Справа № 550/301/18
Провадження № 2/550/129/18
З А О Ч Н Е Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
05 червня 2018 року смт. Чутове
Чутівський районний суд Полтавської області в складі:
головуючого судді Михайлюк О.І.,
при секретарі судового засідання Шукевич Н.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в смт. Чутове цивільну справу в порядку спрощеного позовного провадження за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики, -
ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики, який обґрунтовував тим, 07.06.2017 р. між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 був укладений письмовий договір позики (безвідсоткової) в розмірі 24 000 грн. на строк 23 календарних дні - до 01.07.2017 р., і в той же день відповідач отримав від позивача зазначену суму, про що видав письмову розписку. У визначений строк відповідач позику не повернув, а тому позивач просив стягнути 24 000 грн. неповернутої суми позики, 520 грн. 76 коп. 3 % річних від простроченої суми та 2 000 грн. витрат на правову допомогу, а також понесені витрати по сплаті судового збору.
В судове засідання позивач та його представник не з'явились, про дату, час та місце розгляду справи були належним чином повідомлені. Представник позивача надала заяву, в якій позов підтримала, справу просила розглянути в її відсутності та відсутності позивача, в разі неявки відповідача в судове засідання не заперечувала проти заочного розгляду справи.
Відповідач в судове засідання не зявився, про причини неявки суд не повідомив, про час та місце розгляду справи належним чином був повідомлений.
З огляду на неявку в судове засідання відповідача, який належним чином був повідомлений про час та місце розгляду справи, а також згоду позивача на проведення заочного розгляду справи, суд ухвалює рішення при заочному розгляді, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України.
Фіксація судового розгляду справи технічними засобами не проводилась, згідно ч. 2 ст. 247 ЦПК України.
Суд, вивчивши та дослідивши матеріали справи, повно зясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, обєктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав.
Статтею 12 ЦПК України закріплений принцип змагальності сторін в цивільному судочинстві, відповідно до якого учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Статтею 13 ЦПК України визначено принцип диспозитивності цивільного судочинства, відповідно до якого суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов'язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.
Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Згідно ч. 1 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.
Частиною 1 ст. 509 ЦК України визначено, що зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.
У відповідності до ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобовязання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.
Згідно ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Частина 1 ст. 530 ЦК України зазначає, що якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).
У ст. 611 ЦК України зазначено, що у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.
У ч. 2 ст. 612 ЦК України визначено, що боржник, який прострочив виконання зобов'язання відповідає перед кредитором за завдані простроченням збитки і за неможливість виконання, що випадково настала після прострочення.
Стаття 625 ЦК України в частині 1 наголошує, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Згідно ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.
Статтею 627 ЦК України встановлено, що відповідно до ст. 6 цього Кодексу, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Стаття 629 ЦК України зазначає, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.
Відповідно до ст.ст. 1046 та 1047 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у 10 разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.
Статтею 1049 ЦК України визначено, що позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.
Одночасно ч. 1 ст. 1050 ЦК України наголошує, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 цього Кодексу.
07.06.2017 р. між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 був укладений письмовий договір позики (безвідсоткової), згідно якого позивач зобов'язувався передати відповідачу безвідсоткову позику у сумі 24 000 грн. строком на 23 календарних дні зі строком повернення до 01.07.2017 р., а відповідач зобов'язувався повернути позику у визначений строк. В договорі сторони визначили, що підтвердженням отримання позики є розписка позичальника про отримання коштів.
В цей же день ОСОБА_1 передав ОСОБА_2 суму позики в розмірі 24 000 грн., про що останній, на виконання умов договору, видав позивачу розписку про отриманні коштів позики.
У встановлений договором строк ОСОБА_2 позику в розмірі 24 000 грн. позивачу не повернув.
Позивачем 22.02.2018 року було направлено відповідачу вимогу про стягнення заборгованості в розмірі 24 000 грн., що підтверджується квитанцією про поштове відправлення на імя ОСОБА_2 від 22.02.2018 року, однак відповідач вимогу про стягнення заборгованості не виконав.
Враховуючи, що відповідач у встановлений строк не виконав своє зобов'язання по поверненню грошових коштів позики позивачу, сума заборгованості в розмірі 24 000 грн. повинна бути стягнута з відповідача.
Стосовно позовних вимог щодо стягнення з відповідача 3 % річних від простроченої суми, суд зазначає наступне.
Судом встановлено, що період прострочення виконання зобов'язання за період з 01.07.2017 р. по 04.04.2018 р. складає 277 днів.
Таким чином, розмір 3 % річних, яку позивач просить стягнути з відповідача за період з 01.07.2017 р. по 04.04.2018 р., становить 546 грн. 41 коп. = 24 000 грн. х 3 % : 365 днів х 277 днів.
Враховуючи, що позивач просить стягнути з відповідача в рахунок 3 % річних від простроченої суми лише 520 грн. 76 коп., суд вважає, що позов в частині стягнення 3 % річних підлягає задоволенню в розмірі суми, яку просить стягнути позивач - 520 грн. 76 коп.
Крім того, суд стягує з відповідача витрати на правову допомогу в розмірі 2000,00 грн., з огляду на наступне.
Згідно зі ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи.
До витрат, пов'язаних з розглядом судової справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.
Судові витрати на правничу допомогу - це фактично понесені стороною і документально підтверджені витрати, пов'язані з наданням цій стороні правової допомоги адвокатом або іншим спеціалістом в галузі права при вирішенні цивільної справи в розумному розмірі з урахуванням витраченого адвокатом часу.
Згідно зі ст. 137 ЦПК України витрати, пов'язані з правничою допомогою адвоката несуть сторони.
Граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлюється законом. Стороні на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.
На підтвердження витрат на правову допомогу представником позивача надано суду ордер на надання правової допомоги, витяг з договору про надання правових послуг від 20.02.2018 року, розрахунок вартості правової допомоги, яка склала станом на 01.06.2018 року 2000,00 грн. та підтверджується актом приймання-передачі послуг № 1 від 01.06.2018 року та була сплачена позивачем відповідно до квитанції № 3 від 27.03.2018 року, які містяться в матеріалах справи.
З огляду на те, що суд дійшов висновку про задоволення позову, у відповідності до п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України, судові витрати по сплаті судового збору в сумі 704,80 грн. покладаються на відповідача.
Керуючись ст.ст. 2, 10-13, 76-83, 89, 141, 247, 258, 259, 263-265, 280-284, 354 ЦПК України, ст.ст. 202, 509, 525, 526, 530, 610 - 612, 625 - 627, 629, 1046, 1047, 1049, 1050 ЦК України, суд,-
Стягнути з ОСОБА_2, (зареєстрованого за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_1, НОМЕР_1, виданий Чутівським РС УДМС України в Полтавській області 07.07.2015 р.) на користь ОСОБА_1, (зареєстрованого за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_2, РНОКПП НОМЕР_2, НОМЕР_3, виданий Заводським РВ Дніпродзержинського МУ УМВС України в Дніпропетровській області 15.10.2008 р.) суму судового збору у розмірі 704 (сімсот чотири) грн. 80 коп.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача.
Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.
Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку шляхом подання апеляційної скарги до апеляційного суду Полтавської області протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги на рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне заочне судове рішення складено 08 червня 2018 року.

Суддя О. І. Михайлюк