Постанова

Іменем України

06 червня 2018 року

м. Київ

справа № 554/4939/16-ц

провадження № 61-18464св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д. (суддя-доповідач),

суддів: Білоконь О. В., Гулька Б. І., Синельникова Є. В., Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1,

представник позивача - ОСОБА_2,

відповідачі: Полтавський національний технічний університет імені Юрія Кондратюка, проректор з науково-педагогічної роботи та корпоративного управління Полтавського національного технічного університету імені Юрія Кондратюка Мартиненко Анатолій Михайлович,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 09 грудня 2016 року у складі судді Блажко І. О. та ухвалу Апеляційного суду Полтавської області від 24 січня 2017 року у складі колегії суддів: Чумак О. В., Кривчун Т. О., Дряниці Ю. В.,

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У червні 2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до Полтавського національного технічного університету імені Юрія Кондратюка (далі - ПНТУ ім. Ю. Кондратюка), проректора з науково-педагогічної роботи та корпоративного управління ПНТУ ім. Ю. Кондратюка Мартиненка А. М. про скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Позовна заява мотивована тим, що 09 грудня 2009 року її було прийнято на роботу на посаду двірника гуртожитку № 2 ПНТУ ім. Ю. Кондратюка.

15 березня 2013 року їй було надано соціальну відпустку для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку з 18 березня 2013 року до 17 січня 2016 року.

Наказом т.в.о. ректора ПНТУ ім. Ю. Кондратюка від 13 січня 2016 року її було звільнено на підставі статті 38 КЗпП України за власним бажанням.

Вважаючи своє звільнення незаконним, оскільки заяву про звільнення вона не писала, ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом, в якому, з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог від 18 листопада 2016 року, просила: скасувати наказ ПНТУ ім. Ю. Кондратюка від 13 січня 2016 року про її звільнення з посади двірника гуртожитку № 2 ПНТУ ім. Ю. Кондратюка; поновити її на посаді двірника гуртожитку № 2 ПНТУ ім. Ю. Кондратюка з 17 січня 2016 року; стягнути з ПНТУ ім. Ю. Кондратюка на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 11 100,00 грн.

Рішенням Октябрського районного суду м. Полтави від 09 грудня 2016 року в задоволенні позову ОСОБА_1відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивача звільнено з дотриманням вимог трудового законодавства на підставі поданої нею заяви про звільнення за власним бажанням. Позивач не надала суду належних і допустимих доказів того, що вказана заява складена не нею, а іншою особою.

Ухвалою Апеляційного суду Полтавської області від 24 січня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилено. Рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 09 грудня 2016 року залишено без змін.

Судове рішення апеляційного суду мотивовано тим, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що при звільненні позивача роботодавцем вимоги трудового законодавства не порушено. Твердження позивача, що вона заяву про звільнення за власним бажанням не писала і не подавала, належними і допустимими доказами нею не підтверджено, з клопотанням про призначення судово-почеркознавчої експертизи вона до суду не зверталася. Отже, підстав для задоволення її позову немає.

У касаційній скарзі, поданій у лютому 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_1, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить судові рішення скасувати і передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що її звільнення з 17 січня 2016 року на підставі статті 38 КЗпП України з посади двірника гуртожитку № 2 ПНТУ ім. Ю. Кондратюка було незаконним, оскільки заяву про звільнення вона не писала, а відповідач не довів, що заяву писала саме вона. Крім того, її було звільнено у період перебування у відпустці, оскільки наказом ПНТУ ім. Ю. Кондратюка від 15 березня 2013 року їй було надано соціальну відпустку для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку на період з 18 березня 2013 року до 17 січня 2016 року включно. Також її було звільнено у вихідний день - неділю, що суперечить вимогам трудового законодавства.

У квітні 2017 року ПНТУ ім. Ю. Кондратюка подав відзив на касаційну скаргу, вказуючи на те, що наказ про звільнення ОСОБА_1 було прийнято з дотриманням трудового законодавства, а позивачем у порушення вимог статей 10, 60 ЦПК України 2004 року не надано суду належних і допустимих доказів на підтвердження обставин, якими вона обґрунтовувала свої позовні вимоги, тому суд першої інстанції, з висновком якого погодився й апеляційний суд, обґрунтовано відмовив у задоволенні її позову.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У травні 2018 року справу передано до Верховного Суду.

Касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення.

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частини третьої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною першою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Відповідно до частин першої, другої та п'ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржувані судові рішення є законними і обґрунтованими, тому підстав для їх скасування немає.

Судом установлено, що наказом від 07 грудня 2009 року ОСОБА_1 було прийнято на роботу до ПНТУ ім. Ю. Кондратюка на посаду двірника гуртожитку № 2 студентського містечка.

Наказом ПНТУ ім. Ю. Кондратюка від 15 березня 2013 року ОСОБА_1 було надано соціальну відпустку для догляду за дитиною до досягнення трирічного віку з 18 березня 2013 року по 17 січня 2016 року.

У січні 2016 року ОСОБА_1 подала ректору ПНТУ ім. Ю. Кондратюка заяву від 11 січня 2016 року про звільнення з посади двірника за власним бажанням з 17 січня 2016 року (а. с. 82).

Наказом ПНТУ ім. Ю. Кондратюка від 13 січня 2016 року ОСОБА_1 на підставі статті 38 КЗпП України було звільнено з посади двірника гуртожитку № 2 студентського містечка за власним бажанням з 17 січня 2016 року.

З наказом про звільнення ОСОБА_1 ознайомилася 18 травня 2016 року та вказала, що з наказом не погоджується, оскільки заяву про звільнення вона не писала та не подавала.

Відповідно до довідки від 14 вересня 2016 року нарахування заробітної плати ОСОБА_1 за період з 01 січня 2015 року до 17 січня 2016 року не здійснювалася, у зв'язку з перебуванням працівника у відпустці для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, з висновком якого погодився й апеляційний суд, обґрунтовано виходив із того, що звільнення позивача було здійснено з дотриманням вимог трудового законодавства.

Так, відповідно до пункту 4 частини першої статті 36 КЗпП України підставами припинення трудового договору є: розірвання трудового договору з ініціативи працівника (статті 38, 39 КЗпП України), з ініціативи власника або уповноваженого ним органу (статті 40, 41 КЗпП України) або на вимогу профспілкового чи іншого уповноваженого на представництво трудовим колективом органу (стаття 45 КЗпП України).

Згідно з частиною першою статті 38 КЗпП України працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні.

Відповідно до статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Статтею 116 КЗпП України передбачено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.

Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок.

Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

У пункті 18 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» судам роз'яснено, що при розгляді справ про поновлення на роботі судам необхідно з'ясувати, з яких підстав проведено звільнення працівника згідно з наказом (розпорядженням) і перевіряти їх відповідність законові.

Встановивши, що 11 січня 2016 року ОСОБА_1 подала на ім'я ректора ПНТУ ім. Ю. Кондратюка заяву про звільнення за власним бажанням з посади двірника гуртожитку № 2 з 17 січня 2016 року, суди дійшли правильного висновку, що роботодавець з дотриманням вимог статті 38 КЗпП України прийняв наказ про звільнення позивача на підставі поданої нею заяви.

У частині третій статті 10 та частині першій статті 60 ЦПК України 2004 року визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з статтею 57 ЦПК України 2004 року доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів

В обґрунтування своїх позовних вимог, ОСОБА_1 вказувала на те, що заяву про звільнення за власним бажанням від 11 січня 2016 року не писала та до ПНТУ ім. Ю. Кондратюка не подавала, однак у порушення вказаних вимог процесуального закону не надала суду належних і допустимих доказів на підтвердження цих обставин, на які вона посилалася як на підставу своїх вимог, тому доводи касаційної скарги у цій частині на правильність висновків судів не впливають.

При цьому колегія суддів зазначає, що відповідно до положень трудового і процесуального законодавства саме роботодавець має довести відповідність звільнення працівника трудовому законодавству. ПНТУ ім. Ю. Кондратюка довів, що підставою звільнення за власним бажанням була заява ОСОБА_1, яка є в матеріалах справи (а. с. 82). Разом з тим, той факт, що цю заяву ОСОБА_1, тобто працівник, не писала, саме вона як позивач має довести, чого вона під час розгляду справи свій процесуальний обов'язок не виконала (статті 10, 60 ЦПК України 2004 року).

Відповідно до частини 1 статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Колегія суддів вважає, що оскаржувані судові рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому їх відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України необхідно залишити без змін, а касаційну скаргу - без задоволення, оскільки доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують.

Керуючись статтями 402, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 09 грудня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Полтавської області від 24 січня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий Судді:Д. Д. Луспеник О. В . Білоконь Б. І. Гулько Є. В. Синельников Ю. В. Черняк