АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ТЕРНОПІЛЬСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 595/324/17Головуючий у 1-й інстанції Федорончук В.Б.
Провадження № 22-ц/789/384/18 Доповідач - Міщій О.Я.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 червня 2018 року м. Тернопіль

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Тернопільської області в складі:

головуючого - Міщія О.Я.

суддів - Ткач З. Є., Шевчук Г. М.,

секретар с/з - ОСОБА_1.

з участю представника ОСОБА_2 - адвоката ОСОБА_3, представника ОСОБА_4 - адвоката ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Тернополі цивільну справу № 595/324/17 за апеляційною скаргою ОСОБА_2, в інтересах якого діє представник адвокат ОСОБА_3, на рішення Бучацького районного суду Тернопільської області від 31.01.2018 р., ухвалене в м. Бучачі суддею Бучацького районного суду Федорончуком В.Б., за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4, третя особа приватне акціонерне товариство Галіція Дистилері, про поділ майна подружжя і за зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя,-

ВСТАНОВИЛА:

У лютому 2017 року ОСОБА_2 звернувся в суд із указаним позовом, посилаючись на те, що за час перебування у шлюбі з ОСОБА_4 вони придбали будинок по вул. Хвильового, №2а у м. Бучачі, загальною площею 248 кв. м., з надвірними спорудами та земельну ділянку, площею 0,8142 га (кадастровий номер :01:001:0001), в с.Підзамочок, Бучацького району. Просив у порядку поділу вказаного майна, що є спільною сумісною власністю подружжя, виділити йому у власність вказаний будинок, а ОСОБА_4 - земельну ділянку, позбавивши його права на частку у спільній власності на землю в користь відповідачки.

Позивач зазначив, що ОСОБА_4 виїхала з м. Бучача, забравши всі свої речі, а він з іншою дружиною та дитиною проживає у спірному будинку, тому саме такий поділ спільного майна подружжя було б доцільно провести.

Вказав також, що ОСОБА_4 є боржником приватного акціонерного товариства «Галіція Дистилері», у зв'язку із чим орган ДВС, який здійснює виконавче провадження, буде мати можливість звернути стягнення на земельну ділянку.

10.05.2017 року приватне акціонерне товариство «Галіція Дистилері» звернулося до Бучацького районного суду із заявою про вступ до участі в справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог, посилаючись на те, що рішенням господарського суду з ФОП ОСОБА_4 в користь товариства стягнуто 810296, 52 грн. боргу, а постановою державного виконавця накладено арешт на усе майно відповідачки, зокрема на майно, яке є предметом спору за позовом ОСОБА_2 Приватне акціонерне товариство «Галіція Дистилері» зазначило, що боргові зобов'язання ОСОБА_4 виникли в період шлюбу з ОСОБА_2, тому вирішення спору про поділ майна може вплинути на майнові права товариства .

Ухвалою Бучацького районного суду від 23.05.2017 року приватне акціонерне товариство «Галіція Дистилері» залучене до участі у справі як третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідачки.

30.05.2017 року ОСОБА_4, в інтересах якої діє адвокат ОСОБА_5, пред'явила зустрічний позов до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя. Позивачка вказала, що за час перебування у шлюбі, крім майна, зазначеного у позові, вони також придбали інше майно, яке просила поділити. ОСОБА_4 вказала, що разом із ОСОБА_2 придбали автомобіль марки SKODA, модель SUPER B, 2008 року випуску, вартістю 240000 грн., та автомобіль марки MITSUBISHI, модель PADJERO, 2006 року випуску, вартістю 400000 грн., які позивач - відповідач без її згоди відчужив іншим особам, а також заощадили 78000 USD (доларів США) готівкових коштів, що еквівалентно 2049582,60 грн., і 450000 грн. готівкових коштів. ОСОБА_2 визнав наявність зазначеного майна, вказавши його у своїй декларації за 2016 рік.

Посилаючись на вказані обставини, а також на те, що частки дружини та чоловіка при поділі майна є рівними, позивачка просила стягнути з ОСОБА_2 в її користь половину вартості реалізованих автомобілів та половину готівкових коштів, які знаходяться у позивача відповідача, а всього 1569791,60 грн. та судові витрати у справі.

Також ОСОБА_4 просила відмовити у задоволенні первісного позову, посилаючись на те, що будинок по вул. Хвильового, №2а у м. Бучачі та земельна ділянка в с.Підзамочок, Бучацького району належать їй та ОСОБА_2 на праві спільної часткової власності, а не на праві спільної сумісної власності, як зазначив позивач. Тому, поділ цього майна можливий лише за правилами, визначеними статтями 365, 367 ЦК України, однак ОСОБА_2 таких вимог не заявляв, а вона не згідна на припинення її права власності на частку у спільному майні.

Ухвалою Бучацького районного суду від 31 травня 2017 року позов ОСОБА_2 та зустрічний позов ОСОБА_4 об'єднано в одне провадження для спільного розгляду(а.с. 104).

Рішенням Бучацького районного суду від 31.01.2018 р. у задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_4, третя особа - приватне акціонерне товариство «Галіція Дистилері» про поділ спільного майна подружжя відмовлено. Позов ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_2 в користь ОСОБА_4 120 000 гривень, що становить половину вартості легкового автомобіля марки SKODA, модель SUPERB, 2008 року випуску. Стягнуто з ОСОБА_2 в користь ОСОБА_4 155714 гривень, що становить половину вартості легкового автомобіля марки MITSUBISHI, PADJERO, 2006 року випуску. Стягнуто з ОСОБА_2 в користь ОСОБА_4 39000 доларів США, що еквівалентно 1024791,30 гривень. Стягнути з ОСОБА_2 в користь ОСОБА_4 225000 гривень. У решті позовних вимог ОСОБА_4 - відмовлено. Стягнуто з ОСОБА_2 в користь ОСОБА_4 4664 гривні судового збору.

ОСОБА_2, в інтересах якого діє представник адвокат ОСОБА_3, подав апеляційну скаргу, в якій просить рішенням Бучацького районного суду від 31.01.2018 р. скасувати, ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити його позов, а в задоволенні зустрічного позову відмовити, посилаючись на те, що висновки суду не відповідають обставинам справи та вимогам матеріального і процесуального права.

Представник вказав, що суд обмежив право ОСОБА_2, гарантоване ст. 131-2 Конституції України та ст. 12 ЦПК України, на отримання кваліфікованої правової допомоги адвоката, що зумовило неповноту та необ'єктивність розгляду справи. Зокрема без участі адвоката було проведено судове засідання 18.09. 2017 року. Також, суд не забезпечив проведення призначеної судової товарознавчої експертизи, що унеможливило вирішення первісного позову про поділ нерухомого майна, і безпідставно відхилив клопотання про витребування довідки про доходи ОСОБА_4 та відомостей про перетин адвокатом ОСОБА_5 та ОСОБА_4 адміністративного кордону з АР Крим, з метою з'ясування можливості зустрічі відповідачки із своїм представником для укладення договору про надання правової допомоги. Оскільки суд виявив сумнів у власній об'єктивності та неупередженості, ОСОБА_2 заявив відвід головуючому судді першої інстанції, який судом безпідставно був відхилений.

Крім того, представник вказав, що задовольняючи позов про стягнення з ОСОБА_2 половини вартості спірних автомобілів, суд не зазначив доказів щодо придбання транспортних засобів під час перебування сторін у шлюбі та їх реєстрації. Разом з тим, представник вказав, що первісний позивач визнав у суді ту обставину, що за час шлюбу сторонами було набуто у власність ОСОБА_2 автомобіль SKODA SUPER B, 2008 року випуску, а у власність ОСОБА_4 автомобіль MITSUBISHI PADJERO, 2006 року випуску. При цьому ОСОБА_4 в грудні 2015 року продала вказаний автомобіль ОСОБА_2 Також представник зазначив, що ОСОБА_2 не має інформації про ідентифікаційні дані (VIN коди) вказаних автомобілів та не пам'ятає обставин набуття у власність автомобіля SKODA SUPER B ( чи це був договір дарування, купівлі-продажу, обміну тощо), відповідні документи відсутні і у матеріалах справи. Тому, у суду не було законних підстав для висновку про те, що саме ті автомобілі, вартість яких відображена у експертному висновку, були зареєстровані на праві власності за ОСОБА_2, а потім ним відчужені іншим особам, та що ці автомобілі були спільним майном подружжя.

Також представник вважає безпідставним висновок суду про те, що сторони під час шлюбу придбали спільне майно - грошові кошти у сумі 78000 дол. США та 450000 грн., які відображені у декларації ОСОБА_2, при цьому суд не врахував розписку від 20.01.2017 року про позику цих коштів та довідку ГУ ДФС в Тернопільській області про доходи ОСОБА_2 за час перебування сторін у шлюбі.

13.04.2018 року представник ОСОБА_4 адвокат ОСОБА_5 подала відзив на апеляційну скаргу, вказуючи на те, що рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим, а доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують. Представник зазначила, що спірний будинок по вул. Хвильового, №2а у м. Бучачі належить ОСОБА_4 та ОСОБА_2 на праві спільної часткової власності (кожному по 1/2 частині), а не на праві спільної сумісної власності, як вказав позивач. Згідно ст. 367 ЦК України поділ зазначеного майна у натурі можливий лише за домовленістю між співвласниками, однак ОСОБА_4 не давала згоди на припинення її права власності на частину майна. Вважає, що первісний позивач в апеляційній скарзі не навів обґрунтування своєї правової позиції і не зазначив у чому ж саме полягає незаконність рішення суду в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_2

Також у відзиві зазначено, що суд обґрунтовано задовольнив позов про поділ автомобілів SKODA SUPERB та MITSUBISHI PADJERO, оскільки вказане майно придбане сторонами за час перебування у шлюбі і є спільним майном подружжя. Представник ОСОБА_4 вказала, що позивач-відповідач визнав у суді те, що сторони дійсно придбали зазначені автомобілі та те, що він їх продав без згоди бувшої дружини. Також ОСОБА_2 зазначив вказане майно у своїй декларації за 2016 рік, яка була належно оцінена судом. Разом з тим у справі відсутні докази того, що автомобілі не є спільним майном подружжя, а є власністю одного ОСОБА_2

Крім того, представник ОСОБА_4 вважає законним рішення суду про стягнення з ОСОБА_2 в користь ОСОБА_4 половини готівкових коштів, які були заощаджені сторонами під час перебування у шлюбі, а доводи апеляційної скарги про те, що ці кошти позичені вважає необгрунтованими. При цьому представник зазначила, що ОСОБА_2 визнав у суді наявність у нього готівкових коштів у сумі 78000 дол. США та 450000 грн. під час перебування сторін у шлюбі, вказав про наявність цих коштів у своїй декларації за 2016 рік, однак не подав будь-яких доказів, які б спростовували передбачену ст. 60 СК України презумпцію спільності права на майно, набуте за час шлюбу. Вважає, що подана представником ОСОБА_2 копія розписки про повернення боргу не є належним та достовірним доказом у справі, оскільки сторона не подала оформлених відповідно до закону доказів щодо укладення договору позики, а також не довела, що саме позичені кошти відображені у її декларації.

Представник ОСОБА_4 вважає також необґрунтованими доводи апеляційної скарги про порушення судом вимог цивільно-процесуального закону. Зокрема зазначила, що суд правильно відмовив у задоволенні клопотання про витребування даних щодо перетину ОСОБА_4 та її представником адміністративного кордону з АР Крим, оскільки ці обставини не відносяться до предмета спору. Щодо призначення експертизи для визначення вартості спірного житлового будинку та земельної ділянки, вказала, що ОСОБА_4 не заперечувала правильність оцінки майна, зазначеної в позовній заяві ОСОБА_2, тому спору з цього приводу не існує. ОСОБА_4 заперечує в суді не вартість майна, а вказує, що будинок і земельна ділянка належать сторонам на праві спільної часткової власності, тому не можуть бути поділені в порядку, який зазначив позивач.

23.04.2018 року третя особа приватне акціонерне товариство «Галіція Дистилері» подало відзив на апеляційну скаргу, у якому просило скаргу відхилити, а рішення суду залишити без змін. Вважає, що ОСОБА_2, який тривалий час працював виконавчим директором ПрАТ «Галіція Дистилері», намагається позбавити ОСОБА_4 належного їй майна. При цьому ОСОБА_4, здійснюючи реалізацію продукції ПрАТ «Галіція Дистилері» за договором поставки, в період перебування у шлюбі з ОСОБА_2 допустила заборгованість перед товариством на суму 798321,69 грн. В даний час державним виконавцем накладено арешт на усе майно ОСОБА_4, тому рішення суду може безпосередньо вплинути на права товариства.

Розглянувши матеріали справи, вислухавши доводи представників сторін, третьої особи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга до задоволення не підлягає.

Вирішуючи спір, суд відмовив у задоволенні первісного позову про поділ нерухомого майна, посилаючись на те, що житловий будинок належить сторонам на праві спільної часткової власності, тому неможливо виділити у власність позивача увесь будинок, позбавивши його в користь відповідачки права власності на земельну ділянку. Частково задовольняючи зустрічний позов, суд виходив з того, що сторони під час перебування у шлюбі придбали спільне майно - автомобілі SKODA SUPER B та MITSUBISHI PADJERO, а також заощадили готівкові кошти в сумі 78000 дол. США та 450000 грн., які поділив, стягнувши з ОСОБА_2 в користь ОСОБА_4 компенсацію половини вартості вказаного майна та половину готівкових коштів.

З таким висновком суду слід погодитись, оскільки він відповідає обставинам справи та вимогам закону.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно ч.1 ст.368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Відповідно до частин першої, другої та п'ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом установлено, що сторони перебували у шлюбі з 05 березня 2004 року по 30 червня 2016 року, який рішенням Бучацького районного суду від 30 червня 2016 року було розірвано. Спільних дітей у шлюбі немає.

ОСОБА_4 згідно договору купівлі-продажу від 15.08.2008 набула у власність земельну ділянку площею 0,8142 га для ведення особистого селянського господарства, яка розташована на території Підзамочківської сільської ради Бучацького району Тернопільської області.

12 грудня 2011 року сторони набули у власність житловий будинок по вул. Хвильового, №2а в м. Бучачі, загальною площею 248 кв. м., з надвірними спорудами. У свідоцтві про право власності на вказаний житловий будинок зазначено форму власності - приватна спільна часткова та визначено частки у власності на будинковолодіння - по 1/2 частині за ОСОБА_4 та ОСОБА_2 (а.с.11).

Сторони не заперечували в суді вказаних обставин.

Отже, судом установлено, що будинок по вул. Хвильового, №2а у м. Бучачі належить сторонам на праві спільної часткової власності.

Згідно ст.71 СК України майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовились про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними.

Статтею 321 Цивільного кодексу України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до ст.355 Цивільного кодексу України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності.

Згідно ст. 356 ЦК України власність двох або більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю

Частиною першою статті 358 ЦК України визначено, що право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою, а порядок припинення права на частку у спільному майні за вимогою інших співвласників визначений ст. 365 ЦК України і можливий на підставі рішення суду у випадках, установлених законом.

ОСОБА_2 не звертався з позовом про припинення права власності ОСОБА_4 на її частину у праві спільної часткової власності на будинок.

Враховуючи наведене, а також те, що ОСОБА_4 не погодилась на припинення її права на частину спірного будинковолодіння, суд обґрунтовано відмовив у задоволенні вимоги ОСОБА_2 про виділення йому у власність усього житлового будинку по вул. Хвильового, №2а у м. Бучачі, позбавивши його в користь ОСОБА_4 частки у праві спільної власності на землю.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд не забезпечив проведення експертизи для визначення вартості спірного житлового будинку та земельної ділянки, що унеможливило вирішення спору, не можуть бути підставою для скасування рішення суду, оскільки в даному випадку результат експертизи не може вплинути на законність прийнятого рішення. Також ОСОБА_4 не заперечувала правильність оцінки спірного майна, зазначеного позивачем у позовній заяві, отже спору з цього приводу не існує. Крім того, в цій частині слід врахувати і те, що відповідно до ухвали Бучацького районного суду від 23.05.2017 року за клопотанням ОСОБА_2 було призначено судову товарознавчу експертизу для визначення вартості спірного нерухомого майна, однак 1.09.2017 року матеріали справи повернуті без виконання у зв'язку із неоплатою, яку мав здійснити позивач за первісним позовом( а.с. 74, 144, 145).

За правилом статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Відповідно до частини першої статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об'єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Такий правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17, про це ж зазначено у постанові Верховного Суду від 25 квітня 2018 року у справі № 161/18238/15-ц.

У пункті 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» судам роз'яснено, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання.

Вирішуючи спір, суд установив, що за час перебування у шлюбі сторони, крім нерухомого майна, зазначеного у первісному позові, придбали також рухоме майно автомобіль SKODA SUPER B, 2008 року випуску, який 28.01.2017 року був проданий ОСОБА_2 іншій особі, та автомобіль MITSUBISHI PADJERO, 2006 року випуску, який 20.05.2016 року також був ним відчужений.

Позивач за первісним позовом у суді визнав, що за час шлюбу сторони по справі набули у власність ОСОБА_2 автомобіль SKODA SUPER B, 2008 року випуску, а у власність ОСОБА_4 - автомобіль MITSUBISHI PADJERO, 2006 року випуску.

У своїй декларації за 2016 рік у розділі 6 (Цінне рухоме майно-транспортні засоби) ОСОБА_2 зазначив наявність у нього на праві власності автомобілів SKODA SUPER B, 2008 року випуску та MITSUBISHI PADJERO, 2006 року випуску, вказавши, що вони придбані відповідно 1.01.2014 року та 31.12.2015 року, тобто під час перебування у шлюбі з ОСОБА_4 (а.с. 89-93).

В суді першої інстанції ОСОБА_2 пояснив, що продав зазначені автомобілі третім особам, однак не подав жодних доказів того, що автомашини були відчужені за згоди ОСОБА_4 чи в інтересах сім'ї.

Взявши до уваги зазначені обставини, а також висновок судової автотоварознавчої експертизи від 12 грудня 2017 року, суд підставно стягнув з ОСОБА_2 в користь ОСОБА_4 компенсацію половини вартості вказаного майна, частково задовольнивши зустрічний позов.

Оспорюючи поширення правового режиму спільного сумісного майна на зазначені автомашини, представник у апеляційній скарзі вказав, що ОСОБА_4 у грудні 2015 року продала автомобіль MITSUBISHI PADJERO ОСОБА_2, за що отримала відповідні кошти. Разом з тим, сторона ОСОБА_2 ні в суді першої інстанції, ні в апеляційному суді не подала жодних доказів щодо укладення вказаного договору.

Відповідно до частин 1, 2 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Згідно частин першої, другої та третьої статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Враховуючи встановлені обставини справи та вимоги цивільно-процесуального закону, колегія суддів вважає безпідставними доводи апеляційної скарги про те, що спірні автомобілі не були спільним майном подружжя і не підлягали відповідному поділу.

Не може бути підставою для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду і те, що ОСОБА_2 не має інформації про ідентифікаційні дані (VIN коди) вказаних автомобілів та не пам'ятає обставин набуття у власність автомобіля SKODA SUPER B (чи це був договір дарування, купівлі-продажу, обміну тощо).

При цьому слід врахувати те, що інформація про ідентифікаційні дані (VIN коди) спірних автомобілів, подана представником ОСОБА_4, відповідає марці та року випуску автомашин, про які дають пояснення обидві сторони. Вказані дані були використані під час проведення судової автотоварознавчої експертизи, яка встановила вартість проданих транспортних засобів без їх огляду за середньостатистичним пробігом.

ОСОБА_4 не подав жодних доказів на підтвердження доводів про те, що автомобілі, вартість яких відображена у експертному висновку, не були за ним зареєстровані, а потім відчужені іншим особам, та що не ці автомобілі були спільним майном подружжя. Також слід зауважити, що у висновку експерта дата набуття права власності на спірні автомашини збігається із датою придбання автомобілів у власність, зазначеною ОСОБА_2 у декларації за 2016 рік.

Отже ОСОБА_2 згідно вимог статті 60 СК України не подав доказів на спростування матеріально-правової презумпції спільності майна подружжя, визнавши при цьому факт набуття автомобілів SKODA SUPER B та MITSUBISHI PADJERO у власність під час перебування у шлюбі з ОСОБА_4

Вирішуючи спір, суд також установив, що сторони за час перебування у шлюбі, крім зазначеного вище майна, здійснили накопичення готівкових коштів у сумі 78000 дол. США та 450000 грн.

ОСОБА_2 пояснив у суді, що у 2015 та 2016 роках, тобто у період перебування в шлюбі з ОСОБА_4, у нього дійсно були зазначені готівкові кошти, однак вказав, що ці гроші він позичив у іншої особи.

Вирішуючи спір у цій частині, суд першої інстанції, крім пояснень сторін, врахував також декларацію первісного позивача за 2016 рік, із змісту якої видно, що у розділі 12 (грошові активи) ОСОБА_2 задекларував наявність у нього на праві власності готівкових коштів у сумі 78000 дол. США та 450000 грн. (а.с.92 зворот). У вказаній декларації зазначено, що суб'єкт декларування повинен задекларувати: готівкові кошти, кошти, розміщені на банківських рахунках, внески до кредитних спілок та інших небанківських фінансових установ, у тому числі до інститутів спільного інвестування, кошти, позичені суб'єктом декларування або членом його сім'ї третім особам, активи у дорогоцінних (банківських металах), інше. Тобто, у цій графі декларуються власні готівкові кошти або кошти, позичені самим декларантом чи членом його сім'ї іншим особам. Такий порядок декларування готівкових коштів регулюється п. 8 ст. 46 Закону України Про запобігання корупції від 14.10.2014 року.

Не визнаючи, що зазначені готівкові кошти належать до спільного сумісного майна подружжя, представник у апеляційній скарзі вказав, що ОСОБА_2 у 2015 році позичив у іншої особи 100000 дол. США, а в 2017 році повернув їх, отримавши від позичальника розписку від 20.01.2017 року (а.с. 165). Саме ці кошти були внесені у декларацію, як власні кошти ОСОБА_2

Колегія суддів, перевіривши зазначені доводи представника, вважає, що копія наявної у матеріалах справи розписки про повернення позики не спростовує презумпцію спільності майна подружжя на готівкові кошти.

При цьому слід зазначити, що згідно з пунктом 3 частини першої статті 208 ЦК України у письмовій формі належить вчиняти правочини фізичних осіб між собою на суму, що перевищує у двадцять і більше разів розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, крім правочинів, передбачених частиною першою статті 206 цього Кодексу.

Відповідно до положень статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми.

На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Згідно частин першої шостої статті 95 Цивільно-процесуального кодексу України письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. Письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії, якщо інше не передбачено цим Кодексом. Якщо для вирішення спору має значення лише частина документа, подається засвідчений витяг з нього. Учасники справи мають право подавати письмові докази в електронних копіях, посвідчених електронним цифровим підписом, прирівняним до власноручного підпису відповідно до закону. Електронна копія письмового доказу не вважається електронним доказом. Копії документів вважаються засвідченими належним чином, якщо їх засвідчено в порядку, встановленому чинним законодавством. Учасник справи, який подає письмові докази в копіях (електронних копіях), повинен зазначити про наявність у нього або іншої особи оригіналу письмового доказу. Учасник справи підтверджує відповідність копії письмового доказу оригіналу, який заходиться у нього, своїм підписом із зазначенням дати такого засвідчення. Якщо подано копію (електронну копію) письмового доказу, суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи може витребувати у відповідної особи оригінал письмового доказу. Якщо оригінал письмового доказу не подано, а учасник справи або суд ставить під сумнів відповідність поданої копії (електронної копії) оригіналу, такий доказ не береться судом до уваги.

У копії рукописної розписки від 20.01.2017 року, поданої ОСОБА_2, зазначено: Я ОСОБА_6 цією розпискою підтверджую, що ОСОБА_2 повернув мені позику в сумі 100000 ( сто тисяч доларів), які отримав від мене 15.12.2015 р. у місті Києві для придбання квартири. ОСОБА_7 20.01.2017 року.

Разом з тим, сторона ОСОБА_2 ні в суді першої інстанції, ні в апеляційному суді не подала оригінал вказаної розписки, чи її належно завірену копію, а також належно оформлені відомості про сам отриманий борг. Також ОСОБА_2 на реалізацію принципу змагальності сторін не подав відомостей про особу позичальника, не зазначив даних, які могли б її ідентифікувати, не завляв клопотання про допит позикодавця в якості свідка.

Враховуючи наведене, а також те, що ОСОБА_2 не задекларував у розділі 13 своєї декларації (Фінансові зобов'язання) відомості про отриману позику грошей, колегія суддів вважає, що відсутні підстави для задоволення апеляційної скарги і у частині стягнення з первісного позивача половини готівкових коштів, які були заощаджені сторонами за час перебування у шлюбі.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд не прийняв до уваги подану представником довідку ГУ ДФС в Тернопільській області від 11.07.2017 року про доходи ОСОБА_2 з 1.01.2004 року по 30.06.2016 року (тобто за період перебування сторін у шлюбі), колегія суддів вважає безпідставними, оскільки із змісту рішення суду видно, що вказана довідка досліджувалась судом і їй була дана правова оцінка. Суд вважав, що ця довідка не спростовує ту обставину, що готівкові кошти є спільною сумісною власністю сторін. Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, оскільки із змісту зазначеної довідки видно, що у ній вказані лише суми заробітної плати і доходу від зайняття підприємницькою діяльністю, які потребують уточнення у джерела доходів, а не про наявність майна у декларанта.

Не можуть бути підставою для скасування рішення суду також пояснення в апеляційному суді представника ОСОБА_3, який вказав, що ОСОБА_2 звернувся про надання йому можливості подати виправлену декларацію за 2016, 2017 роки, де б він зазначив відомості про отриману позику грошей. У зв'язку із цим слід вказати, що відповідно до ст.89 ЦПК України жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили і в даному випадку суд оцінив належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Тому факт подання в 2018 році виправленої декларації ОСОБА_2 сам по собі не впливає на правильність рішення, яке ґрунтується і на інших доказах, досліджених судом.

Колегія суддів перевірила також доводи представника ОСОБА_2 про допущені судом порушення вимог цивільно-процесуального закону, однак вважає їх безпідставними.

Відповідно до ч.2 ст.376 ЦПК України порушення норм процесуального права є обов'язковою підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Та обставина, що судове засідання 18.09.2017 року проведено без участі представника ОСОБА_2 адвоката ОСОБА_3, на думку колегії суддів не призвело до неправильного вирішення справи, оскільки адвокат приймав участь у наступних судових засіданнях, аж до 31.01.2018 року, коли було ухвалено оскаржуване рішення, де мав можливість надати стороні кваліфіковану юридичну допомогу.

Те, що суд відхилив клопотання про витребування довідки з фіскальної служби про доходи ОСОБА_4 за час її перебування у шлюбі також не може бути підставою для скасування рішення суду, оскільки, як було зазначено вище, у вказаній довідці зазначаються лише відомості про заробіток, а не про майно особи.

Також не може бути підставою для скасування рішення те, що суд відхилив клопотання про витребування відомостей про перетин адвокатом ОСОБА_5 та ОСОБА_4 адміністративного кордону з АР Крим, оскільки ці відомості не мають відношення до предмета доказування.

Враховуючи те, що в матеріалах справи відсутні відомості щодо відводу судді, передбачені чинною на час вчинення процесуальної дії ст. 20 ЦПК України 2004 року, колегія суддів вважає, що суд обгрунтовано відмовив у задоволенні відводу головуючому у справі судді Федорончуку В.Б.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід відхилити, а рішення Бучацького районного суду Тернопільської області від 31.01.2018 р. - залишити без змін.

Керуючись ст. ст.374, 375, 381, 382, 383 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2, в інтересах якого діє представник адвокат ОСОБА_3, залишити без задоволення, а рішення Бучацького районного суду Тернопільської області від 31.01.2018 р. залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови суду апеляційної інстанції складено 11 червня 2018 року.

Головуючий - підпис

Судді - два підписи

З оригіналом згідно:

Суддя апеляційного суду Тернопільської області ОСОБА_8