Постанова

Іменем України

06 червня 2018 року

м. Київ

справа № 622/773/16-ц

провадження № 61-1681св17

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

Ступак О. В. (суддя-доповідач), Погрібного С. О., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - ОСОБА_5,

третя особа - державний нотаріус Золочівської державної нотаріальної контори Харківської області Тихонова Н. П.

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_5 на рішення Золочівського районного суду Харківської області від 01 серпня 2017 року у складі судді Чернової О. В. та ухвалу Апеляційного суду Харківської області від 23 листопада 2017 року у складі колегії суддів: Коваленко І. П., Овсяннікової А. І., Сащенко І. С.,

ВСТАНОВИВ:

У червні 2016 року ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_5 про визнання договору купівлі-продажу недійсним.

Позовна заява мотивована тим, що 23 травня 2008 року між позивачем та відповідачем укладений договір про довічне утримання. Укладаючи зазначений договір, відповідач запевняв її у наданні матеріальної допомоги та догляду за нею довічно. Грошей за будинок АДРЕСА_1 вона від ОСОБА_5 не отримувала. З 2008 року по 2014 рік відповідач приїжджав до неї, допомагав по господарству і матеріально. Про порушення її прав вона дізналася у 2016 році, коли відповідач повідомив, що він є власником будинку і вимагав її залишити будинок, після чого вона з'ясувала, що уклала договір купівлі-продажу, хоча мала укласти договір довічного утримання. Зазначає, що при укладенні вказаного договору позивач помилялася щодо обставин, які мають істотне значення, а саме, щодо правової природи правочину та його наслідків, вона є особою похилого віку, з 1974 року по теперішній час зареєстрована та проживає у спірному будинку, самостійно сплачує комунальні послуги, отримує субсидію, тоді як відповідач ніколи в даному будинку не був зареєстрований та не проживав.

Посилаючись на вказані обставини та остаточно уточнивши позовні вимоги

ОСОБА_4 просила визнати недійсним договір купівлі-продажу житлового будинку АДРЕСА_1 укладений між нею та відповідачем 23 травня 2008 року, посвідчений державним нотаріусом Золочівської державної нотаріальної контори Харківської області Тихоновою Н. П.

Рішенням Золочівського районного суду Харківської області від 01 серпня 2017 року позов ОСОБА_4 задоволено. Визнано недійсним договір купівлі-продажу житлового будинку АДРЕСА_1 з належними йому надвірними будівлями, укладений 23 травня 2008 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_5, посвідчений державним нотаріусом Золочівської державної нотаріальної контори Харківської області Тихоновою Н. П., за реєстровим № 2196, зареєстрований 23 травня 2008 року № 23016997.

Рішення суду мотивовано тим, що укладаючи договір, позивач мала на меті укладення договору довічного утримання, а вчинений правочин купівлі-продажу не відповідав її внутрішній волі, тому є недійсним.

Ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 23 листопада 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_5 відхилено. Рішення Золочівського районного суду Харківської області від 01 серпня 2017 року залишено без змін.

Постановляючи ухвалу про відхилення апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції погодився з висновками суду першої інстанції, який всебічно та повно з'ясував дійсні обставини справи, перевірив доводи та заперечення сторін, дослідив надані сторонами докази та ухвалив законне і обґрунтоване рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

У грудні 2017 року ОСОБА_5 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу на рішення Золочівського районного суду Харківської області від 01 серпня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Харківської області від 23 листопада 2017 року, в якій просить скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову, обґрунтовуючи свої вимоги порушенням судом апеляційної інстанції норм процесуального права та неправильним застосування норм матеріального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що висновки суду не відповідають фактичним обставинам по справі, оскільки під час укладання спірного договору сторонами додержано вимог статті 203 ЦК України, волевиявлення їх було вільним, позивач розуміла наявність різниці між договором купівлі-продажу та договором довічного утримання і бажала укласти саме договір купівлі-продажу. Правочин був спрямований на настання правових наслідків, що обумовлені ним, після укладення договору відбулася передача спірного будинку, а саме було проведено реєстрацію права власності відповідача в Реєстрі прав власності на нерухоме майно. Оскільки відбулася передача майна, то спірний договір не може вважатися фіктивним. Позивач мала можливість дізнатися про порушення її прав, оскільки мала договір та є дієздатною, тому строки позовної давності на час подання позову спливли.

Ухвалою Верховного Суду від 09 січня 2018 року відкрито касаційне провадження в указаній справі.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку про те, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.

Судом встановлено, що ОСОБА_4 на праві власності належав житловий будинок АДРЕСА_1

(т. 1 а. с. 142-144).

23 травня 2008 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 укладений договір купівлі продажу житлового будинку АДРЕСА_1 з надвірними будівлями, який посвідчено державним нотаріусом Золочівської державної нотаріальної контори Харківської області Тихоновою Н. П. та зареєстрований в реєстрі № 2196, згідно якого ОСОБА_4 передала, а ОСОБА_5 прийняв у власність вищезазначений будинок, у договорі зазначено, що продаж спірного будинку вчиняється за 55 000,00 грн, які продавець одержала від покупця повністю ще до підписання договору.

Право власності ОСОБА_5 зареєстровано КП «Архітектурно-інвентаризаційне бюро Золочівського району» 23 травня 2008 року, реєстраційний номер 23016997

(а. с. 61-63).

Відповідно до ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Виходячи зі змісту статей 203, 655 ЦК України договір купівлі-продажу вважається укладеним, якщо сторони мають повну уяву не лише про предмет договору, а й досягли згоди про всі його істотні умови.

Відповідно до частини першої статті 215 ЦК підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (частини друга, третя статті 215 ЦК України).

При вирішенні позову про визнання недійсним оспорюваного правочину підлягають застосуванню загальні приписи статей 3, 15, 16 ЦК України, які передбачають право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину й має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, передбачених законом, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене, в чому полягає його порушення, оскільки залежно від цього визначається необхідний спосіб захисту порушеного права, якщо таке порушення відбулось.

За змістом статті 229 ЦК якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.

Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК України), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення.

За правилом частини першої статті 230 ЦК України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним.

Аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку, що особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які вказують на помилку - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, дійсно було і має істотне значення. Такими обставинами є: вік позивача та стан його здоров'я; наявність у позивача іншого житла крім спірного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором купівлі-продажу покупцеві та продовження позивачем проживати в спірному житлі після укладення договору.

Виходячи з вищевикладеного, правильним є висновок суду першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, що позивач є особою похилого віку та за станом свого здоров'я потребує стороннього догляду та матеріальної допомоги, тому позивач укладаючи спірний договір помилялася щодо правової природи правочину, прав та обов'язків, які виникнуть після його укладення між нею і відповідачем, оскільки наміру продавати не мала, отже укладений договір купівлі-продажу житлового будинку не був спрямований на реальне настання правових наслідків по відчуженню житлового будинку, та мала місце помилка щодо природи самого правочину, прав та обов'язків сторін, що наступали за наслідками підписання договору купівлі-продажу будинку. При цьому після укладення оспорюваного правочину допомога відповідачем надавалася лише деякий час, що вказувало на існування домовленостей між сторонами, та свідчить про існування помилки при укладенні спірного договору, яка має істотне значення, а саме, щодо правової природи правочину та його наслідків.

Наведені у касаційній скарзі доводи, що під час укладання спірного договору сторонами додержано вимог статті 203 ЦК України, волевиявлення їх було вільним, позивач розуміла наявність різниці між договором купівлі-продажу та договором довічного утримання і бажала укласти саме договір купівлі-продажу є безпідставними, оскільки встановлені судами обставини справи не спростовані відповідачем, а отже такі доводи не впливають на законність судових рішень та не може бути скасоване правильне по суті рішення з одних лише формальних підстав.

Статтею 212 ЦПК України 2004 року установлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Оскаржувані судові рішення містять висновки щодо результатів оцінки зібраних у справі доказів, відповідають вимогам статей 213-215, 315 ЦПК України 2004 року щодо законності й обґрунтованості.

Таким чином, розглядаючи зазначений позов, суди повно та всебічно дослідили наявні у справі докази і надали їм належну оцінку згідно зі статтями 57-60, 212, 303, 304 ЦПК України 2004 року, правильно встановили обставини справи, у результаті чого ухвалили законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Доводи касаційної скарги не спростовують правильність висновків судів першої та апеляційної інстанцій та не дають підстав вважати, що судами порушено норми матеріального або процесуального права, та по своїй суті зводяться до переоцінки доказів, що згідно з положеннями статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку не допускається.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_5 залишити без задоволення.

Рішення Золочівського районного суду Харківської області від 01 серпня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Харківської області від 23 листопада 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: О. В. Ступак

С.О. Погрібний

Г.І. Усик