РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 червня 2018 року Хмельницький міськрайонний суд

Хмельницької області в складі:

головуючої судді Мороз В.О.,

за участю секретаря Козельської Г.В.,

позивача - відповідача ОСОБА_1, її представника ОСОБА_2,

відповідача - позивача ОСОБА_3, його представника ОСОБА_4,

відповідача - третьої особи ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Хмельницькому цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3, ОСОБА_5, ОСОБА_8 про визнання права власності на майно в порядку спадкування, за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, ОСОБА_5 про визнання заповіту та відмови від прийняття спадщини недійсними,

встановив :

24 листопада 2017 року позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Хмельницької міської ради про визнання права власності на майно в порядку спадкування, в якому просила визнати за нею, як єдиним спадкоємцем право власності на 1/5 частку житлової квартири АДРЕСА_1 в порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_10

Свої вимоги мотивує тим, що ІНФОРМАЦІЯ_3 померла її мати ОСОБА_10 Після її смерті відкрилася спадщина, яка складається з 1/5 частки житлової квартири АДРЕСА_1. Відповідно до заповіту ОСОБА_10, посвідченого секретарем виконкому Олешинської сільської ради 07 листопада 2011 року та зареєстрованого в реєстрі за № 67, усе своє майно мати заповіла для позивача. Вказує, що 17 січня 2017 року було заведено спадкову справу №27-2017 (номер у спадковому реєстрі 60112799), відповідно до якої єдиним спадкоємцем, що прийняв спадщину після смерті ОСОБА_10 є позивач. Однак, листом № 2306/02-14 від 16 листопада 2017 року Першою Хмельницькою державною нотаріальною конторою їй було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на спадкове майно, а саме на 1/5 частку житлової квартири АДРЕСА_1 у зв'язку із відсутністю правовстановлюючого документа на майно.

14 березня 2018 р. ОСОБА_3 звернувся до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_1, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору ОСОБА_5 про визнання недійсним заповіту, в якому просить визнати недійсним заповіт, складений 07 листопада 2011 року та посвідчений Олешинською сільською радою на користь ОСОБА_1 Визнати недійсною його відмову від прийняття спадщини.

Свої вимоги мотивує тим, що у січні 2017 року йому стало відомо про те, що 01 листопада 2011 року секретарем Олешинської сільської ради було посвідчено заповіт, який склала його дружина на користь ОСОБА_1 Однак, те, що його дружина склала на користь дочки заповіт йому не було відомо за життя дружини, оскільки він перебував з дружиною в добрих стосунках і вона йому обов'язково сказала б про те, що заповіт оформила тільки на дочку. Вказує, що його дружина хворіла на гіпертонію, а тому не могла скласти такий заповіт лише на ім'я дочки. До того ж, секретар не мала повноважень на вчинення нотаріальної дії, а саме відсутнє рішення сільської ради яке б надавало секретареві вчиняти нотаріальні дії. Також містяться інші порушення, а саме в заповіті не зазначено місце вчинення, відсутні застереження. З заповіту від 07.11.2011р. вбачається, що підпис заповідача вчинений без рукописного зазначення прізвища, ім'я та по-батькові, а відтак виникає сумнів, що підпис належить ОСОБА_10 При складенні заповіту не було волі заповідача - ОСОБА_10 на складення такого заповіту, оскільки вона ніколи не згадувала про бажання вчинити таке розпорядження майном, тяжко хворіла і часто забувала події, що з нею відбувалися та що вона робила. Вона, в силу тяжкої хвороби та медикаментозного лікування не усвідомлювала значення своїх дій, а тому, якби вона бажала написати заповіт, то писала б власноруч, повідомивши його про це. Також зазначає, що незалежно від умов заповіту йому належить обов'язкова частка у спадщині. У спадковій справі наявна заява про те, що він ніби-то відмовився від обов'язкової частки у спадщині. Вказане не відповідає фактичним обставинам, оскільки в нотаріальній конторі дочка повідомила його про те, що необхідно з'явитися, щоб відмовився від спадкового будинку, який розташований у с.Олешин Хмельницького району. Даний будинок перейшов до спадкодавця у порядку спадкування після смерті її матері. Він, як особа похилого віку, не розуміючись у юридичних тонкощах, користуюсь окулярами, довіряв своїй доньці. Підписуючи дану заяву, він вважав, що відмовляється від спадкового будинку, який розташований у с.Олешин Хмельницького району. Перечитати особисто зміст заяви він не був взмозі, так як у нього при собі не було окулярів, а донька його фактично обманула.

02.04.2018 р. ОСОБА_3 направив суду відзив на первісний позов, в якому просив відмовити в задоволенні позову, мотивуючи тим, що його дружина ОСОБА_10 не заповідала свою частку у квартирі дочці.

05.04.2018 р. ОСОБА_1 направила суду відзив на зустрічний позов, в якому просила відмовити в задоволенні такого, оскільки про існування заповіту матері, батьку було відомо від дня його посвідчення, оскільки саме за їхнім спільним рішенням батьки вирішним передати належне матері майно для неї. Про зміст заповіту їй стало відомо, лише після смерті матері, коли батько віддав їй такий у нотаріальній конторі. Також, є надуманими твердження ОСОБА_3 про те, що йому не відомо про зміст заповіту та його небажання відмовлятися від спадщини на її користь. Адже, ОСОБА_3 сам вирішив відмовитися від спадщини, вказуючи на те, що вони з покійною матір'ю вирішили передати належне їй майно саме їй, особисто звернувся до нотаріуса з проханням посвідчити підпис на заяві, висловлювався щодо змісту заяви, а також декілька разів перечитував підготовлену заяву нотаріусом. Про це безпосередньо зазначено у змісті підписаної ним заяви. Подавши до нотаріальної контори заяву про відмову від спадщини ОСОБА_3 безумовно відмовився від спадщини та втратив право на неї, а отже не є заінтересованою особою, яка має право, відповідно до ч. 2 ст. 1257 ЦК України, звертатися з позовом до суду про визнання заповіту недійсним. Зазначає, що заповіт відповідає формі, яка визначена ст. 1247 ЦК України. А наявність у матері загальних хвороб жодним чином не могли вплинути на її психічний стан не неможливістю усвідомлювати значення своїх дій.

Ухвалою судді від 29.11.2017 р. було відкрито провадження по даній справі та призначено до судового розгляду.

Ухвалою суду від 06.02.2018 р. до участі у справі було залучено в якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору ОСОБА_3, ОСОБА_5, ОСОБА_8

Ухвалою суду від 22.02.2018 р. було замінено відповідача Хмельницьку міську раду на належних відповідачів ОСОБА_3, ОСОБА_5, ОСОБА_8

В судовому засіданні позивач - відповідач ОСОБА_1 та її представник вимоги первісної позовної заяви підтримали та просили задовольнити з підстав наведених у позові, щодо зустрічного позову - заперечили, оскільки підстави для визнання заповіту недійсним та визнання недійсною відмови відсутні, а тому просили відмовити в задоволенні зустрічного позову.

В судовому засіданні відповідач - позивач ОСОБА_3, та його представник заперечили щодо задоволення первісного позову, оскільки воля заповідача була відсутня, а тому просили відмовити в задоволенні такого. Щодо його позову то такий просить задовольнити з підстав наведених у зустрічному позові.

Відповідач ОСОБА_8 в судове засідання не з'явився, направив суду заяву про розгляд справи у його відсутності, позовні вимоги за первісним позовом визнає, а зустрічний позов вважає необґрунтованим.

Відповідач - третя особа ОСОБА_5 в судовому засіданні заперечив щодо задоволення первісного позову, оскільки воля заповідача була відсутня, щодо зустрічного позову то такий вважає обґрунтований.

Заслухавши в судовому засіданні пояснення учасників судового процесу, дослідивши матеріали справи, проаналізувавши законодавство, яке регулює дані правовідносини, суд приходить до висновку, що первісний позов підлягає задоволенню, а в задоволенні зустрічного слід відмовити, у зв'язку із наступним.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Згідно ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Так, судом встановлено, що ОСОБА_10 померла ІНФОРМАЦІЯ_3, що вбачається із копії свідоцтва про смерть серії НОМЕР_3.

Після її смерті відкрилася спадщина, яка складається в тому числі і з 1/5 частки житлової квартири АДРЕСА_1.

Відповідно до заповіту ОСОБА_10, посвідченого секретарем виконкому Олешинської сільської ради 07 листопада 2011 року та зареєстрованого в реєстрі за № 67, усе своє майно ОСОБА_10 заповіла дочці ОСОБА_1

Із розпорядження № 1-р. сільського голови Олешинської сільської ради від 12.11.2010 р. вбачається, що обов'язок щодо виконання нотаріальних дій та дій ЗАГСу покладено на секретаря ради Баська М.Д.

17 січня 2017 року було заведено спадкову справу №27-2017 (номер у спадковому реєстрі 60112799).

17.01.2017 р. ОСОБА_3 (чоловік ОСОБА_10) звернувся до нотаріуса із заявою, в якій вказав, що йому відомо, що померла залишила заповіт на ім'я дочки ОСОБА_1 і що він відмовляється від належної йому обов'язкової частки майна за законом, що залишилося після смерті ОСОБА_10

Також, 17.01.2017 р. ОСОБА_1 звернулася до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини після смерті матері ОСОБА_10 за заповітом.

Листом № 2306/02-14 від 16 листопада 2017 року Першою Хмельницькою державною нотаріальною конторою ОСОБА_1 було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на спадкове майно, а саме на 1/5 частку житлової квартири АДРЕСА_1 у зв'язку із відсутністю правовстановлюючого документа на майно.

Із листа комунального закладу «Хмельницький міський лікувально-діагностичний центр» від 22.03.2018 р. вбачається, що ОСОБА_10 із 29.06.16 р. по 08.07.2016 р. знаходилася на стаціонарному лікуванні із діагнозом : Гостре порушення мозкового кровообігу по ішемічному типу в басейні лівої середньомозкової артерії у вигляді помірного парезу правої руки та дизартрії. Гіпертонічна хвороба ІІІ ступеня, та із 09.07.16 р. по 17.07.2016 р. - облітеруючий атеросклероз судин нижніх кінцівок І-ІІ ступеня. Цукровий діабет ІІ тип середнього ступеня важкості субкомпенсований. Діабетична мікро-макроангіопатія судин нижніх кінцівок І-ІІ ступеня.

Із листа Хмельницької міської поліклініки № 1 від 02.04.2018 р. вбачається, що відомості про перебування на обліку ОСОБА_10 та її медична картка відсутні.

Щодо первісного позову, то такий слід задовольнити, у зв'язку із наступним.

Згідно ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Згідно ст.ст. 1216, 1222, 1223 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини. Право на спадкування мають особи визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу.

Заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті (ст. 1233 ЦК України). Заповідач має право скласти заповіт щодо усієї спадщини або її частини (ч.2 ст. 1236 ЦК України).

Відповідно до ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого майнового права та інтересу. Способом захисту цивільною права є визнання права.

Згідно ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Згідно ст. 392 ЦК України, власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Таким чином, враховуючи, що ОСОБА_3 заперечується право на спадкування ОСОБА_1 за заповітом, правовстановлюючі документи на спадкове майна знаходяться у відповідача за первісним позовом, що позбавляє можливості позивача за первісним позовом отримати свідоцтво про право на спадщину за заповітом, те, що ОСОБА_3 відмовився від обов'язкової частки у спадщині, подавши нотаріально посвідчену заяву, а заповіт складено на ім'я ОСОБА_1, яка у встановленому законом порядку подала заяву про прийняття спадщини, інші спадкоємці заяви до нотаріальної контори не подавали, а тому суд приходить до висновку що позов є обґрунтований та слід визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/5 частку квартири АДРЕСА_1 в порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_10

Щодо зустрічного позову, то в задоволенні такого слід відмовити у зв'язку із наступним.

Згідно статті 1247 ЦК України заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складення. Заповіт має бути особисто підписаний заповідачем. Якщо особа не може особисто підписати заповіт, він підписується відповідно до частини четвертої статті 207 цього Кодексу. Заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у статтях 1251-1252 цього Кодексу. Заповіти, посвідчені особами, зазначеними у частині третій цієї статті, підлягають державній реєстрації у Спадковому реєстрі в порядку, затвердженому Кабінетом Міністрів України.

Якщо у населеному пункті немає нотаріуса, заповіт, крім секретного, може бути посвідчений уповноваженою на це посадовою особою відповідного органу місцевого самоврядування (ст.. 1251 ЦК України).

Згідно з частинами першою та другою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою третьою, п'ятою та шостою статі 203 цього Кодексу.

Частиною третьою статті 203 ЦК України встановлено, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Відповідно до статті 1257 ЦК України заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі.

Порядком вчинення нотаріальних дій посадовими особами органів місцевого самоврядування, що затверджений наказом Міністерства юстиції України № 3306/5 від 11 листопада 2011 року (далі - Порядок) визначено порядок посвідчення заповіту.

Так, у пункті 1.2. розділу I цього Порядку в редакції 2011 року зазначено, що нотаріальні дії вчиняють посадові особи, на яких за рішенням відповідного органу місцевого самоврядування покладено вчинення цих дій.

Пунктом 2.1. розділу II Порядку встановлено, що нотаріальні дії вчиняються в приміщенні органу місцевого самоврядування. В окремих випадках, коли громадянин не може з'явитися в зазначене приміщення, нотаріальні дії можуть бути вчинені поза вказаним приміщенням.

Відповідно до положень пункту 2.3. розділу II Порядку при вчиненні нотаріальної дії посадові особи органів місцевого самоврядування встановлюють особу, яка звернулася за вчиненням нотаріальної дії. У разі, якщо за фізичну особу, яка внаслідок фізичної вади, хвороби не може власноручно підписати заповіт чи заяву, підписується інша фізична особа, посадова особа органу місцевого самоврядування встановлює особу громадянина, що бере участь у нотаріальній дії, і особу громадянина, який підписався за нього.

Так, оскаржуваний заповіт відповідає вимогам закону щодо його форми та змісту, а секретар Басько М.Д. мав право на посвідчення такого, оскільки згідно розпорядження № 1-р. сільського голови Олешинської сільської ради від 12.11.2010 р. на нього покладено обов'язок щодо виконання нотаріальних дій та дій ЗАГСу.

Відсутність у заповіті повної юридичної адреси без зазначення вулиці та номеру будинку сільської ради не може свідчити про те, що не вказано місце вчинення нотаріальної дії, тому доводи щодо недотримання форми складення заповіту є безпідставними.

Такий заповіт особисто підписано ОСОБА_10

Так, волевиявлення ОСОБА_10 спрямоване на передачу майна саме дочці ОСОБА_1 та зафіксоване в оспорюваному заповіті, було вільним та відповідало її волі.

При цьому, жодних хвороб, які б могли свідчити про позбавлення можливості заповідача давати звіт своїм діям, а саме те що вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, судом не встановлено.

Доказів того, що заповіт підписано іншою особою та те, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало її волі суду не надано.

Отже, оскаржуваний заповіт по формі, порядку його посвідчення, відображенню дійсного волевиявлення заповідача відповідає вимогам закону, а на підтвердження підстав його недійсності позивач за зустрічним позовом належних та допустимих доказів не надав.

Заповідач не може позбавити права на спадкування осіб, які мають право на обов'язкову частку у спадщині. Чинність заповіту щодо осіб, які мають право на обов'язкову частку у спадщині, встановлюється на час відкриття спадщини (ч.3 ст. 1235 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.

За нормою частини першої статті 1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини.

Відповідно до ч.ч. 1,5,6 стаття 1273 ЦК України спадкоємець за заповітом або за законом може відмовитися від прийняття спадщини протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу. Заява про відмову від прийняття спадщини подається нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини. Відмова від прийняття спадщини є безумовною і беззастережною. Відмова від прийняття спадщини може бути відкликана протягом строку, встановленого для її прийняття.

У пункті 25 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» судам роз'яснено, що відмова від прийняття спадщини на користь інших спадкоємців допускається лише протягом строку для прийняття спадщини. Після закінчення цього строку частка у спадщині не може бути збільшена з тих підстав, що хто-небудь зі спадкоємців відмовляється від спадщини на користь інших спадкоємців. У таких випадках особа, яка прийняла спадщину, має право розпорядитись усім або частиною майна, отриманого в порядку спадкування, шляхом відчуження її іншому спадкодавцеві за договором купівлі-продажу, дарування, міни тощо.

Відповідно до частини першою статті 229 ЦК України якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.

У пункті 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними» судам роз'яснено, що правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

Доводи позивача за зустрічним позовом про те, що він помилявся щодо істотних умов правочину, що вплинуло на його волевиявлення, не знайшли своє підтвердження в судовому засіданні.

Позивач та його представник не надали доказів, які б свідчили про його помилку щодо істотних обставин правочину. А помилка внаслідок власного недбальства, не знання закону, неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

Згідно ст. 230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним.

Відповідно до Постанови Пленуму Верховного суду України №9 від 06.11.2009 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях ОСОБА_1, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення.

Відмова від прийняття спадщини є одностороннім правочином.

Позивач вказує, що відповідач умисно вела його в оману, оскільки вказала, що він відмовляється лише від спадкового будинку в с. Олешин, не вказавши, що від усього спадкового майна, проте ці обставини також не знайшли своє підтвердження в судовому засіданні.

Оскільки позивач не скористався своїм правом та не відкликав своєї заяви про відмову від прийняття спадщини в шестимісячний строк, визначений для прийняття спадщини, то відповідно у суду відсутні законні підстави для визнання відмови від спадщини недійсною.

Також встановлено, що при прийнятті заяви ОСОБА_3 державним нотаріусом йому роз'яснено юридичні наслідки такої відмови, надані роз'яснення були йому зрозумілі. Отже, такі доводи є безпідставними та такими, що спростовуються встановленими обставинами справи.

Вказані обставини свідчать про обізнаність ОСОБА_3 зі своїми правами як на прийняття спадщини, так і на відмову від неї.

При цьому, позивачем за зустрічним позовом суду не надано належних і допустимих доказів на підтвердження своїх вимог, що заява про відмову від прийняття спадщини була складена ним внаслідок помилки чи обману, а тому в задоволенні зустрічного позову слід відмовити.

Судові витрати розподіляються відповідно до ст.. 141 ЦПК України.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 2, 4, 10, 12, 13, 81, 141, 258-273 ЦПК України, суд, -

ухвалив:

Позов ОСОБА_1 задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/5 частку квартири АДРЕСА_1 в порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_10.

Стягнути з ОСОБА_3 (ІНФОРМАЦІЯ_1, і.к. НОМЕР_1, АДРЕСА_1), ОСОБА_5 (ІНФОРМАЦІЯ_4), ОСОБА_8 (ІНФОРМАЦІЯ_5) на користь ОСОБА_1 (ІНФОРМАЦІЯ_2, і.к. НОМЕР_2, АДРЕСА_4) по 223 грн. судового збору з кожного.

В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3 до ОСОБА_1, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, ОСОБА_5 про визнання заповіту та відмови від прийняття спадщини недійсними, відмовити.

Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов'язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до суду апеляційної інстанції- Апеляційного суду Хмельницької області через Хмельницький міськрайонний суд.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення виготовлено 21.06.2018 р.

Суддя