Постанова

Іменем України

06 червня 2018 року

м. Київ

справа № 539/1789/16-ц

провадження № 61-665св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

суддів: Ступак О. В. (суддя-доповідач), Погрібного С. О., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_3,

представники відповідача: ОСОБА_4, ОСОБА_5,

відповідач - Публічне акціонерне товариство «Райффайзен Банк Аваль»,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційні скарги представників ОСОБА_3: ОСОБА_4 та ОСОБА_5 на рішення Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 20 липня 2017 року у складі судді Даценка В. М. та ухвалу Апеляційного суду Полтавської області від 11 грудня 2017 року, у складі колегії суддів: Пікуля В. П., Кривчун Т. О., Дряниці Ю. В.,

ВСТАНОВИВ:

У червні 2016 року ОСОБА_3 звернулася до суду із позовом до Публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» (далі - ПАТ «РайффайзенБанк Аваль» про захист прав споживача та стягнення пені.

Свої вимоги позивач обґрунтовувала тим, що рішенням Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 25 січня 2013 року задоволено її позов до ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» про стягнення вкладу в сумі 26 500 дол. США, відсотків - 6 627 дол. США, пені - 251,75 дол. США та 3% річних в сумі 41,38 дол. США. Рішення суду банк частково виконав 30 квітня 2013 року, а повністю лише 27 серпня 2015 року. Вважає, що з відповідача на підставі частини п'ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» підлягає стягненню пеня за кожен день прострочення невиконання рішення суду про стягнення заборгованості.

Посилаючись на викладене, ОСОБА_3 просила стягнути з відповідача 58 830 дол. США, що станом на 14 червня 2016 року за офіційним курсом Національного Банку еквівалентно 1 468 907,50 грн, із підстав, передбачених частиною п'ятою статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів».

Відповідач позов не визнав та пояснив суду, що розмір неустойки, предметом якої є грошова сума встановлюється договором, і лише у разі коли договором розмір не встановлений, застосовується розмір неустойки, встановлений актами цивільного законодавства. Враховуючи, що договором між сторонами розмір пені встановлений нарівні 0,05 % від неповернутої суми вкладу за кожен день прострочки, розмір встановлений Законом України «Про захист прав споживачів» (3 %) взагалі не може бути застосований до спірних правовідносин. Крім того, рішенням Апеляційного суду Полтавської області від 31 березня 2015 року у справі № 539/4363/14ц визнано припиненими із 27 листопада 2013 року правовідносини між ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» та ОСОБА_3 за договором № 20/02-02/24 на вклад «Універсальний» від 10 квітня 2008 року. Позивачем неправильно вказано дату виконання рішення суду, а саме: 09 липня 2015 pоку, a не 27 серпня 2015 pоку (як стверджує позивач), банком здійснено перерахування грошових коштів у сумі 26 844,86 дол. США на виконання рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 04 грудня 2014 року. Розмір пені, заявлений позивачем значно перевищує розмір збитків, завданих внаслідок несвоєчасного виконання банком зобов'язань за договором. Також позивачем пропущено строк позовної давності для звернення до суду із цим позовом.

Рішенням Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 20 липня 2017 року у задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції виходив із того, що з огляду на те, що заборгованість за тілом вкладу в сумі 26 500 дол. США повністю погашена 30 квітня 2013 року, підстави для нарахування пені в зв'язку з неповерненням вказаної суми за період із 14 червня 2015 року по 27 серпня 2015 року відсутні. Виплативши 30 квітня 2013 року позивачу 26 500 дол. США, банк повністю погасив заборгованість за договором вкладу. Заборгованість банку щодо виплати відсотків не спростовує факт погашення заборгованості за тілом вкладу. Нарахування пені на суму тіла вкладу - 26 500 дол. США, після погашення вказаної заборгованості є незаконним.

Ухвалою Апеляційного суду Полтавської області від 11 грудня 2017 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Апеляційний суд, залишаючи рішення суду першої інстанції без змін, вказав на те, що з огляду на те, що заборгованість по тілу вкладу в сумі 26 500 дол. США повністю погашена 30 квітня 2013 року, підстави для нарахування пені в зв'язку з неповерненням вказаної суми за період, з 14 червня 2015 року по 27 серпня 2015 року відсутні. Крім того, пеня не може нараховуватися на припинене зобов'язання, оскільки рішенням Апеляційного суду Полтавської області від 31 березня 2015 року визнано припиненим із 27 листопада 2013 року правовідносини між ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» та ОСОБА_3 за договором від 10 квітня 2008 року № 20/02-02/24 на вклад «Універсальний».

У грудні 2017 року представники ОСОБА_3: ОСОБА_4 та ОСОБА_5 подали до Верховного Суду касаційні скарги на рішення Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 20 липня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Полтавської області від 11 грудня 2017 року, в якій просили скасувати зазначені судові рішення та ухвалити нове рішення про задоволення позову, обґрунтовуючи свої вимоги порушенням судами першої й апеляційної інстанції норм процесуального права та неправильним застосування норм матеріального права. Вказують на те, що вкладник за договором депозиту є споживачем фінансових послуг, а банк їх виконавцем та несе відповідальність за неналежне надання цих послуг, передбачену частиною п'ятою статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів», а саме: сплату пені у розмірі 3 % вартості послуги за кожний день прострочення. Судами не застосовано частину першу статті 1058 ЦК України та частину третю статті 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність», щo підлягали застосуванню, для визначення вартості послуги за договором банківського вкладу. Необґрунтованими є висновки суду, що зобов'язання за договором вкладу припинилися, а тому стягнення пені є неможливим.

Ухвалою Верховного Суду від 12 січня 2018 року відкрито касаційне провадження у справі та витребувано матеріали цивільної справи.

У березні 2018 року ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» подало відзив на касаційну скаргу в якому вказує на те, що 11 травня 2016 Верховний Суд України за результатами розгляду заяви банку про перегляд судових рішень, ухвалив постанову, якою скасував всі рішення у справі № 554/11484/14-ц, за якими банк виплатив на користь ОСОБА_3 кошти в розмірі 26 844,86 дол. США. Зобов'язання банку перед позивачем щодо повернення вкладу та відсотків за вкладами згідно з умовами договору банківського вкладу були припинені їх виконанням 30 квітня 2013 pоку, що підтверджено копіями платіжних документів, що наявні в матеріалах цивільної справи та були розглянуті судами під час розгляду зазначеної справи. Суди дійшли вірного висновку про те, що до спірних правовідносин не підлягає застосуванню частина п'ята статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів».

Згідно із частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

За змістом частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, оскільки їх ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Судові рішення судів першої й апеляційної інстанцій відповідають вимогам статей 213, 214 ЦПК України 2004 року (у редакції станом на час ухвалення судових рішень у справі) щодо законності та обґрунтованості.

Судом установлено, що 10 квітня 2008 року між ОСОБА_3 та ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» укладено договір банківського вкладу «Універсальний», за умовами якого банк прийняв від неї 26 500 дол. США зі сплатою 25 % річних за користування вкладом та з кінцевим терміном повернення коштів 10 квітня 2009 року.

Після закінчення терміну дії договору банк коштів позивачу не повернув.

Лубенський міськрайонний суд Полтавської області рішенням від 25 січня 2013 року ухвалив стягнути з банку на користь ОСОБА_3 депозитний вклад у розмірі 26 500 дол. США, відсотки за користування грошовим вкладом у розмірі 6 627,75 дол. США, пеню в розмірі 251,75 дол. США, 3 % річних у розмірі 41,38 дол. США, що в сумі складає 33 417,88 дол. США та еквівалентно 267 109 грн.

Зазначене рішення суду банк виконав лише 30 квітня 2013 року.

Оскільки з 11 квітня 2009 року до 29 квітня 2013 року банк фактично користувався депозитом позивача, остання у серпні 2014 року звернулася до суду із позовом в якому просила стягнути за вказаний період на її користь із банку проценти за користування депозитним вкладом у сумі 26 844, 86 дол. США.

Октябрський районний суд м. Полтави заочним рішенням від 04 грудня 2014 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Полтавської області від 19 травня 2015 року, позов задовольнив, ухвалив стягнути з ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» на користь ОСОБА_3 відсотки за договором грошового вкладу від 10 квітня 2008 року в сумі 26 844,86 дол. США, що за офіційним курсом Національного банку України станом на 04 серпня 2014 року становило 32 750,92 грн; вирішив питання про розподіл судових витрат.

Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ ухвалою від 02 червня 2015 року відмовив у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» на вищезазначені судові рішення.

На виконання вказаного рішення суду першої інстанції, 27 серпня 2015 року ПАТ «РайффайзенБанк Аваль» перерахувало ОСОБА_3 26 710, 64 дол. США.

Постановою Верховного Суду України від 11 травня 2016 року заочне рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 04 грудня 2014 року, ухвалу Апеляційного суду Полтавської області від 19 травня 2015 року та ухвалу Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 02 червня 2015 року, скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.

Скасовуючи рішення судів першої, апеляційної та касаційної інстанцій, Верховний Суд України виходив із того, що суди неправильно застосували положення частини першої статті 1058 та статті 1061 ЦК України до спірних правовідносин та дійшли помилкового висновку про те, що після закінчення терміну дії договору й у разі неналежного виконання його умов з банку на користь вкладника підлягають стягненню проценти за користування грошовим вкладом за процентною ставкою, передбаченою цим договором (25% річних), не врахувавши, що договором не визначено розміру процентної ставки за користування депозитом у разі закінчення терміну його дії та неналежного виконання грошового зобов'язання за ним. Суд безпідставно не застосував норму статті 1070 ЦК України, не врахувавши, що з банку підлягають стягненню проценти за процентною ставкою в розмірі, що зазвичай сплачується банком за вкладом на вимогу.

Звертаючись до суду із цим позовом, ОСОБА_3 просила стягнути з відповідача 58 830 дол. США з підстав, передбачених частиною п'ятою статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» за несвоєчасне виконання заочного рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 04 грудня 2014 року.

Відмовляючи у задоволені позову, суд першої інстанції, з яким погодився й суд апеляційної інстанції, виходив з того, що до спірних правовідносин не підлягає застосуванню частина п'ята статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів».

Такий висновок суду є правильним з огляду на таке.

Відповідно до статті 599 ЦК України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

За договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов'язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором (частина перша статті 1058 ЦК України).

За змістом статей 525, 526 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно з частиною першою статті 611 ЦК України в разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Виходячи із системного аналізу статей 525, 526, 599, 611 ЦК України та змісту договору банківського вкладу можна зробити висновок про те, що наявність судового рішення про задоволення вимог вкладника, яке не виконане банком, не припиняє правовідносин сторін такого договору, не звільняє банк від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання й не позбавляє вкладника права на отримання штрафних санкцій, передбачених умовами договору та ЦК України.

Згідно із частиною третьою статті 549 ЦК України пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання. Пеня є особливим видом відповідальності за неналежне виконання зобов'язання, яка, крім відшкодування збитків після вчиненого порушення щодо виконання зобов'язання, передбачає додаткову стимулюючу функцію для добросовісного виконання зобов'язання.

За положеннями статті 1 Закону України «Про захист прав споживачів» споживач - це фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов'язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов'язків найманого працівника; продукція - це будь-які виріб (товар), робота чи послуга, що виготовляються, виконуються чи надаються для задоволення суспільних потреб; послугою є діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб; виконавець - це суб'єкт господарювання, який виконує роботи або надає послуги.

Відповідно до частини п'ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» у разі коли виконавець не може виконати (прострочує виконання) роботу (надання послуги) згідно з договором, за кожний день (кожну годину, якщо тривалість виконання визначено у годинах) прострочення споживачеві сплачується пеня у розмірі трьох відсотків вартості роботи (послуги), якщо інше не передбачено законодавством. У разі коли вартість роботи (послуги) не визначено, виконавець сплачує споживачеві неустойку в розмірі трьох відсотків загальної вартості замовлення.

Сплата виконавцем неустойки (пені), встановленої в разі невиконання, прострочення виконання або іншого неналежного виконання зобов'язання, не звільняє його від виконання зобов'язання в натурі.

Аналіз зазначених норм матеріального права свідчить про те, що вкладник за договором банківського вкладу (депозиту) є споживачем фінансових послуг, а банк - їх виконавцем і несе відповідальність за неналежне надання цих послуг, передбачену частиною п'ятою статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів», а саме сплату пені в розмірі 3 % вартості послуги за кожен день прострочення.

Таким чином, частина п'ята статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів»не підлягає застосуванню до спірних правовідносин, оскільки зобов'язання відповідача щодо сплати відсотків виникли не з договору, а з рішення суду. Вказане також підтверджується розрахунком позивача, а саме: ОСОБА_3 просила стягнути 3 % пені за період із 14 червня 2015 року по 27 серпня 2015 року, тоді як заборгованість за договором депозитного вкладу у розмірі 26 500 дол. США, відсотки, пеня та 3 % річних були виплачені 30 квітня 2013 року.

Відповідно до статті 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність» вклад (депозит) - це кошти в готівковій або у безготівковій формі, у валюті України або в іноземній валюті, які розміщені клієнтами на їх іменних рахунках у банку на договірних засадах на визначений строк зберігання або без зазначення такого строку і підлягають виплаті вкладнику відповідно до законодавства України та умов договору.

Преамбула Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» визначає метою цього Закону створення правових основ для захисту інтересів споживачів фінансових послуг, правове забезпечення діяльності і розвитку конкурентоспроможного ринку фінансових послуг в Україні, правове забезпечення єдиної державної політики у фінансовому секторі України.

Відповідно до пункту 5 частини першої статті 1 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», фінансова послуга - це операції з фінансовими активами, що здійснюються в інтересах третіх осіб за власний рахунок чи за рахунок цих осіб, а у випадках, передбачених законодавством, - і за рахунок залучених від інших осіб фінансових активів, з метою отримання прибутку або збереження реальної вартості фінансових активів.

Аналіз наведених норм закону свідчить про те, що рішення суду про стягнення коштів не є фінансовою послугою банку, а тому до спірних правовідносин не може бути застосовано частину п'яту статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів», а саме сплату пені у розмірі 3 % вартості послуги за кожний день прострочення.

Посилання заявників на рішення Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, є безпідставними, оскільки ці рішення не є джерелом права.

Не є підставою для скасування рішень судів посилання заявників на численні правові висновки Верховного Суду України, оскільки у цих правових висновках встановлено різні фактичні обставини, що не свідчить про неправильне застосування судами першої й апеляційної інстанцій одних і тих самих норм матеріального права.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (PRONINA v. UKRAINE, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Наведені в касаційних скаргах доводи не спростовують висновків судів попередніх інстанцій по суті вирішення указаного позову та не дають підстав вважати, що судами порушено норми матеріального та процесуального права, про що зазначають у касаційних скаргах заявники.

Інші доводи касаційних скарг зводяться до переоцінки доказів, що згідно з положеннями статті 400 ЦПК України не належить до повноважень суду касаційної інстанції.

Викладене дає підстави для висновку, що касаційні скарги підлягають залишенню без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін із підстав, передбачених статтею 410 ЦПК України.

Керуючись статтями 409, 410 ЦПК України Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційні скарги представників ОСОБА_3: ОСОБА_4 та ОСОБА_5 залишити без задоволення.

Рішення Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 20 липня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Полтавської області від 11 грудня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:О. В. Ступак
С. О. Погрібний Г. І. Усик