Справа № 461/1318/17 Головуючий у 1 інстанції: Волоско І.Р.
Провадження № 22-ц/783/4467/17 Доповідач в 2-й інстанції: ОСОБА_1М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 червня 2018 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Львівської області у складі:

головуючої судді - Копняк С.М.

суддів- Бойко С.М., ОСОБА_2,

секретаря - Юзефович Ю.І.,

з участю- представника апелянта ОСОБА_3, представника відповідача ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_5на рішення Галицького районного суду м. Львова від 29 травня 2017 року справі за позовом ОСОБА_5 до Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» в особі територіально відокремленого безбалансового відділення №10013/03 філії - Львівське обласне управління АТ «Ощадбанк» про визнання незаконними відмов в касовому обслуговуванні та стягнення пені за порушення зобовязань, -

в с т а н о в и л а :

Позивач ОСОБА_5 звернувся до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» в особі територіально відокремленого безбалансового відділення №10013/03 філії Львівське обласне управління АТ «Ощадбанк» про визнання незаконними відмов в касовому обслуговуванні та стягнення пені за порушення зобовязань.

В обґрунтування позову покликається на те, що 30.01.2017 року в касі ТВБВ №10013/03 філії Львівське обласне управління АТ «Ощадбанк» ОСОБА_5 незаконно відмовлено у видачі коштів з поточного рахунку №9939 в сумі 9000 доларів США у звязку з його відмовою на вимогу касового працівника надати інформацію щодо місця проживання/реєстрації. Аналогічна відмова мала місце 09.02.2017 року. Вважає відмову у видачі коштів у касі Банку незаконною, оскільки вимога касового працівника надати інформацію щодо місця проживання/реєстрації є необґрунтованою; банк внаслідок відмови видати в касі кошти порушив його право розпоряджатися власністю, яке гарантується ст.41 Конституції України, ст. ст. 319, 386, 1066 ЦК України, за відсутності підстав для обмеження права клієнта розпоряджатися коштами, що передбачені ст.1074 ЦК України. Трактує відмову у видачі коштів в касі односторонньою відмовою від зобовязання, що відповідно до ст.ст.525, 526 ЦК України не допускається, у звязку з чим ОСОБА_6, відповідно до ст.612 ЦК вважається таким, що прострочив виконання зобовязання, тому несе відповідальність відповідно до ч.5 ст.10 ЗУ «Про захист прав споживачів» та ст.625 ЦК України.

Рішенням Галицького районного суду м. Львова від 29 травня 2017 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_5 до Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» в особі територіально відокремленого безбалансового відділення №10013/03 філії - Львівське обласне управління АТ «Ощадбанк» про визнання незаконними відмов в касовому обслуговуванні та стягнення пені за порушення зобовязань - відмовлено.

Рішення Галицького районного суду м. Львова від 29 травня 2017 року оскаржив позивач ОСОБА_5, подавши апеляційну скаргу.

В обгрунтування апеляційної скарги покликається на те, що оскаржуване рішення є незаконним, необґрунтованим, таким, що ухвалене без повного та всебічного зясування всіх обставин справи та із неправильним застосуванням норм матеріального права.

Зазначає, що суд першої інстанції, відмовляючи в задоволенні позовних вимог дійшов до помилкового висновку, що касовий працівник вірно встановив, що відсутність даних щодо місця проживанняклієнта є підставою для відмови у видачі йому коштів. При цьому суд неповно зясував обставини справи. Так, за клопотанням позивача суд ухвалив допитати касира ОСОБА_7 в якості свідка, однак, в подальшому цього не зробив. Окрім того вказує, що відносини банківського рахунку були встановлені з відповідачем 20 жовтня 2015 року на підставі «все тих же» документів, із зазначенням прописки, а саме її відсутність на момент встановлення ділових відносин, яка не змінилася з того часу жодним чином. Незрозумілим залишається, чому суд першої інстанції акцентує увагу на місці прописки, яким нормативним документом передбачена вимога надати Довідку переселенця, оскільки її легітимність була встановлена на момент отримання власних коштів. Просить рішення Галицького районного суду м. Львова від 29 травня 2017 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.

В порядку п. 3 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 № 1402-VIII, апеляційні суди, утворені до набрання чинності цим Законом, продовжують здійснювати свої повноваження до утворення апеляційних судів у відповідних апеляційних округах. Справа розглядається Апеляційним судом Львівської області у межах територіальної юрисдикції якого перебуває районний суд, який ухвалив рішення, що оскаржується, до утворення апеляційних судів в апеляційних округах, відповідно до вимог п. 8 ст. 1 Перехідних положень.

15 грудня 2017 року набрала чинності нова редакція ЦПК України, відповідно до п. 9 ст. 1 Перехідних положень вказаного Кодексу, справи у судах першої та апеляційної інстанції, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.Таким чином, дана справа розглядається за правилами ЦПК України в редакції Закону №2147-У111 від 03.10.2017 року, яка набрала чинності з 15.12.2017 року.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників справи, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, а також позовних вимог та підстав позову, що були предметом розгляду в суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення. До такого висновку колегія суддів дійшла, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обовязків має право на справедливий судовий розгляд.

Згідно з ч. 1 ст. 4, ч. 1 ст. 5 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленим цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

В силу положень ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно п.п. 1-5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Частиною 2 ст. 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Пленум Верховного Суд України у п. 11 Постанови «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року № 11 розяснив, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів.

Суд першої інстанції зазначених вимог дотримався.

Згідно Конвенції про захист прав людини та основних свобод 1950 року, кожна фізична та юридична особа має право володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.

Колегією суддів справа переглядається в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

З матеріалів справи вбачається наступне.

26.04.2016 року між ОСОБА_5 та АТ «Ощадбанк» укладено договір №120376913 на вклад «Весна красна» (далі Договір депозиту), за умовами якого банк прийняв від вкладника на вкладний (депозитний) рахунок №6913 кошти в сумі 20000 доларів США строком на 9 місяців. Днем повернення депозиту визначено 26.01.2017 року (п.1.1. договору).

27 січня 2017 року на виконання п.3.3.1. Договору депозиту ОСОБА_6 повернув ОСОБА_5 депозит шляхом перерахування на його поточний рахунок №9939 кошти в сумі 20001 доларів США, що підтверджується меморіальним ордером від 27.01.2017р. №192730601.

11.04.2017 року в судовому засіданні позивач долучив до матеріалів справи виписку по картковому рахунку №9939 в ТВБВ №10013/03, яким підтвердив зарахування банком 27.01.2017 року з депозитного на поточний рахунок 20001 доларів США та подальше розпорядження залишком коштів по рахунку в період з 27.01.2017 року до 28.03.2017 року.

В цей же день, 27.01.2017 року, ОСОБА_5 одержав в касі ТВБВ №10013/03 філії Львівське обласне управління АТ «Ощадбанк» готівкою 5000 доларів США з поточного рахунку №9939, що підтверджується чеком від 27.01.2017 року №85 про видачу готівки.

30.01.2017 року ОСОБА_5 при здійсненні фінансової операції, що підлягає обовязковому фінансовому моніторингу, відмовився на вимогу касового працівника документально підтвердити адресу місця проживання/перебування, внаслідок чого йому було відмовлено одержати у касі ТВБВ№10013/03 кошти у сумі 9000 доларів США.

З викладеного вбачається, що між ОСОБА_5 та АТ «Ощадбанк» у спірний період виникло два види зобовязальних правовідносин:

1) відносини банківського рахунка відповідно до заяви ОСОБА_5 від 20.10.2015 року про приєднання до Договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб та відкриття поточного рахунку з використанням електронного платіжного засобу (платіжної картки);

2) відносини банківського вкладу (депозиту) відповідно до Договору від 26.04.2016 року №120376913 на вклад «Весна красна» на імя фізичної особи.

При укладенні Договору депозиту та ДКБО ОСОБА_5 зазначив Банку: адресу реєстрації - АДРЕСА_1, адресу проживання - АДРЕСА_2, та зобовязався письмово повідомляти ОСОБА_6 про зміну адреси.

Відповідно до п.8.2.6. Загальної частини ДКБО, клієнт гарантує Банку, що всі документи, які подаються Клієнтом у зв'язку з укладенням/виконанням Договору або на вимогу Банку, є дійсними та достовірними.

На підтвердження адреси ОСОБА_5 у Банку були наявні опитувальні листи від 20 та 26 жовтня 2015 року та копія Довідки від 18.05.2015 року №, видана Залізничним відділом соціального захисту Управління соціального захисту Департаменту гуманітарної політики Львівської міської ради про взяття на облік особи, яка переміщується з тимчасово окупованої території України або району проведення антитерористичної операції, в якій зазначено що ОСОБА_5 постійно проживав в ІНФОРМАЦІЯ_1, і перемістився в АДРЕСА_2.

Термін дії довідки відповідно до ч.8 ст.4 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» становив шість місяців з моменту її видачі.

Крім цього, згідно даних паспорта ОСОБА_5, останній 03.07.2015 року (в період дії Довідки від 18.05.2015 року №) зареєстрував місце проживання за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_2, та 07 липня 2015 року зареєстрував зняття з місця проживання за цією адресою, тобто у м. Львів ОСОБА_5 прибув не з м. Луганськ, як зазначено у Довідці від 18.05.2015 року №, а з м. Мерефа.

Відповідно до ч. 1 ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Статтею 629 ЦК України визначено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Згідно із ч. 1 ст. 1058 ЦК України за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов'язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором.

З огляду на визначення договору банківського вкладу, закріплене в ЦК України та інших нормативно-правових актах, банківський вклад (депозит) - це кошти в готівковій або безготівковій формі, у валюті України або в іноземній валюті, які розміщені клієнтами на їх іменних рахунках у банку на договірних засадах на визначений строк зберігання або без зазначення такого строку, які підлягають виплаті вкладнику відповідно до законів України та умов договору (ст. 2 Закону України від 7 грудня 2000 року № 2121-III «Про банки і банківську діяльність»).

Договір банківського вкладу є реальним, оплатним договором і вважається укладеним з моменту прийняття банком від вкладника або третьої особи на користь вкладника грошової суми (вкладу).

Згідно із ч. 1 ст. 1060 ЦК України договір банківського вкладу укладається на умовах видачі вкладу на першу вимогу (вклад на вимогу) або на умовах повернення вкладу зі спливом встановленого договором строку (строковий вклад).

Відповідно до ч. 1 ст. 1066 ЦК України за договором банківського рахунка банк зобов'язується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові (володільцеві рахунка), грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка та проведення інших операцій за рахунком.

Згідно ч. 1 ст. 1068 ЦК України банк зобов'язаний вчиняти для клієнта операції, які передбачені для рахунків даного виду законом, банківськими правилами та звичаями ділового обороту, якщо інше не встановлено договором банківського рахунка.

Відповідно до ст. 1073 ЦК України у разі несвоєчасного зарахування на рахунок грошових коштів, що надійшли клієнтові, їх безпідставного списання банком з рахунка клієнта або порушення банком розпорядження клієнта про перерахування грошових коштів з його рахунка банк повинен негайно після виявлення порушення зарахувати відповідну суму на рахунок клієнта або належного отримувача, сплатити проценти та відшкодувати завдані збитки, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до ст. 1074 ЦК України обмеження прав клієнта щодо розпоряджання грошовими коштами, що знаходяться на його рахунку, не допускається, крім випадків обмеження права розпоряджання рахунком за рішенням суду або в інших випадках, встановлених законом, а також у разі зупинення фінансових операцій, які можуть бути пов'язані з легалізацією (відмиванням) доходів, одержаних злочинним шляхом, або фінансуванням тероризму чи фінансуванням розповсюдження зброї масового знищення, передбачених законом.

Постановою НБУ №410 «Про врегулювання ситуації на грошово-кредитному та валютному ринках України» від 13.12.2016 року встановлено обмеження на добу на зняття готівки з банківських карток і рахунків протягом операційного (робочого) дня в сумі до 250 000 гривень в еквіваленті (за курсом НБУ на день зняття готівкових коштів).

Законом України «Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення» на ОСОБА_6 покладено наступні обовязки: здійснювати ідентифікацію, верифікацію клієнта (представника клієнта), вивчення клієнта та уточнення інформації про клієнта у випадках, встановлених законом /п.2 ч.2 ст.6/; забезпечувати виявлення фінансових операцій, що підлягають фінансовому моніторингу, до початку, в процесі, в день виникнення підозри, після їх проведення або під час спроби їх проведення чи після відмови клієнта від їх проведення, зокрема з використанням засобів автоматизації /п.3 ч.2 ст.6/; підтверджувати під час проведення верифікації відповідність ідентифікаційних даних особи клієнта (представника клієнта) відомостям, зазначеним в отриманих від нього офіційних документах, а також відповідність оформлення офіційних документів вимогам законодавства та перевіряти їх чинність (дійсність) /п.25 ч.2 ст.6/; в процесі обслуговування клієнта на підставі поданих клієнтом офіційних документів уточнювати інформацію про клієнта. Зазначені документи мають бути чинними (дійсними) на момент їх подання та включати всі необхідні ідентифікаційні дані /ч.ч.1, 2 ст.9/; ідентифікувати та верифікувати клієнта у разі проведення фінансової операції, що підлягає фінансовому моніторингу /ч.3 ст.9/; провести поглиблену перевірку клієнта у разі виникнення сумнівів у достовірності чи повноті наданої інформації про клієнта /ч.4 ст.9/; витребувати, а клієнт, представник клієнта зобовязані подати інформацію (офіційні документи), необхідну (необхідні) для ідентифікації, верифікації, вивчення клієнта, уточнення інформації про клієнта, а також для виконання таким субєктом первинного фінансового моніторингу інших вимог законодавства у сфері запобігання та протидії легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення /ч.7 ст.9/; відмовитися від проведення фінансової операції у разі, якщо фінансова операція містить ознаки такої, що згідно з цим Законом підлягає фінансовому моніторингу /ч.1 ст.10/; відмовитися від встановлення (підтримання) ділових відносин (у тому числі шляхом розірвання ділових відносин) або проведення фінансової операції у разі ненадання клієнтом необхідних для вивчення клієнтів документів чи відомостей або встановлення клієнту неприйнятно високого ризику за результатами оцінки чи переоцінки ризику /ч.1 ст.10/; відмовитися від проведення фінансових операцій (обслуговування) у разі, коли клієнт на запит субєкта первинного фінансового моніторингу щодо уточнення інформації про клієнта не подав відповідну інформацію (офіційні документи та/або належним чином засвідчені їх копії) /ч.2 ст.10/.

Аналогічні положення передбачені п.п.5.1., 5.2., 8.4.5., 9.13, п.п.4 п.14.4. Загальної частини, п.п.8.4.9 - 8.4.11. Особливої частини Договору комплексного банківського обслуговування, затвердженого постановою правління АТ «Ощадбанк» від 05.08.2015 року № 694, п.4.1., 4.6. Порядку здійснення операцій з видачі готівки із застосуванням карток міжнародних платіжних систем установами ВАТ «Ощадбанк», затвердженого постановою правління ВАТ «Ощадбанк» від 14.12.2009 року №490, п.п. 1.7., 2.1., 2.3., 2.9. Інструкції про порядок відкриття, використання і закриття рахунків у національній та іноземних валютах, затвердженої постановою Правління НБУ від 12.11.2003 року №492, Розділом 5 Положення про здійснення банками фінансового моніторингу, затвердженого Постановою Правління НБУ від 26.06.2015 року №417.

Зокрема, відповідно до п. 9.13. Загальної частини ДКБО, ч. 10 ст. 17 Закону України «Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення», п.п. 5.1., 5.6. Правил №694 ОСОБА_6 має право відмовляти Клієнту у підтриманні ділових відносин (у тому числі шляхом розірвання ділових відносин) або проведення фінансової операції чи відмовити Клієнту в обслуговуванні (у тому числі шляхом розірвання ділових відносин), що здійснюються на підставі Договору (наданні Послуг), або зупиняти такі фінансові операції (надання Послуг), якщо така відмова/зупинення обґрунтоване здійсненням Банком заходів, реалізації повноважень, виконанням обовязків, встановлених Законодавством з питань протидії легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, або фінансуванню тероризму чи фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення та валютним Законодавством. В такому випадку ОСОБА_6 не є таким, що порушив Договір, не несе відповідальності за відмову/зупинення фінансових операцій (надання Послуг) та за збитки, спричинені такою відмовою/зупиненням.

За невиконання покладених обовязків своєчасно виявити фінансову операцію, що підлягає фінансовому моніторингу, ідентифікувати, верифікувати, вивчити особу клієнта відповідно до ст. 24 Закону України «Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення» передбачено відповідальність субєкта первинного фінансового моніторингу у виді застосування до банків штрафних санкцій, анулювання ліцензії або іншого спеціального дозволу на право провадження певних видів діяльності, а також інших заходів впливу, визначених Законом України «Про банки і банківську діяльність» та нормативно-правовими актами Національного банку України.

Відповідно до ст. 1, ч. 2 ст. 4 ЗУ «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб», підставами для взяття на облік внутрішньо переміщеної особи є наявність реєстрації місця проживання на території, де виникли обставини, внаслідок яких особа була змушена або самостійно покинула своє місце проживання у результаті або з метою уникнення негативних наслідків збройного конфлікту, тимчасової окупації, повсюдних проявів насильства, масових порушень прав людини та надзвичайних ситуацій природного чи техногенного характеру.

Порядком створення, ведення та доступу до відомостей Єдиної інформаційної бази даних про внутрішньо переміщених осіб, затвердженим постановою КМУ від 22.09.2016 року № 646, передбачено (п.п. 3, 4), що у довідці відображається інформація про останнє зареєстроване та фактичне місце проживання/перебування внутрішньо-переміщеної особи на території, де виникли обставини, зазначені у ст.1 ЗУ «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб».

Згідно опитувальних листів від 20 та 26 жовтня 2015 року, ОСОБА_5 на момент оформлення договірних відносин з банком перебував на посаді судді Антрацитівського міськрайонного суду Луганської області, а у спірний період на посаді судді Залізничного районного суду м. Львова, тобто відповідно до п. 25 ст. 1 Закону України «Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення» не належить до публічних діячів.

Суд першої інстанції вірно зазначив, що обмеження в праві ОСОБА_5 розпоряджатися грошовими коштами шляхом одержання у касі ТВБВ№10013/03 готівкових коштів з карткового рахунку №9939 встановлено законодавством України та умовами укладених між сторонами договорів, що регулюють відносини клієнта та банку як субєкта первинного фінансового моніторингу, та покладають на ОСОБА_6 обовязок витребувати, а на клієнта надати додаткову документально підтверджену інформацію про себе в процесі вивчення банком його особи та актуалізації даних про клієнта.

Враховуючи, що 30.01.2017 року, в день звернення в касу ТВБВ №10013/03, ОСОБА_5 не надав належного підтвердження місця проживання/реєстрації, а довідка від 18.05.2015 року за №, видана Залізничним відділом соціального захисту Управління соціального захисту Департаменту гуманітарної політики Львівської міської ради «про взяття на облік особи, яка переміщується з тимчасово окупованої території України або району проведення антитерористичної операції», в якій зазначено, що ОСОБА_5 постійно проживав в ІНФОРМАЦІЯ_1, і перемістився в АДРЕСА_3, станом на 30.01.2017 року втратила чинність і не могла прийматись до уваги як належний документ для підтвердження адреси проживання/реєстрації позивача, як внутрішньо-переміщеної особи, з урахуванням його реєстрації 03.07.2015 року у м. Мерефа Харківської області (останнє місце реєстрації позивача перед прибуттям у м. Львів), а особливі обставини в м. Мерефа Харківської області не виникали, то вимога касового працівника щодо уточнення інформації та вивчення клієнта є правомірною.

Таким чином, касовий працівник ТВБВ №10013/03 діяв відповідно до покладених на ОСОБА_6 обовязків як субєкта первинного фінансового моніторингу, а саме виконав обовязок виявити фінансову операцію, що підлягає фінансовому моніторингу та встановив на момент касового обслуговування невідповідність оформлення офіційних документів вимогам законодавства.

Отже, суд першої інстанції прийшов до вірного висновку, що 30.01.2017 року касовий працівник ТВБВ №10013/03 при вчиненні операції, що підлягала обовязковому фінансовому моніторингу, вірно встановив відсутність належно підтверджених даних щодо адреси місця проживання/реєстрації клієнта, та запропонував ОСОБА_5 подати додаткові документи, а коли останній відмовився виконати вимогу касового працівника відмовив у касовому обслуговуванні клієнта у відповідності до покладених на ОСОБА_6 обовязків як субєкта первинного фінансового моніторингу.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду України від 25.12.2013 року у справі №6-140цс13, зобовязання банку з повернення вкладу за договором банківського вкладу (депозиту) вважається виконаним з моменту повернення вкладу вкладнику готівкою або надання іншої реальної можливості отримати вклад та розпорядитися ним на свій розсуд (наприклад, перерахування на поточний банківський рахунок вкладника в цьому ж банку, з якого вкладник може зняти кошти чи проводити ними розрахунки з допомогою платіжної банківської картки).

На підставі меморіального ордеру від 27.01.2017 року №192730601, чеку від від 27.01.2017 року № 85 про видачу готівки та долученої позивачем до матеріалів справи виписки по картковому рахунку №9939 в ТВБВ №10013/03, якою також підтверджується зарахування банком 27.01.2017 року з депозитного на поточний рахунок 20001 доларів США та подальшим розпорядженням залишку коштів по рахунку в період з 27.01.2017 року до 28.03.2017 року, суд першої інстанції прийшов до правильного висновку, що зобовязання банку з повернення вкладу за Депозитним договором вважається виконаним з моменту його повернення, а саме 27.01.2017 року та вірно зазначив, що крім одержання готівкових коштів в касі банку, ОСОБА_5 мав і реальну можливість розпорядитися залишком коштів з поточного рахунку №9939 в інший спосіб, перелік яких передбачений п.п.1.3.-1.5., 1.7. Правил користування карткою та Тарифами банку.

А відтак, викладеного колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що зобовязання АТ «Ощадбанк» перед ОСОБА_5 за Депозитним договором припинилися у спосіб, що передбачений ст. 599 ЦК України, а саме шляхом виконання банком зобовязання, проведеного належним чином.

Неустойка відповідно до приписів п.3 ст.611 ЦК України є правовим наслідком порушення зобовязання, який покладається на сторону, яка допустила прострочення виконання, за наявності її вини у формі умислу або необережності (ч.1 ст.614 ЦК України).

ОСОБА_6 27.01.2017 року повернув ОСОБА_5 депозит шляхом перерахування на його поточний рахунок №9939 коштів в сумі 20001 доларів США і 27.01.2017 року ОСОБА_5 отримав з поточного рахунку №9939 в касі ТВБВ №10013/03 готівкою 5000 доларів США та крім того мав реальну можливість розпорядитися залишком коштів з поточного рахунку №9939 в інший спосіб на свій розсуд, у звязку з чим зобовязання банку з повернення вкладу за Депозитним договором є виконаним з 27.01.2017 року, то позовні вимоги, щодо стягнення неустойки, а саме 3 % річних відповідно до ч.2 ст.625 ЦК України та 3% в день відповідно до ч.5 ст.10 ЗУ «Про захист прав споживачів» є безпідставною.

Колегія суддів погоджується з висновком суд першої інстанції, що правомірні дії сторони, а у спірному випадку правомірні дії банку у відносинах з клієнтом ОСОБА_5, виключають відповідальність у виді неустойки

Суд першої інстанції вірно зазначив, що покликання позивача про те, що 09.02.2017 року в касі ТВБВ №10013/03 йому відмовлено у видачі будь-якої суми з карткового рахунку №9939 є некоректним, оскільки відповідно до п.п.1.3., 1.4. Інструкції про ведення касових операцій банками в Україні, затвердженої Постановою Правління НБУ від 01.06.2011 року №174, суму касової операції у касових документах визначає клієнт, а не банк, та правильність заповнення банком (філією, відділенням) реквізитів касового документа із застосуванням технічних засобів або САБ засвідчує своїм підписом. Тому ОСОБА_6 не міг видати клієнту будь-яку суму готівки на власний розсуд.

На підстави наведеного, суд першої інстанції прийшов до правильного висновку, що в задоволенні позову ОСОБА_5 до АТ «Ощадбанк» слід відмовити, оскільки у ОСОБА_5 відсутні підстави, стверджувати про незаконність відмови касового працівника ТВБВ №10013/03 у здійсненні фінансової операції по видачі з карткового рахунку №9939 готівкою суми коштів, та вимагати стягнення неустойки внаслідок такої відмови.

З такими висновками суду першої інстанції погоджується і колегія суддів, оскільки суд ухвалив правильне по суті і справедливе рішення, дійшовши його на підставі повно зясованих обставин, підтверджених дослідженими в судовому засіданні доказами.

Належних та допустимих доказів для спростування рішення суду першої інстанції, передбачених статтями 76, 77, 78 ЦПК України, які б мали доказове значення та заслуговували на увагу, чи порушень норм процесуального права, які можуть бути підставою для скасування рішення, відповідно до ст. 376 ЦПК України, апелянтом не представлено.

За приписами п. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин, суд першої інстанції дотримавшись норм матеріального та процесуального права, повно і всебічно з'ясувавши всі дійсні обставини спору сторін, вирішив дану справу згідно із законом і підстав для скасування ухваленого у справі рішення Галицького районного суду м. Львова від 29 травня 2017 року та задоволення поданої апеляційної скарги, виходячи з меж її доводів, апеляційний суд не вбачає.

Керуючись ст. ст. 209 ч.3, 303, 304, 307 ч.1 п.1, 308, 313, 314 ч.1 п.1, 315, 317, 319ЦПК України, колегія суддів,-

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 відхилити.

Рішення Галицького районного суду м. Львова від 29 травня 2017 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили ухвалою апеляційного суду.

Повний текст постанови складено 15 червня 2018 року.

Головуюча Копняк С.М.

Судді: Бойко С.М.

ОСОБА_2