Справа № 712/3698/18
Провадження № 4с/712/33/18
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 червня 2018 року м. Черкаси

Соснівський районний суд м. Черкаси у складі:

головуючого/судді - Троян Т.Є.

при секретарі - Дядюра І.С.

за участі скаржника ОСОБА_1

представника скаржника адвокат ОСОБА_2

державного виконавця Постоєнко М.В.

представника ОСОБА_3 ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Черкаси цивільну справу за скаргою адвоката ОСОБА_2, який діє в інтересах ОСОБА_1 на дії (бездіяльність) державного виконавця Центрального відділу ДВС міста Черкаси ГТУЮ у Черкаській області Постоєнко М.В. про зобов'язання вчинити дії, -

В С Т А Н О В И В :

Адвокат ОСОБА_2, який діє в інтересах ОСОБА_1 05.04.2018 року звернувся до суду із скаргою, в якій просить визнати незаконною бездіяльність державного виконавця Центрального відділу ДВС Постоєнко М.В. у виконавчому провадженні 24702467 у вигляді відсутності дій щодо обрахунку суми боргу ОСОБА_1 по оплаті аліментів у відповідності до п. 1 ст. 195 СК України; визнати незаконною дію державного виконавця Центрального відділу ДВС Постоєнко М.В. у виконавчому провадженні 24702467, а саме здійснення обрахунку суми боргу ОСОБА_1 по оплаті аліментів у відповідності до п. 2 ст. 195 СК України; обчислити розмір боргу ОСОБА_1 по оплаті аліментів у виконавчому провадженні 24702467 у відповідності до п. 1 ст. 195 СК України, скасувати борг в розмірі 73013,01 грн.

Скаргу мотивує тим, що 30.03.2018 року ОСОБА_1 отримав копію постанови у ВП 24702467 та розрахунок за червень 2017 - січень 2018 рр., де вказана сума заборгованості по аліментах - 73013,01 грн. Зазначив, що ОСОБА_1 категорично не погоджується із розрахунком суми боргу, адже ним сплачувались аліменти в добровільному порядку згідно рішення Соснівського районного суду м. Черкаси.

Вказав, що з боку державного виконавця відбувається незаконна дія та бездіяльність, які проявляються в тому, що державний виконавець обраховує суми боргу за п. 2 ст. 195 СК України навіть після отримання документів, які підтверджують офіційне працевлаштування відповідача та сплату ним аліментів на рахунок ОСОБА_3

Зауважив, що ОСОБА_1 із часу подання до нього позову про стягнення аліментів має офіційне працевлаштування та отримує офіційний дохід. Виключенням є період з листопада 2017 року і по даний час, адже за сімейними обставинами ОСОБА_1 є безробітним, однак сплачувати аліменти в добровільному порядку продовжує.

Зазначив, що державний виконавець відмовився здійснювати розрахунок суми боргу за п. 1 ст. 195 СК України та відмовився видати довідку про відсутність заборгованості.

В судовому засіданні скаржник та представник скаржника - адвокат ОСОБА_2 скаргу підтримали, просили задовольнити її в повному обсязі. Скаржник додатково зазначив, що ним на рахунок ОСОБА_3 сплачувались кошти в рахунок сплати аліментів, однак не всі квитанції державним виконавцем взяті до уваги, а саме у серпні 2011 року неврахована сума 500,49 грн., у жовтні 2011 року - 557,20 грн., у листопаді 2011 року - 557,65 грн., у лютому 2012 року - 2200 грн., у червні 2017 року - 1000 грн., у квітні 2018 року - 1000 грн.

Державний виконавець Постоєнко М.В. в судовому засіданні після дослідження оригіналів квитанцій, наданих ОСОБА_1, скаргу визнав частково та зобов'язався зробити новий розрахунок боргу ОСОБА_1 по аліментах з врахуванням наданим квитанцій. Зазначив, що ним бралися до уваги квитанції, на яких чітко зазначений період, за який сплачувалися кошти, та сума.

Представник ОСОБА_3 - ОСОБА_4 в судовому засіданні скаргу не визнала та просила в ній відмовити.

Суд, дослідивши матеріали справи, встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини, які регулюються нормами цивільно - процесуального законодавства України та Законом України „Про виконавче провадження".

Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ст.447 ЦПК України передбачено, що сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їх права чи свободи.

Згідно ст.12 ЦПК України сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ст.1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Як вбачається із змісту Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 року №6 «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судових рішень у цивільних справах» відповідно до частини п'ятої статті 124 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов'язковими до виконання на всій території України. У пункті 9 частини третьої статті 129 Конституції України до основних засад судочинства віднесено обов'язковість рішень суду.

Отже, виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, 1950 року.

Із матеріалів скарги встановлено, що на примусовому виконанні у Центральному відділі державної виконавчої служби міста Черкаси ГТУЮ у Черкаській області перебуває виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа № 2-3757 виданого Соснівським районним судом м. Черкаси 19.05.2010 року про стягнення із ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, на користь ОСОБА_3 заборгованості по аліментах у сумі 73013,01 грн.

Постановою від 15.02.2018 року накладено арешт на все рухоме та нерухоме майно ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, у межах суми звернення стягнення на користь ОСОБА_3 заборгованості по аліментах у сумі 73013,01 грн.

Державним виконавцем Центрального відділу ДВС міста Черкаси ГТУЮ у Черкаській області Постоєнко М.В. проведений розрахунок заборгованості по аліментах ОСОБА_1, яка станом на 01.02.2018 року становить 73013,01 грн.

З даного розрахунку вбачається, що у зв'язку з відсутністю у державного виконавця відомостей щодо фактичного заробітку або доходу боржника за період встановлення заборгованості (з 01 червня 2017 року по лютий 2018 року), заборгованість по аліментах визначена виходячи з середньої заробітної плати для даної місцевості.

Боржник або стягувач мають право надати державному виконавцю офіційні докази про фактичне отримання заробітку (доходу), за умов надходження такої інформації принцип нарахування заборгованості буде змінено.

Щодо посилання адвоката скаржника ОСОБА_2 щодо необхідності нарахування заборгованості за аліментами, виходячи з того, що розмір стягуваних аліментів не може бути менше 30 % прожиткового мінімуму, суд відноситься критично, оскільки відповідно до ч. 2 ст. 195 Сімейного кодексу України, заборгованість за аліментами платника аліментів, який не працював на час виникнення заборгованості або є фізичною особою - підприємцем і перебуває на спрощеній системі оподаткування, або є громадянином України, який одержує заробіток (дохід) у державі, з якою Україна не має договору про правову допомогу, визначається виходячи із середньої заробітної плати працівника для даної місцевості.

Частиною 1 статті 192 Сімейного Кодексу України визначено, що розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров'я когось із них та в інших випадках, передбачених Кодексом.

Частиною 4 статті 223 Цивільно-процесуального кодексу України передбачено, що якщо після набрання рішенням суду законної сили, яким з відповідача присуджені періодичні платежі, зміняться обставини, що впливають на визначені розміри платежів. їх тривалість чи припинення, кожна сторона має право шляхом пред'явлення нового позову вимагати зміни розміру, строків платежів або звільнення від них.

Оскільки предметом розгляду скарги, поданої заявником у порядку, визначеному розділом VII ЦПК України, є саме законність чи незаконність дій державного виконавця, а предметом розгляду конкретно цієї скарги є саме протиправність, на думку боржника, дій державного виконавця щодо складання довідки-розрахунку заборгованості за аліментами, то суд виходить із того, що складення довідок-розрахунків за аліментами є обов'язком державного виконавця і такий обов'язок останньою виконано.

Крім того, скаржник посилається на ту обставину, що ним було здійснено переплату по виплаті аліментів та державним виконавцем не враховані відповідні квитанції, однак в судовому засіданні державним виконавцем надані скаржником квитанції оглянуті та будуть взяті ним при підготовці нового розрахунку з врахуванням наданих квитанцій, а саме: за серпень 2011 року - 500,49 грн., жовтень 2011 року - 557,20 грн., листопад 2011 року - 557,65 грн., лютий 2012 року - 2200 грн., червень 2017 року - 1000 грн., квітень 2018 року - 1000 грн.

За таких обставин, суд приходить до висновку, що є всі підстави визнати незаконною дію державного виконавця Постоєнко М.В. щодо обрахування суми боргу по аліментах ОСОБА_1 та складання довідки-розрахунку за аліментами.

З приводу вимоги представника скаржника про визначення розміру заборгованості судом, суд зазначає наступне.

Положеннями ст.447 ЦПК України передбачено, що сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їх права чи свободи.

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.74 Закону України «Про виконавче провадження» рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом.

Виходячи з аналізу зазначених норм права, у порядку, встановленому Розділом VII ЦПК України , розглядаються скарги на рішення, дії чи бездіяльність державних виконавців чи інших посадових осіб державної виконавчої служби, або приватного виконавця при виконанні судових рішень у цивільних справах, тобто лише щодо тих виконавчих документів, які видано у порядку здійснення цивільної юрисдикції.

Разом з тим, положеннями ч.8 ст.71 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що спори щодо розміру заборгованості із сплати аліментів вирішуються судом за заявою заінтересованої особи у порядку, встановленому законом.

Зазначений порядок передбачено приписами ч.3 ст.195 СК України, якою визначено, що розмір заборгованості за аліментами обчислюється державним виконавцем, приватним виконавцем, а у разі виникнення спору - судом.

Наведені приписи матеріального закону передбачають остаточне вирішення питання про розмір заборгованості по аліментах у порядку позовного провадження за позовом особи, яка не погоджується з розміром заборгованості, визначеної державним виконавцем, до, в даному випадку, стягувача із залученням до участі у справі державного виконавця, за результатом розгляду зазначеної справи сума заборгованості має бути визначена судом.

Вирішення зазначеного питання саме в позовному порядку, відповідно до положень наведеного матеріального закону, виключає можливість його розгляду в порядку оскарження дій державного виконавця, передбаченому Розділом VII ЦПК України.

Оскільки положеннями ЦПК України передбачено розгляд справ у порядку позовного провадження, а також окремим розділом передбачена процедура судового контролю за виконанням судових рішень, за якою представник скаржника і звернувся до суду із скаргою на дії державного виконавця, то в даному випадку судом не може бути в порядку оскарження дій державного виконавця визначений розмір заборгованості.

Така вимога, як вже зазначалось, може бути заявлена на підставі ч.3 ст.195 СК України та ч.8 ст.71 Закону Ураїни «Про виконавче провадження» в позовному провадженні.

Згідно із ст.18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець зобов'язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Відповідно до ст.71 Закону України «Про виконавче провадження» визначення суми заборгованості із сплати аліментів, присуджених як частка від заробітку (доходу), визначається виконавцем у порядку, встановленому Сімейним кодексом України. Виконавець зобов'язаний обчислювати розмір заборгованості із сплати аліментів щомісяця. Виконавець зобов'язаний повідомити про розрахунок заборгованості стягувачу і боржнику у разі:

1) надходження виконавчого документа на виконання від стягувача;

2) подання заяви стягувачем або боржником;

3) надіслання постанови на підприємство, в установу, організацію, до фізичної особи - підприємця, фізичної особи, які виплачують боржнику відповідно заробітну плату, пенсію, стипендію чи інші доходи;

4) надіслання виконавчого документа за належністю до іншого органу державної виконавчої служби;

5) закінчення виконавчого провадження.

Відповідно до ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно із ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до вимог ст.ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб'єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об'єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов'язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Однак в матеріалах скарги та матеріалах виконавчого провадження відсутні докази того, що ОСОБА_1 звертався до державного виконавця із заявою про проведення перерахунку заборгованості по аліментах з врахуванням проплачених сум згідно квитанцій, що надані ним до суду для огляду.

За таких обставин посилання ОСОБА_1 на те, що державний виконавець не вчиняв дій щодо обрахунку суми боргу ОСОБА_1 по оплаті аліментів є сумнівним.

Відповідно до п. 20 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №6 від 07.02.2014 року «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судових рішень у цивільних справах», у справах за скаргами на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи інших посадових осіб державної виконавчої служби предметом судового розгляду можуть бути лише рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби.

Згідно ст. 18 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов'язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом.

Частиною другою статті 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Органи законодавчої, виконавчої та судової влади повинні здійснювати свої повноваження у встановлених Конституцією межах і відповідно до законів України (ч. 2 ст. 6 Конституції).

Виконання судового рішення, відповідно до змісту рішення Конституційного Суду України № 5-рп/2013 від 26.06.2013 року по справі № 1-7/2013, є невід'ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема, законодавчо визначений комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави; невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд справи судом.

Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку.

Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Сутність судового контролю полягає у використанні судом своїх повноважень у випадку встановлення факту здійснення незаконної, необґрунтованої або несправедливої дії для поновлення законних прав та інтересів.

Згідно статті 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.

З огляду на викладене, оцінюючи надані сторонами докази в обґрунтування своїх вимог та заперечень, суд приходить до висновку, що в частині визнання незаконною дії державного виконавця Центрального відділу ДВС міста Черкаси ГТУЮ у Черкаській області Постоєнко М.В. щодо обрахування суми боргу по аліментах ОСОБА_1 у виконавчому провадженні №24702467 та скасування розрахунку заборгованості по аліментам, складеного державним виконавцем Постоєнко М.В. станом на 01.05.2018 року скарга підлягає до задоволення.

В іншій частині скарга є необґрунтованою та задоволенню не підлягає.

На підставі вищевикладеного, керуючись статтями 259-265, 447- 451 ЦПК України, Законом України «Про виконавче провадження», суд,-

У Х В А Л И В:

Скаргу адвоката ОСОБА_2, який діє в інтересах ОСОБА_1 на дії (бездіяльність) державного виконавця Центрального відділу ДВС міста Черкаси ГТУЮ у Черкаській області про зобов'язання вчинити дії задовольнити частково.

Визнати незаконною дію державного виконавця Центрального відділу ДВС міста Черкаси ГТУЮ у Черкаській області Постоєнко М.В. щодо обрахування суми боргу по аліментах ОСОБА_1 у виконавчому провадженні №24702467 та скасувати розрахунок заборгованості по аліментам, складений державним виконавцем Постоєнко М.В. станом на 01.05.2018 року.

Зобов'язати державного виконавця Центрального відділу ДВС міста Черкаси ГТУЮ у Черкаській області Постоєнко М.В. скласти новий розрахунок заборгованості із дотриманням норм чинного законодавства та врахуванням сум, сплачених ОСОБА_1 : у серпні 2011 року - 500,49 грн., жовтні 2011 року- 557,20 грн., листопаді 2011 року - 557,65 грн., у лютому 2012 року - 2200 грн., у червні 2017 року - 1000 грн., квітень 2018 року - 1000 грн.

Ухвала може бути оскаржена протягом п'ятнадцяти днів з дня її проголошення шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до Апеляційного суду Черкаської області.

У відповідності до п.п. 15.5) п.п. 15 п. 1 Розділу ХШ Перехідних Положень ЦПК України в новій редакції, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди першої інстанції.

Повний текст ухвали виготовлений 18.06.2018 року.

Головуючий: Т.Є. Троян