Постанова

Іменем України

06 червня 2018 року

м. Київ

справа № 753/19306/16-ц

провадження № 61-27914св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Коротуна В. М. (суддя-доповідач), Курило В. П.,

Червинської М. Є.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

представники позивача: ОСОБА_5, ОСОБА_6,

відповідач - ОСОБА_7,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Дарницького районного суду м. Києва від 24 лютого 2017 року у складі судді Кириченко Н. О. та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 11 липня 2017 рокуу складі колегії суддів: Музичко С. Г., Кирилюк Г. М., Рейнарт І. М.,

В С Т А Н О В И В:

У жовтні 2016 року ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом до

ОСОБА_7 про стягнення додаткових витрат на неповнолітню дитину.

Позовна заява мотивована тим, що ОСОБА_4 та ОСОБА_7 перебували у зареєстрованому шлюбі з серпня 1993 року по листопад 2005 року. Від шлюбу мають дочку - ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_1. Рішенням Бориспільського міськрайонного суду від 28 квітня 2006 року з відповідача стягувалися аліменти в примусовому порядку в розмірі ? частини від всіх видів заробітку, але не менше 30 % від прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно. Позивачка зазначала, що вона самостійно оплачувала всі витрати, пов'язані з забезпеченням дитини для життя - від їжі та необхідного одягу до відпочинку та оздоровлення. Всього нею було потрачено за період з 2010 року на дочку додаткових витрат 66 727,50 грн, ? частини з яких повинен сплатити відповідач, так як він не приймав участі у додаткових витратах на дитину. Крім того, позивач зазначала про те, що їхня дочка має у власності 1/3 частини квартири, проте позивач сплачувала самостійно комунальні послуги у повному обсязі, хоча 1/6 частини витрат в сумі 1 971,06 грн мав би сплачувати відповідач.

З урахуванням викладеного, ОСОБА_4 просила суд стягнути з відповідача на свою користь додаткові витрати на неповнолітню дитину в розмірі

35 334,81 грн.

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 24 лютого 2017 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 11 липня 2017 року, в задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, мотивовано тим, що позивачем не надано належних доказів на підтвердження понесення додаткових витрат на повнолітню дочку.

У липні 2017 року ОСОБА_4 подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій, та передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що суди не звернули увагу на ту обставину, що донька є студенткою, навчається в Київському національному університеті технологій та дизайну, а тому купівля ноутбука та поїздка до Болгарії на Міжнародний дитячий конкурс «Сонце, радість та краса» є невід'ємною частиною розвитку її творчих здібностей. Крім того, суд першої інстанції не врахував витрати на здоров'я дитини та витрати за утримання 1/3 частини квартири, що належить їхній спільній дочці.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Судами встановлено, що сторони у справі перебували у зареєстрованому шлюбі по 10 листопада 2005 року, що підтверджено копією свідоцтва про розірвання шлюбу.

Від шлюбу сторони мають дочку - ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_1, що підтверджено копією свідоцтва про народження та копією паспорта громадянина України.

Рішенням Бориспільського міськрайонного суду від 28 квітня 2006 року з відповідача стягнуто аліменти в примусовому порядку в розмірі ? частини від всіх видів заробітку, але не менше 30 % від прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно до досягнення дитиною повноліття.

Відповідно до положень статті 180 СК України, батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Згідно зі статтею 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини.

Відповідно до частин першої та другої статті 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня

1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

За змістом статті 185 СК України той з батьків, з кого присуджено стягнення аліментів на дитину, а також той з батьків, до кого вимога про стягнення аліментів не була подана, зобов'язані брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом тощо). Розмір участі одного з батьків у додаткових витратах на дитину в разі спору визначається за рішенням суду, з урахуванням обставин, що мають істотне значення. Додаткові витрати на дитину можуть фінансуватися наперед або покриватися після їх фактичного понесення разово, періодично або постійно.

Згідно з частиною першою статті 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язання довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Частиною першою статті 58 ЦПК України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Встановлено, що ОСОБА_8 з 07 червня 2011 року по 22 червня 2011 року перебувала на конкурсі «Сонце, радість, краса» в м. Несебр Болгарія, за що було сплачено 3 672 грн. У серпні 2011 року позивачем було придбано брекети вартістю 3 500 грн. У березні 2013 року позивач придбала дочці ноутбук за ціною 4 299 грн.

Відповідно до змісту статті 185 СК України, участь у додаткових витратах батьків, які сплачують аліменти або до яких не заявлялися вимоги про сплату аліментів, може бути лише у випадках, що викликані особливими обставинами (розвитком здібності дитини, її хворобою, каліцтвом тощо). У витратах, понесених при звичайному способі життя, хоча вони і будуть додатковими, але не викликаними особливими обставинами, участь другого з батьків не є обов'язковою.

Ухвалюючи рішення у справі, суд першої інстанції, з висновками якого погодився і апеляційний суд, на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами (стаття 212 ЦПК України 2004 року), з урахуванням встановлених обставин і вимог статей 10, 60 ЦПК України 2004 року), дійшов правильного висновку про відмову в позові, виходячи з того, що позивач не довів обставин, на які посилався як на обґрунтування своїх вимог, які б давали підстави про стягнення додаткових витрат на підставі статті 185 СК України.

Докази та обставини, на які посилається заявник в касаційній скарзі, були предметом дослідження судами першої та апеляційної інстанцій та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судами попередніх інстанцій були дотримані норми матеріального та процесуального права.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані рішення - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують.

Керуючись статтями 389, 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Дарницького районного суду м. Києва від 24 лютого 2017 року та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 11 липня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: В. М. Коротун

В. П.Курило

М. Є.Червинська