Постанова

Іменем України

16 травня 2018 року

м. Київ

справа №757/7568/16-ц

провадження № 61-3996св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А.,

суддів: Карпенко С. О., Кузнєцова В. О., Олійник А. С. (суддя-доповідач), Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_2,

відповідачі: Відділ державної виконавчої служби Печерського районного управління юстиції в м. Києві, Управління Державної казначейської служби України у Печерському районі м. Києва,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Печерського районного суду м. Києва від 16 травня 2016 року у складі судді Остапчук Т. В. та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 12 вересня 2016 року у складі колегії суддів: Волошиної В. М., Котули Л. Г., Слюсар Т. А.,

ВСТАНОВИВ:

У лютому 2016 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до Відділу державної виконавчої служби Печерського районного управління юстиції в м. Києві (далі - ВДВС Печерського районного управління юстиції у м. Києві), Управління Державної казначейської служби України у Печерському районі м. Києва про відшкодування шкоди, завданої бездіяльністю органу державної влади. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що 26 вересня 2007 року між позивачем та ОСОБА_3 було укладено договір позики грошових коштів у розмірі 76 000,00 грн, яку останній зобов'язався повернути позивачу 27 січня 2009 року. Однак боржник грошові кошти, надані позивачем, не повернув. Заочним рішенням Печерського районного суду м. Києва від 23 червня 2010 року з ОСОБА_4 на користь позивача стягнуто борг у розмірі 72 558,81 грн. Постановою державного виконавця ВДВС Печерського районного управління юстиції у м. Києві від 05 серпня 2011 року відкрито виконавче провадження на виконання рішення суду. 08 серпня 2011 року державним виконавцем винесено постанову про арешт майна боржника та оголошено заборону його відчуження. Однак визначеного законодавством комплексу дій щодо встановлення належності майна ОСОБА_3 та його доходів протягом 2012 року державним виконавцем вчинено не було. 16 січня 2013 року виконавче провадження закрито на підставі пункту 10 частини першої статті 49 Закону України «Про виконавче провадження» у зв'язку з тим, що за даними УДАІ м. Києва, БТІ м. Києва за боржником належного йому на праві власності майна не зареєстровано, за вказаною у виконавчому документі адресою, майна, на яке можливо звернути стягнення, не виявлено. Постановою державного виконавця від 29 серпня 2013 року виконавче провадження Центрального Відділу державної виконавчої служби Черкаського міського управління юстиції закрито. 25 лютого 2014 року державним виконавцем виконавче провадження № 42250411 повторно відкрито.

Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 30 жовтня 2014 року визнано неправомірною бездіяльність державного виконавця щодо виконання виконавчого листа № 2-1118-1/10 від 01 серпня 2011 року та зобов'язано вжити заходів примусового виконання рішень, передбачених Законом України «Про виконавче провадження». Бездіяльність відповідача щодо вжиття заходів примусового виконання судових рішень призвела до завдання йому збитків, сума яких, з урахуванням пенсії ОСОБА_3 за віком, з 24 квітня 2012 року по день подання позову 14 лютого 2014 року та індексу інфляції, повинна складати відповідно 8 172,00 грн та 12 717,20 грн.

ОСОБА_2 просив стягнути з відповідача майнову шкоду в розмірі 12 717,20 грн та моральну шкоду у розмірі 20 000,00 грн. Витребувати у Пенсійного фонду України довідку про розмір пенсії, що належала до виплати пенсіонерові ОСОБА_3 за період з 24 квітня 2012 року.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 16 травня 2016 року позов задоволено частково. Стягнуто з Державного казначейства України за рахунок коштів державного бюджету на користь ОСОБА_2 1 000,00 грн моральної шкоди. В іншій частині позову відмовлено.

Суд першої інстанції виходив з того, що позивач не надав докази завдання державним виконавцем ВДВС Печерського районного управління юстиції у м. Києві реальних збитків, заявлена у позовній заяві сума вимог є частиною нестягнутої суми на підставі рішення суду, а індекс інфляції за своєю правовою природою не є збитками. Отже, майнова шкода не підлягає відшкодуванню.

Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 12 вересня 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилено, а рішення Печерського районного суду м. Києва залишено без змін.

Апеляційний суд виходив з того, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що підставою для відшкодування моральної шкоди позивачу є встановлена ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 30 жовтня 2014 року неправомірна бездіяльність державного виконавця.

Апеляційний суд, перевіривши доводи сторін та надавши належну оцінку доказам, дійшов висновку, що суд першої інстанції в повному обсязі врахував характер та обсяг страждань, яких зазнав позивач. Апеляційний суд виходив з того, що розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини душевних та фізичних страждань, а також ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вона є підставою для відшкодування, а тому доводи апеляційної скарги є безпідставними.

20 грудня 2017 року ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_2

26 січня 2018 року вказану справу разом із матеріалами касаційного провадження передано до Верховного Суду.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України, у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У касаційній скарзі ОСОБА_2 просить скасувати рішення Печерського районного суду м. Києва від 16 травня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 12 вересня 2016 року.

Касаційну скаргу мотивовано тим, що суди першої та апеляційної інстанцій неповно з'ясували обставини, що мають значення для справи, неналежним чином дослідили надані докази у їх сукупності, неправильно застосували норми матеріального та процесуального права. Зокрема, суди першої та апеляційної інстанцій не звернули увагу на доводи позивача про бездіяльність державного виконавця під час з'ясування доходів у боржника протягом тривалого часу, що потягло за собою неотримання позивачем певної частини боргу; не врахували характер немайнових втрат, яких зазнав позивач; проігнорували факт надання позивачем для огляду в судових засіданнях папки з документами переписки з виконавчими органами за чотири роки, не врахували характер майнових втрат, яких зазнав позивач. При визначенні розміру майнової шкоди порушено статтю 23 ЦК України.

Відповідно до вимог статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно із частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги, суд касаційної інстанції встановив, що оскаржувані судові рішення ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують з огляду на таке.

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що рішенням Печерського районного суду м. Києва від 23 червня 2010 стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 суму борг за договором позики від 26 вересня 2007 року, з урахуванням індексу інфляції, трьох процентів річних та судові витрати у розмірі 72 558,81 грн (а.с. 13-15). 05 серпня 2011 року постановою державного виконавця ВДВС Печерського районного управління юстиції у м. Києві відкрито виконавче провадження щодо виконання вказаного судового рішення (а.с. 16). Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 30 жовтня 2014 року визнано неправомірною бездіяльність старшого державного виконавця ВДВС Печерського районного управління юстиції у м. Києві Власюк С. В. щодо виконання виконавчого листа №2-1118-1/10, виданого 01 серпня 2011 року Печерським районним судом м. Києва у цивільній справі про стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 суму боргу, та зобов'язано вжити передбачених Законом України «Про виконавче провадження» заходів примусового виконання рішення суду (а. с. 21-23). На час пред'явлення ОСОБА_2 позову до суду про відшкодування шкоди, завданої бездіяльністю органу державної влади рішення Печерського районного суду м. Києва від 23 червня 2010 року не виконано.

Згідно із статтею 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 56 Конституції України визначено, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Загальні підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду передбачені нормами статей 1166, 1167 ЦК України, відповідно до яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини.

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування та посадової або службової особи вказаних органів при здійсненні ними своїх повноважень, визначені статтями 1173 та 1174 ЦК України.

Згідно із статтею 1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Відповідно до частини першої статті 1174 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи.

Згідно із частиною третьою статті 11 Закону України «Про державну виконавчу службу» (в редакції на час виникнення спірних правовідносин) шкода, заподіяна державним виконавцем фізичним чи юридичним особам під час виконання рішення, підлягає відшкодуванню у порядку, передбаченому законом, за рахунок держави.

За змістом вказаних положень ЦК України та Закону України «Про державну виконавчу службу» відповідальність за шкоду, завдану незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю відділу державної виконавчої служби чи державного виконавця несе держава.

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що шкода позивачу завдана бездіяльністю державного виконавця, що встановлено судовим рішенням, яке набрало законної сили.

Підставою для цивільно-правової відповідальності за спричинення шкоди діями або бездіяльністю державного виконавця чи органу державної виконавчої служби під час виконання рішень у цивільних справах є наявність правопорушення, що містить такі складові елементи, як: шкоду, протиправне діяння особи, яка її завдала та причинний зв'язок між ними. Шкода відшкодовується незалежно від вини.

Вирішуючи спір, суди системно застосували норми матеріального та дійшли обгрунтованого висновку про відшкодування шкоди державою незалежно від вини посадової особи органу державної виконавчої служби.

Частиною першою статті 22 ЦК України встановлено, що, особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода) (частина друга статті 22 ЦК України).

Суди обґрунтовано відмовили у відшкодуванні позивачу майнової шкоди, яку він просив стягнути як збитки у вигляді нестягнутої за рішенням суду суми. Крім того, позивачем не надано докази про завдання йому збитків бездіяльністю державного виконавця та не встановлено причинно-наслідковий зв'язок між діями державного виконавця та матеріальними збитками (доходи, які позивач реально міг би отримати за звичайних обставин, якби його право на справедливий суд не було порушено, а саме - 20 процентів від розміру пенсії, яка належала боржнику ОСОБА_3.), завданими позивачу.

За змістом статті 23 ЦК України розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема враховується стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачені статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Суд під час розгляду справи повинен з'ясувати наявність причинно-наслідкового зв'язку між встановленими порушеннями та майновою шкодою заявника.

Суди першої та апеляційної інстанцій встановили, що позивачу була завдана моральна шкода бездіяльністю державного виконавця, оскільки факт його бездіяльності щодо примусового виконання рішення Печерського районного суду м. Києва від 23 червня 2010 року доведено під час розгляду справи, та визначили її розмір 1 000,00 грн.

Згідно із статтею 400 ЦПК Верховний Суд не має права встановлювати обставини справи і оцінювати докази.

Доводи касаційної скарги зводяться до переоцінки доказів у справі.

З урахуванням встановлених обставин у конкретній справі суд касаційної інстанції дійшов висновку, що доводи касаційної скарги є такими, що не дають підстав для скасування судових рішень і передачі справи на новий розгляд.

Згідно з частиною першою статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене, постійна колегія суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін.

Керуючись статтями 400, 402, 410, 415, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Печерського районного суду м. Києва від 16 травня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 12 вересня 2016 року залишити без змін.

Головуючий В. А. Стрільчук

Судді: С. О. Карпенко

В.О. Кузнєцов

А.С. Олійник

Г.І. Усик