Постанова

Іменем України

13 червня 2018 року

м. Київ

справа № 454/709/16-ц

провадження № 61-5964зпв18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

головуючого - Стрільчука В. А. (суддя-доповідач),

суддів: Карпенко С. О., Кузнєцова В. О., Олійник А. С., Усика Г. І.

розглянув у порядку письмового провадження справу за позовом ОСОБА_1 до Червоноградського міського суду Львівської області, Держави Україна в особі Державної казначейської служби України про відшкодування шкоди за заявами ОСОБА_1 про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 27 вересня 2017 року,

ВСТАНОВИВ:

У лютому 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з указаним позовом і просив стягнути з Держави Україна в особі Державної казначейської служби України на його користь 1 млн. грн на відшкодування моральної шкоди, посилаючись на те, що 30 квітня 2015 року суддя Червоноградського міського суду Львівської області постановив завідомо неправосудну ухвалу, якою відмовив у відкритті провадження у справі за його позовом до Сокальського районного суду Львівської області, Держави Україна в особі Міністерства юстиції України про відшкодування моральної шкоди, позбавивши тим самим його доступу до правосуддя та грубо порушивши його конституційні права, що спричинило приниження його честі, гідності і ділової репутації.

Ухвалою Сокальського районного суду Львівської області від 27 грудня 2016 року провадження у цій справі в частині вимог до Червоноградського міського суду Львівської області закрито.

Заочним рішенням Сокальського районного суду Львівської області від 27 грудня 2016 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Держави Україна в особі Державної казначейської служби України про відшкодування шкоди відмовлено.

Ухвалами Апеляційного суду Львівської області від 03 квітня 2017 року апеляційні скарги ОСОБА_1 відхилено, ухвалу Сокальського районного суду Львівської області від 27 грудня 2016 року та заочне рішення Сокальського районного суду Львівської області від 27 грудня 2016 року залишено без змін.

Ухвалою колегії суддів Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 27 вересня 2017 року, з урахуванням виправленої ухвалою Верховного Суду від 14 травня 2018 року описки, касаційні скарги ОСОБА_1 відхилено. Ухвалу Сокальського районного суду Львівської області від 27 грудня 2016 року, заочне рішення Сокальського районного суду Львівської області від 27 грудня 2016 року та ухвали Апеляційного суду Львівської області від 03 квітня 2017 року залишено без змін.

28 листопада 2017 року ОСОБА_1 звернувся до Верховного Суду України із заявами про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 27 вересня 2017 року.

У заявах ОСОБА_1 просив скасувати оскаржуване судове рішення, справу направити на новий розгляд до суду касаційної інстанції з передбачених пунктами 1 та 2 частини першої статті 355 Цивільного процесуального кодексу України від 18 березня 2004 року в редакції, чинній на час подання заяв про перегляд судових рішень (далі - ЦПК України 2004 року), підстав неоднакового застосування судами касаційної інстанції одних і тих самих норм процесуального права при оскарженні судового рішення, яке перешкоджає подальшому провадженню у справі, а саме: статей 108, 110, 205, 206, 332, 336, 338, 342, 343, 344 ЦПК України 2004 року, а також - неоднакового застосування судами касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, а саме: статті 23, частини другої статті 1166, статей 1167, 1173 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах.

На підтвердження зазначених підстав подання заяв про перегляд ОСОБА_1 послався: щодо підстав неоднакового застосування судами касаційної інстанції одних і тих самих норм процесуального права - на ухвали колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 23 листопада 2011 року (касаційне провадження № 6-29587св11), від 07 грудня 2011 року (касаційне провадження № 6-30485св11), від 11 квітня 2012 року (касаційне провадження № 6-47902св11), від 17 квітня 2013 року (касаційне провадження № 6-33243св12), від 14 вересня 2016 року (касаційне провадження № 6-15302св16); щодо неоднакового застосування судами касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права - на ухвали колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16 липня 2014 року (касаційне провадження № 6-19535св14), від 25 лютого 2015 року (касаційне провадження № 6-25499св14).

Відповідно до підпункту 1 пункту 1 розділу ХІІІ «Перехідні положення» Цивільного процесуального Кодексу України в редакції Закону України № 2147-VІІІ від 03 жовтня 2017 року, що набув чинності 15 грудня 2017 року (далі - ЦПК України), заяви про перегляд судових рішень Верховним Судом України у цивільних справах, які подані та розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку колегією у складі трьох або більшої непарної кількості суддів за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

01 лютого 2018 року заяви ОСОБА_1 про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 27 вересня 2017 рокупередано до Касаційного цивільного суду.

Ухвалою Верховного Суду у складі судді Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 15 березня 2018 року відкрито провадження у цій справі та витребувано її матеріали із Сокальського районного суду Львівської області.

Ухвалою Верховного Суду у складі судді Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 30 травня 2018 року справу призначено до розгляду Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши наведені в заявах доводи, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що заяви про перегляд оскаржуваного судового рішення не підлягають задоволенню з таких підстав.

Відповідно до пунктів 1 та 2 частини першої статті 355 ЦПК України 2004 року заява про перегляд судових рішень у цивільних справах може бути подана виключно з підстав: неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах; неоднакового застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм процесуального права - при оскарженні судового рішення, яке перешкоджає подальшому провадженню у справі або яке прийнято з порушенням правил підсудності або встановленої законом компетенції судів щодо розгляду цивільних справ.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 360-5 ЦПК України 2004 року Верховний Суд України відмовляє в задоволенні заяви, якщо обставини, які стали підставою перегляду справи, не підтвердилися, або норми права у рішенні, про перегляд якого подана заява, були застосовані правильно.

У справі, яка переглядається, суди встановили, що звернувшись до суду з позовом до Червоноградського міського суду Львівської області, Держави Україна в особі Державної казначейської служби України про відшкодування шкоди, ОСОБА_1 обґрунтував свої вимоги тим, що ухвалою судді від 30 квітня 2015 року відмовлено у відкритті провадження у справі за його позовом до Сокальського районного суду Львівської області, Держави Україна в особі Міністерства юстиції України про відшкодування моральної шкоди. Ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 23 червня 2015 року зазначену ухвалу від 30 квітня 2015 року було скасовано, а справу направлено для продовження розгляду до суду першої інстанції. На думку заявника, скасована ухвала не ґрунтується на законності, прийнята без дотримання Конституції України, що призвело до того, що він у короткі терміни не зміг захистити свої права, внаслідок чого йому спричинені моральні страждання.

Закриваючи провадження у справі в частині позовних вимог до Червоноградського міського суду Львівської області, суд першої інстанції, з висновками якого погодилися апеляційний та касаційний суди, виходив з того, що розгляд позовних вимог, предметом яких є оскарження процесуальних дій судді (суду), пов'язаних з розглядом справи, нормами ЦПК не передбачено. Позов у цій частині не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, що відповідно до пункту 1 частини першої статті 205 ЦПК України 2004 року є підставою для закриття провадження у справі.

Пунктом 1 частини другої статті 122 ЦПК України 2004 року передбачено, що суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо заява не підлягає розгляду в судах у порядку цивільного судочинства.

Отже, при встановленні на стадії вирішення питання про відкриття провадження у справі того факту, що подана до суду заява не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, суд повинен відмовити у відкритті провадження, а при встановленні такого факту під час розгляду справи - закрити провадження. Правовою підставою для вчинення вказаних процесуальних дій на різних стадіях судового процесу є одна й та сама обставина - неможливість, відповідно до положень процесуального законодавства, розгляду заяви в порядку цивільного судочинства.

У наданих для порівняння ухвалах від 23 листопада 2011 року (касаційне провадження № 6-29587св11), від 11 квітня 2012 року (касаційне провадження № 6-47902св11), від 14 вересня 2016 року (касаційне провадження № 6-15302св16) Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ, скасовуючи ухвали судів попередніх інстанцій та направляючи справу до суду першої інстанції для вирішення питання про відкриття провадження у справі, виходив з того, що при відмові у відкритті провадження у справі на підставі пункту 1 частини другої статті 122 ЦПК України 2004 року суди не врахували, що позивач не оскаржував рішення суду чи дії судді, а вважав, що такими діями йому завдана моральна шкода і принижена честь, гідність та ділова репутація, тому звернувся з позовом до суду та Держави Україна в особі Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди, посилаючись на норми цивільного права, і це має бути перевірено та оцінено судом. При вирішенні питання про відкриття провадження у справі суди не дотрималися вимог процесуального права та постановили помилкові ухвали, які підлягають скасуванню з передачею справи до суду першої інстанції для вирішення питання про відкриття провадження у справі.

В ухвалі від 07 грудня 2011 року (касаційне провадження № 6-30485св11) Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ, скасовуючи ухвали судів попередніх інстанцій та направляючи справу до суду першої інстанції на новий розгляд для вирішення питання про прийняття позовної заяви, виходив з того, що при відмові у відкритті провадження у справі на підставі пункту 1 частини другої статті 122 ЦПК України 2004 року суди не врахували, що позивач не оскаржував процесуальних дій чи актів судді, а ставив питання про відшкодування шкоди, тому висновки суддів про те, що позовні вимоги не підлягають розгляду в порядку цивільного судочинства є хибними.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 квітня 2013 року (касаційне провадження № 6-33243св12) у справі за позовом особи до судді Верховного Суду України про відшкодування моральної шкоди скасовано ухвали судів попередніх інстанцій, а справу направлено до місцевого суду для продовження розгляду. Своє рішення суд касаційної інстанції мотивував тим, що під час розгляду справи судами не встановлено, що в особи, яка звернулася до суду за захистом порушеного права або охоронюваного законом інтересу, було відсутнє право на звернення до суду, і не наведено обставин, що не дозволяють вирішити справу по суті. Зазначене свідчить про те, що судами порушено норми процесуального права, зокрема вимоги статей 205, 206 ЦПК України 2004 року.

Отже, наявне неоднакове застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм процесуального права, а саме пункту 1 частини другої статті 122 та пункту 1 частини першої статті 205 ЦПК України 2004 року.

Вирішуючи питання про усунення розбіжностей у застосуванні судами касаційної інстанції зазначених норм процесуального права, колегія суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду виходить з такого.

Згідно з частиною першою статті 6 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, суди здійснюють правосуддя на основі Конституції і законів України та на засадах верховенства права.

Частиною першою статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» в зазначеній вище редакції передбачено, що судове рішення, яким закінчується розгляд справи в суді, ухвалюється іменем України. Таким чином, суддя виступає як посадова особа, уповноважена на виконання функцій держави, а не як приватна особа, до якої можна звернутися з позовом.

Відповідно до частини другої статті 124 Конституції України в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.

Згідно зі статтями 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист в суді свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства, зокрема, шляхом відшкодування моральної шкоди.

Проте у справі, яка переглядається, між позивачем та судом (суддею) зазначені правовідносини не виникли, тому такі справи не підсудні судам загальної юрисдикції.

Відповідно до статті 125 Конституції України в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, в Україні діють місцеві, апеляційні, вищі спеціалізовані суди та Верховний Суд України.

Особи мають право оскаржити судове рішення до судів вищої інстанції в порядку та з підстав, визначених у процесуальному законодавстві.

Отже, чинне законодавство дає можливість особі повною мірою реалізувати своє право на оскарження судового рішення.

Законність процесуальних актів і дій (бездіяльності) суддів, вчинених при розгляді конкретної справи, не може перевірятися за межами передбаченого законом процесуального контролю.

Аналогічну позицію висловлено у пункті 57 Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів, де зазначено, що зміст конкретних судових рішень контролюється, насамперед, за допомогою процедур апеляції або перегляду рішень у національних судах та за допомогою права на звернення до Європейського суду з прав людини.

У Висновку № 3 (2002) Консультативної ради європейських суддів зазначено, що судові помилки щодо юрисдикції чи процедури судового розгляду, у визначенні чи застосуванні закону, здійсненні оцінки свідчень повинні вирішуватися за допомогою апеляції; інші суддівські порушення, які неможливо виправити в такий спосіб (наприклад надмірне затримання вирішення справи), повинні вирішуватися щонайбільше поданням позову незадоволеної сторони проти держави.

За наведених обставин, слід дійти висновку, що належним відповідачем у таких спорах може бути лише держава, а не суди (судді), які діють від імені держави та виконують покладені на них державою функції правосуддя.

Враховуючи наведене, у справі, яка переглядається, суд першої інстанції, з висновками якого погодилися суди апеляційної та касаційної інстанцій, закриваючи провадження у справі в частині позовних вимог до Червоноградського міського суду Львівської області, дійшов обґрунтованого висновку про те, що така позовна заява не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Отже, у справі, яка переглядається, положення пункту 1 частини першої статті 205 ЦПК України 2004 року судом застосовано правильно і судове рішення суду касаційної інстанції є законним, а тому в задоволенні заяви в означеній частині необхідно відмовити.

Що стосується інших наведених ОСОБА_1 норм процесуального права, а саме статей 108, 110, 206, 332, 336, 338, 342, 343, 344 ЦПК України 2004 року, то заявником на зазначено, в чому полягає неоднакове застосування судом касаційної інстанції вказаних правових норм.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 у цій справі до Держави Україна в особі Державної казначейської служби України, суд першої інстанції, з висновками якого погодилися суди апеляційної та касаційної інстанцій, виходив з того, що для відшкодування державою шкоди, завданої судом, необхідно, щоб рішення, дії або бездіяльність суду були незаконними. В той же час, дії судді Червоноградського міського суду Львівської області при постановленні ухвали від 30 квітня 2015 року не визнані незаконними. Оскарження у будь-який спосіб судових рішень, діяльності судів і суддів щодо розгляду та вирішення справи поза передбаченим процесуальним законом порядком не допускається. Позивачем не надано належних і допустимих доказів на підтвердження завдання йому моральної шкоди.

У наданій для порівняння ухвалі від 16 липня 2014 року (касаційне провадження № 6-19535св14) у справі за позовом особи до відділу Державної виконавчої служби Голосіївського районного управління юстиції у місті Києві, Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди, скасовуючи судові рішення судів попередніх інстанцій та передаючи справу на новий розгляд до суду першої інстанції, Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ виходив з того, що шкода, заподіяна державним виконавцем фізичним чи юридичним особам під час виконання рішення, підлягає відшкодуванню у порядку, передбаченому законом, за рахунок держави. Відмовляючи у задоволенні позову, суди не звернули уваги на зазначені вимоги закону і не врахували, що протиправність дій державного виконавця та начальника відділу Державної виконавчої служби при винесенні постанови про відкриття виконавчого провадження з порушенням строку підтверджується преюдиціальним судовим рішенням. Посилання судів на те, що позивач не надав доказів вини відділу Державної виконавчої служби у завданні йому шкоди є помилковим, оскільки у цих правовідносинах діє презумпція вини завдавача шкоди, яка зобов'язує саме відповідача довести відсутність своєї вини у завданні шкоди позивачу.

В ухвалі від 25 лютого 2015 року (касаційне провадження № 6-25499св14) у справі за позовом особи до Управління Державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Львівській області про відшкодування моральної шкоди, скасовуючи судові рішення судів попередніх інстанцій та передаючи справу на новий розгляд до суду першої інстанції,Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ виходив з того, що при відмові у задоволенні позову суди не врахували, що незаконність постанови державного виконавця про закінчення виконавчого провадження підтверджується судовим рішенням, а обставини протиправних дій державного виконавця, встановлені в адміністративній справі, не підлягають доказуванню при розгляді іншої справи. Крім того, при встановленні факту заподіяння моральної шкоди незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади або його службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень вона підлягає відшкодуванню за рахунок держави, тому поряд із відповідним державним органом суд має притягнути як відповідача відповідний орган Державного казначейства України.

У вказаних справах позивачами були заявлені вимоги про відшкодування моральної шкоди, завданої державним виконавцем, протиправність дій (бездіяльності) якого було підтверджено судовим рішенням в іншій справі, тоді як у цій справі встановлено, що дії судді Червоноградського міського суду Львівської області при постановленні ухвали від 30 квітня 2015 року незаконними не визнані. Саме по собі скасування апеляційним судом ухвали суду першої інстанції з направленням справи на новий розгляд не є визнанням в судовому порядку дій судді або суду незаконними, що тягне за собою передбачену статтею 56 Конституції України відповідальність держави у вигляді відшкодування шкоди.

Порівняння змісту вищезазначених судових рішень зі змістом судового рішення, про перегляд якого подано заяву, не дає підстав для висновку про те, що суд касаційної інстанції під час розгляду двох чи більше справ з тотожними предметами спору, підставами позову та аналогічними фактичними обставинами й однаковим застосуванням норм матеріального права у спірних правовідносинах дійшов різних висновків щодо заявлених вимог.

Таким чином, обставини, які стали підставами для перегляду справи, не підтвердилися, у зв'язку з чим відповідно до частини першої статті 360-5 ЦПК України 2004 року в задоволенні заяв слід відмовити.

Керуючись пунктами 1, 2 частини першої статті 355, пунктом 2 частини першої статті 360-3, частиною першою статті 360-5 ЦПК України 2004 року, пунктом 1 розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні заяв ОСОБА_1 про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 27 вересня 2017 року відмовити.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийВ. А. Стрільчук
Судді:С. О. Карпенко
В. О. Кузнєцов
А. С. Олійник
Г. І. Усик