Ухвала

14 червня 2018 року

м. Київ

справа № 189/2060/15-ц

провадження № 61-7826св 18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

Ступак О. В. (суддя-доповідач), Погрібного С. О., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - Публічне акціонерне товариство «Всеукраїнський акціонерний банк»,

відповідачі: ОСОБА_4, ОСОБА_5,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 30 вересня 2016 року у складі колегії суддів: Каратаєвої Л. О., Григорченко Е. І., Глущенко Н. Г.,

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2015 року Публічне акціонерне товариство «Всеукраїнський акціонерний банк» (далі - ПАТ «ВіЕйБі Банк») звернувся до суду позов до ОСОБА_4, ОСОБА_6 про стягнення різниці не стягненої суми заборгованості за кредитним договором.

Позовна заява мотивована тим, що відповідно до укладеного договору кредитної лінії від 07 серпня 2007 року № 81/в ОСОБА_4 отримала кредит у розмірі

73 000,00 доларів США, що в еквіваленті, за курсом Національного банку України на момент укладення кредитного договору, становить 368 650,00 грн з терміном користування до 06 серпня 2012 року та сплатою 12 % річних за користування кредитом, а з 01 грудня 2008 року - 17 % річних, щомісячною платою у вигляді комісії з обслуговування кредиту, в розмірі 258,06 грн, що становить 0,07 % річних від суми кредиту.

За умовами договору, позичальник зобов'язаний щомісячно повертати частинами кредитні кошти, сплачувати проценти за користування кредитними коштами, а також на вимогу банку сплачувати можливу неустойку.

Відповідач зобов'язання за вказаним договором належним чином не виконав у зв'язку з чим станом на 31 липня 2015 року утворилася заборгованість у розмірі

3 247 818,64 грн, з яких: заборгованість за кредитом - 63 276,00 доларів США, відсотки за користування кредитом - 70 818,74 доларів США, що в еквіваленті за курсом Національного банку України станом на 08 липня 2015 року становить

2 909 907,08 грн, а саме: заборгованість за кредитом - 1 373 113, 37 грн та відсотками за користування кредиту - 1 536 793,71 грн. Комісія за обслуговування - 12 376,68 грн, плата за пропуск платежів - 325 534,88 грн. Від загальної суми заборгованості віднімається сума задоволена рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 12 вересня 2012 року, а отже різниця нестягненої суми заборгованості за відсотками склала 58 136,16 доларів США, що за курсом Національного банку України станом на 08 липня 2015 року становить

1 261 576,88 грн, яку позивач просив стягнути з відповідачів.

Рішенням Покровського районного суду Дніпропетровської області від 26 квітня 2016 року у задоволенні позову ПАТ «ВіЕйБі Банк» відмовлено.

Рішення суду мотивоване тим, що позивач звернувся до суду з вимогою про захист свого порушеного права з пропуском строку позовної давності, який закінчився

20 травня 2014 року, оскільки договірні відносини сторін виникли 07 серпня

2007 року, рішенням Покровського районного суду Дніпропетровської області

від 20 травня 2011 року задоволено позовні вимоги позивача, у зв'язку з чим, з урахуванням вимог частини п'ятої статті 261 ЦК України, перебіг позовної давності почався з 20 травня 2011 року, однак позивач звернувся до суду лише 27 серпня 2015 року.

Рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 30 вересня 2016 року апеляційну скаргу ПАТ «ВіЕйБі Банк» задоволено. Рішення Покровського районного суду Дніпропетровської області від 26 квітня 2016 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким стягнуто солідарно з ОСОБА_4, ОСОБА_6 на користь ПАТ «ВіЕйБі Банк» заборгованість за відсотками за договором кредитної лінії

від 07 серпня 2007 року № 81/в у сумі 58 386,16 доларів США. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У листопаді 2016 року ОСОБА_4 подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу на рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 30 вересня 2016 року, в якій просить скасувати рішення апеляційного суду та залишити без змін рішення суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушенням норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що апеляційний суд вважав, що початок перебігу позовної давності рахується з часу повного погашення позичальником заборгованості за кредитом та відсутності підстав для застосування позовної давності до вимог банку про стягнення заборгованих на час звернення до суду, тому неправильно застосував норми матеріального права, що призвели до ухвалення незаконного рішення.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 10 листопада 2016 року відкрито касаційне провадження в указаній справі.

15 грудня 2017 року набув чинності Закон України від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», за яким судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 ЦПК України).

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону від 03 жовтня 2017 року касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У лютому 2018 року Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ передано вказану цивільну справу до Верховного Суду.

Частиною другою статті 415 ЦПК України передбачено, що процедурні питання, пов'язані з рухом справи, клопотання та заяви учасників справи, питання про відкладення розгляду справи, оголошення перерви, зупинення провадження у справі, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом, вирішуються судом касаційної інстанції шляхом постановлення ухвал в порядку, визначеному цим Кодексом для постановлення ухвал суду першої інстанції.

Ухвалою Верховного Суду у складі Касаційного цивільного суду від 04 квітня

2018 року передано на розгляд Великої Палати Верховного Суду справу

№ 310/11534/13-ц за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» до ОСОБА_8, ОСОБА_9 про стягнення заборгованості за кредитним договором, за касаційною скаргою ОСОБА_9 на рішення Бердянського міськрайонного суду Запорізької області

від 11 лютого 2015 року та ухвалу Апеляційного суду Запорізької області

від 14 вересня 2016 року.

Так, зі змісту оскаржуваного судового рішення у справі, яку передано на Велику Палату, вбачається, що наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора про передбачене договором дострокове стягнення тіла кредиту та нарахованих процентів не позбавляє кредитора права на отримання нарахувань та штрафних санкцій, передбачених умовами договору, до фактичного повернення всієї суми кредиту, яке суперечить таким принципам, як справедливість, добросовісність та розумність, порушує справедливий баланс інтересів сторін договору, створює ситуацію правової невизначеності, оскільки за час виконання рішення продовжують нараховуватись відсотки, розмір яких неможливо прогнозувати та розрахувати, і виконання рішення не звільняє стягувача від обов'язку зі сплати ще відсотків, які кредитор нарахує за період виконання судового рішення. І за такою логікою після нарахування відсотків за період виконання судового рішення кредитор продовжить нараховувати відсотки до повернення відсотків, нарахованих за час виконання судового рішення, і так до безкінечності.

Постановляючи вказану ухвалу, Верховний Суд виходив із наявності підстави, передбаченої підпунктом 7 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України, оскільки вважає за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного в раніше ухваленому рішенні Верховного Суду України.

Так, із правових позицій, викладених у постановах Верховного Суду України

від 23 вересня 2015 року у справі № 6-1206цс15 та від 21 вересня 2016 року у справі

№ 6-2631цс15, вбачається, що наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконане боржником, не припиняє правовідносини сторін кредитного договору, не звільняє боржника та поручителя від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання й не позбавляє кредитора права на отримання штрафних санкцій та процентів, передбачених умовами договору та ЦК України. Отже, кредитор має право нараховувати проценти за користування кредитом та пеню після закінчення строку дії договору та з моменту ухвалення судового рішення до його фактичного виконання.

Разом з тим зі змісту статті 1050 ЦК України вбачається, що надсилаючи вимогу про повне дострокове повернення всієї суми кредиту разом із нарахованими процентами та штрафними санкціями, кредитор в односторонньому порядку змінює строк виконання зобов'язання за кредитним договором і строк виконання зобов'язання за договором настає достроково. Таким чином, пред'явлення кредитором вимоги про дострокове стягнення заборгованості та реалізація такого права через рішення суду є волевиявленням кредитора, який бажає повернути достроково надані боржнику кошти через порушення ним кредитної дисципліни, при цьому добровільно відмовляючись отримувати прибуток у вигляді відсотків за користування кредитом, які б могли бути отримані до закінчення строку дії кредитного договору.

Прийняття судом рішення за позовом кредитора про стягнення з позичальника всієї суми заборгованості за кредитним договором достроково змінює зобов'язання позичальника щодо повернення кредиту частинами до певної дати на обов'язок з виконання судового рішення та повернення достроково всієї суми заборгованості за кредитним договором. Внаслідок такого рішення залишаються зобов'язання зі сплати боргу, визначеного судовим рішенням, та право кредитора на нарахування, передбачені частиною другою статті 625 ЦК України, за час невиконання такого рішення.

Отже, Верховний Суд у справі, яку передано на розгляд до Великої Палати, зазначив, що продовження нарахування кредитором відсотків, передбачених умовами кредитного договору, та інших штрафних санкцій, що можуть бути обумовлені кредитним договором, та, крім цього, нарахування пені, 3 % річних, інфляційних втрат на підставі частини другої статті 625 ЦК України за прострочення виконання зобов'язання за кредитним договором та цієї ж частини другої статті 625 ЦК України за несвоєчасне виконання судового рішення про стягнення заборгованості є невиправданим та надмірним тягарем для боржника.

Враховуючи зазначене, вбачається, що оскаржуване судове рішення у цій справі та оскаржувані рішення, які передані на розгляд Великої Палати Верховного Суду, постановлені у подібних правовідносинах.

За змістом пункту десятого частини першої статті 252 ЦПК України суд може з власної ініціативи зупинити провадження у справі у випадку перегляду судового рішення у подібних правовідносинах (у іншій справі) у касаційному порядку палатою, об'єднаною палатою, Великою Палатою Верховного Суду.

Виходячи з викладеного, суд вважає за необхідне зупинити касаційне провадження у цій справі до закінчення перегляду в касаційному порядку Великою Палатою Верховного Суду справи № 310/11534/13-ц.

Керуючись статтями 252, 415 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Зупинити касаційне провадження у справі № 189/2060/15-ц за позовом Публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський акціонерний банк» до ОСОБА_4 та ОСОБА_6 про стягнення різниці не стягненої суми заборгованості за кредитним договором, за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 30 вересня 2016 року до закінчення перегляду в касаційному порядку Великою Палатою Верховного Суду справи № 310/11534/13-ц.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: О. В. Ступак

С.О. Погрібний

Г.І. Усик