і за договорами укладеними з відповідачем.

10 серпня 2015 року ОСОБА_1 направлено лист-вимогу про наявність станом на 28 липня 2015 року загальної заборгованості за кредитним договором у розмірі 36 304,12 доларів CШA, яка складається з тіла кредиту -

18 193,68 доларів США, з них прострочена заборгованість за тілом кредиту

12 334,68 доларів США, відсотків - 18 110,44 доларів США, з них прострочена заборгованість за відсотками - 13 102,22 доларів США, та запропоновано у строки, передбачені законодавством та кредитним договором, сплатити прострочену заборгованість, а у разі незадоволення цієї вимоги, банк буде здійснювати захист порушеного права шляхом позасудового врегулювання спору або зверненням до суду з вимогою про звернення стягнення на майно на загальну суму заборгованості.

Частиною першою статті 626 ЦК України визначено, щодоговором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Пунктом 4.1 договору іпотеки, укладеного 18 лютого 2017 року між

АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_1 (далі - договір), передбачено, що звернення стягнення здійснюється іпотекодержателем у випадках та на підставах, передбачених законодавством України: у разі порушення іпотекодавцем будь-якого зобов'язання за цим договором або будь-якого зобов'язання, що забезпечене іпотекою за цим договором.

Відповідно до пункту 4.2 договору звернення стягнення здійснюється на підставах: за рішенням суду; виконавчого напису нотаріуса; або застереження про задоволення вимог іпотекодержателя; або за договором між іпотокодавцем та іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя.

За змістом пунктів 4.3 та 4.4 договору у випадках порушення іпотекодацем зобов'язань за цим договором та/або боржником будь-якого зобов'язання, що забезпечене іпотекою за цим договором, іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та/або боржнику повідомлення, оформлене відповідно до вимог Закону України «Про іпотеку». У разі невиконання іпотекодавцем та/або боржником вимог, зазначених в повідомленні, про яке йдеться у пункті 4.3, іпотекодержатель здійснює звернення стягнення.

Сторони досягли згоди про можливість звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання, зазначивши про це у пункті 5 договору - застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, відповідно до якого іпотекодержатель самостійно визначає один з наступних способів звернення стягнення на предмет іпотеки: передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання у порядку, встановленому Законом України «Про іпотеку», та право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому Законом України «Про іпотеку». Таке застереження вважається договором про задоволення вимог іпотекодержателя, і є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки.

Підписавши іпотечний договір, сторони обумовили його умови, у тому числі вирішили питання щодо позасудового врегулювання спору, не передбачивши в ньому можливості звернення іпотекодержателя до суду з позовом про визнання за ним права власності на предмет іпотеки.

Статтею 12 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що уразі порушення іпотекодавцем обов'язків, установлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов'язання, а в разі його невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом.

Відповідно до статті 33 цього Закону в разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, установлених статтею 12 цього Закону.

Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Тобто, законом передбачено чітко визначені способи звернення стягнення на предмет іпотеки в разі невиконання чи неналежного виконання забезпеченого іпотекою зобов'язання.

Згідно зі статтею 36 Закону України «Про іпотеку» сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем та іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати:

передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання в порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку»;

право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу в порядку, встановленому статтею 38 цього Закону.

Отже, сторони в договорі чи відповідному застереженні можуть передбачити як передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в позасудовому порядку, так і надання іпотекодержателю права від свого імені продати предмет іпотеки як за рішенням суду, так і на підставі відповідного застереження в договорі про задоволення вимог іпотекодержателя чи застереження в іпотечному договорі на підставі договору купівлі-продажу.

Разом з тим, стаття 37 Закону України «Про іпотеку» не містить можливості визнання права власності на предмет іпотеки за іпотекодержателем на підставі рішення суду.

Відповідно до зазначеної норми закону, іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання.

Для державної реєстрації права власності на підставі договору іпотеки, що містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, також подаються:

1) копія письмової вимоги про усунення порушень, надісланої іпотекодержателем іпотекодавцеві та боржникові, якщо він є відмінним від іпотекодавця;

2) документ, що підтверджує наявність факту завершення 30-денного строку з моменту отримання іпотекодавцем та боржником, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмової вимоги іпотекодержателя в разі, коли більш тривалий строк не зазначений у відповідній письмовій вимозі.

Тобто для реалізації іпотекодержателем позасудового способу звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності на нього за загальним правилом необхідні воля та вчинення дій з боку іпотекодержателя, якщо договором не передбачено іншого порядку.

При цьому позивач не позбавлений відповідно до статей 38, 39 ЦК України можливості звернутися до суду з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки в інший спосіб, ніж визнання права власності на нього.

Такого правового висновку дійшов Верховний Суд України у постанові

від 30 березня 2016 року у справі № 6-1851цс15. Підстав для відступу від зазначеного правого висновку не убачала і Велика Палата Верховного Суду, зазначивши у постанові від 21 березня 2018 року у справі № 760/14438/15-ц про те, що передача іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки відповідно до статей 36, 37 Закону України «Про іпотеку» є способом позасудового врегулювання, який здійснюється за згодою сторін без звернення до суду.

Застереження в договорі про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом визнання права власності на предмет іпотеки - це виключно позасудовий спосіб урегулювання спору, який сторони встановлюють самостійно у договорі.

Ураховуючи наведене, суд апеляційної інстанції дійшов обгрунтованого висновку про те, що передача іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки відповідно до статей 36, 37 Закону України «Про іпотеку» є способом позасудового врегулювання, який здійснюється за згодою сторін без звернення до суду, оскільки зурахуванням вимог статей 328, 335, 392 ЦК України у контексті статей 36, 37 Закону України «Про іпотеку» суди не наділені повноваженнями звертати стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання право власності на нього за іпотекодержателем.

Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Доводи касаційної скарги про те, що відмова у задоволенні позову про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі майна у власність є обмеженням прав позивача та суперечить вимогам статей 12-13, 15-16, 20 ЦК України є безпідставними, оскільки позивач не позбавлений права вирішити спір у позасудовому порядку або звернутися до суду з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки в інший спосіб, ніж визнання права власності на нього.

Посилання на те, що предмет іпотеки є єдиним забезпеченням виконання зобов'язань за кредитним договором, і позивач має першочергове право на задоволення вимог за рахунок предмета іпотеки, що передбачено статтями 572, 589, 590 ЦК України та статтями 7, 12, 33 Закону України «Про іпотеку» не впливають на правильність висновків суду апеляційної інстанції, які грунтуються на правильному застосуванні норм матеріального права, що регулюють спірні правовідносини.

Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись статтями 409, 410, 415, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» залишити без задоволення.

Рішення Апеляційного суду Кіровоградської області від 12 жовтня 2017 року залишити без змін.

Постанова є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий: В. А. Стрільчук

Судді: С. О. Карпенко

В.О. Кузнєцов

А.С. Олійник

Г.І. Усик