ПОСТАНОВА

Іменем України

13 червня 2018 року м. Кропивницький

справа № 404/1032/16-ц

провадження № 22-ц/781/816/18

Апеляційний суд Кіровоградської області в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах: головуючої судді Авраменко Т.М.

суддів Голованя А.М., Суровицької Л.В.

за участю секретаря Бодопрост М.М.

учасники справи:

позивач ОСОБА_1

представник позивача адвокат ОСОБА_2

відповідач ОСОБА_3

представник відповідача адвокат ОСОБА_4

третя особа приватний нотаріус Кіровоградського міського нотаріального округу ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням учасників справи цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Кіровського районного суду м. Кіровограда від 20 лютого 2018 року у складі судді Бершадської О.В. у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3, третя особа: приватний нотаріус Кіровоградського міського нотаріального округу ОСОБА_5 про визнання недійсним договору дарування,

В С Т А Н О В И В:

У лютому 2016 року ОСОБА_1 звернулась в суд з позовом до ОСОБА_3, третя особа: приватний нотаріус Кіровоградського міського нотаріального округу ОСОБА_5 про визнання недійсним договору дарування.

Зазначала, що після смерті її батька, ОСОБА_6, 15 вересня 2015 року їй стало відомо, що належна йому на праві власності квартира АДРЕСА_1, корп.4 в м. Кіровограді відчужена на підставі нотаріально посвідченого приватним нотаріусом ОСОБА_5 договору дарування невідомій особі, відповідачу ОСОБА_3

На час укладення 27 березня 2013 року договору дарування її батьку виповнилось 75 років, протягом багатьох років він хворів і потребував сторонньої допомоги, яка надавалась нею. Відповідно до довідки КП «ЖЕО № 3» № 717 від 25 листопада 2015 року на момент смерті батько проживав та був зареєстрований в квартирі один. Вона та її родина доглядали за батьком, допомагали по господарству, купували ліки, спілкувались з ним.

Вважає, що договір є незаконним та таким, що відбувся без вільного волевиявлення її батька, оскільки він на протязі тривалого часу хворів та мав велику кількість захворювань, зокрема, рак сечового міхура, атеросклеротичний кардіосклероз, гіпертонічну хворобу, перелом ребер, початкову катаракту, черепно-мозкову травму, струс головного мозку, тому не розумів значення своїх дій в момент укладення договору.

Просила визнати недійсним договір дарування, укладений її батьком 27 березня 2013 року.

Ухвалою Кіровського районного суду м. Кіровограда від 23 березня 2017 року у справі призначено судово-психіатричну (посмертну) експертизу (т. 1 а.с.161,162).

Рішенням Кіровського районного суду м. Кіровограда від 20 лютого 2018 року в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання недійсним договору дарування відмовлено. Суд дійшов висновку про відсутність даних про можливу тимчасову недієздатність ОСОБА_6 в період укладення договору та доказів того, що волевиявлення дарувальника не відповідало його внутрішній волі.

В апеляційній скарзі позивач просить скасувати рішення суду першої інстанції, ухвалити нове рішення про задоволення позову. Зазначає, що суд не врахував, що відповідно до пояснень сторін та свідків у справі, у звязку з віком дарувальника, його станом здоровя на час укладення договору дарування, він, навіть при відсутності будь-яких психічних розладів, міг не усвідомлювати значення своїх дій та не мав можливості керувати ними. Це підтверджується тим, що спірне житло було у нього єдиним, фактичної передачі квартири не відбулося, він продовжував проживати в квартирі і після укладення договору дарування. Своїм близьким людям, тобто їй чи онучці, він з 2013 року жодного разу не говорив про укладення договору дарування зі сторонньою людиною. Про цей договір вона дізналась тільки після його смерті в вересні 2015 року.

Апеляційне провадження відкрито 18 квітня 2018 року (т.1 а.с.241), справа призначена до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням учасників справи на 16 травня 2018 року (т.1 а.с.253). У звязку з відпусткою судді розгляд справи відкладено на 30 травня 2018 року. За клопотанням позивача розгляд справи відкладено на 13 червня 2018 року.

У відзиві на апеляційну скаргу представник відповідача просив залишити апеляційну скаргу без задоволення, рішення суду без змін. Висновком посмертної судово-психіатричної експертизи, яка призначена за клопотанням позивача, встановлено, що ОСОБА_6 на момент укладення договору 27 березня 2013 року міг розуміти значення своїх дій та керувати ними. На момент посвідчення договору дарування ОСОБА_6 працював у дошкільному навчальному закладі на посаді сторожа, що підтверджується записом у трудовій книжці. При цьому він проходив профілактичні медичні обстеження, зокрема в медичній довідці про проходження обовязкових попереднього та періодичного психіатричних оглядів, виданій 22 березня 2013 року зазначається, що психіатричних протипоказань для роботи в дошкільному навчальному закладі немає. Свідки, допитані судом за клопотанням позивача ніякої інформації, яка могла б підтвердити стан ОСОБА_6 на час укладення договору не дали, їх пояснення носили загальний характер. Натомість свідки, допитані судом за клопотанням відповідача стверджували, що ОСОБА_6 знали тривалий час, що він вів активний спосіб життя,був зав будинком на громадських засадах, бо йому довіряли мешканці будинку, перебуваючи на пенсії працював, орієнтувався в життєвих і побутових ситуаціях, будував плани на майбутнє, здійснював ремонт у квартирі, ніяких ознак того, що він не розуміє значення своїх дій та не може керувати ними, не виявляв (т. 1 а.с.248-250).

В засіданні апеляційного суду відповідач та її представник просили відхилити апеляційну скаргу з підстав, викладених у відзиві на неї.

Позивач та її представник, повідомлені про дату,час та місце розгляду справи під розписку ( т.2 а.с. 16,22,27,29,32-35) в засідання апеляційного суду не прибули повторно, позивач подала письмову заяву про розгляд справи за її відсутності (т.2 а.с.39).

Третя особа приватний нотаріус ОСОБА_5 повідомлена про дату,час та місце розгляду справи під розписку ( т.2 а.с.17,21,30) в засідання апеляційного суду не прибула повторно, причини неявки суду не повідомила,клопотання про відкладення розгляду справи не подавала.

Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи (ч.2 ст.372 ЦПК України).

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення відповідача та її представника, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суду дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, оскільки суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За правилами ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

З урахуванням вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції відповідає зазначеним нормам процесуального права.

Як встановлено судом і підтверджується матеріалами справи, 27 березня 2013 року нотаріально посвідчено за реєстром №393 договір дарування, за умовами якого ОСОБА_6 подарував ОСОБА_3 належну йому на праві власності квартиру №30, яка знаходиться за адресою: м.Кіровоград, вул. Волкова, 28, корп.4. Дарунок оцінено в сумі 204801 грн. (т.1 а.с.116-117).

15 вересня 2015 року ОСОБА_6 помер (т. 1 а.с.9). Позивач є донькою спадкодавця.

Згідно зі ст. 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. За приписами ч. 2 ст. 16 Цивільного кодексу України одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є визнання правочину недійсним.

Відповідно до ст.717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобовязується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.

Згідно із ч. 1 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Як вольова дія, правочин являє собою поєднання волі та волевиявлення. Воля сторін полягає в їхній згоді взяти на себе певні обов'язки, вона повинна бути взаємною, двосторонньою і спрямованою на досягнення певної мети.

Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі (ч.3 ст.203 ЦК України). Згідно з ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, в тому числі встановлених ч.3 ст.203 ЦК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила в момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.

Правила цієї статті поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, що не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо).

Для визнання правочину недійсним на підставі частини першої статті 225 ЦК України суду слід встановити неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними, враховуючи сукупність зібраних доказів у справі, тому вимоги про визнання угоди недійсною з цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів, що підтверджують чи спростовують доводи про те, що в момент укладення угоди особа не розуміла значення своїх дій та не могла керувати ними.

Висновок про тимчасову недієздатність учасника такого правочину робиться перш за все, на основі доказів, які свідчать про внутрішній, психічний стан особи в момент вчинення правочину. Хоча висновок експертизи в такій справі є лише одним із доказів у справі і йому слід давати належну оцінку в сукупності з іншими доказами, будь-які зовнішні обставини (показання свідків про поведінку особи тощо) мають лише побічне значення для встановлення того, чи була здатною особа в конкретний момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.

Зазначені правові позиції викладені Верховним Судом України в постанові від 29 лютого 2012 року у справі №6-9 цс 12, в постанові від 28 вересня 2016 року у справі №6-1531 цс 16, в постанові від 13 березня 2017 року у справі №6-2833 цс 16.

Суд першої інстанції, оцінивши надані учасниками справи на підтвердження своїх доводів та заперечень докази в їх сукупності за правилами ст.89 ЦПК України, дійшов правильного та обґрунтованого висновку про відсутність належних та допустимих доказів того, що на час укладення та нотаріального посвідчення договору дарування ОСОБА_6 не розумів значення своїх дій та не міг керувати ними.

Зокрема, висновком комісійної (посмертної) судово-психіатричної експертизи №319 від 07 липня 2017 року з урахуванням записів в медичних картках, проходження ним обовязкових попереднього та періодичного психіатричних оглядів для підтвердження права працювати за основним місцем роботи, пояснень свідків, допитаних судом першої інстанції за клопотанням позивача і відповідача, встановлено, що ОСОБА_6 на момент укладення договору дарування 27 березня 2013 року міг розуміти значення своїх дій та керувати ними, а наявність перенесених соматичних (фізичних) хвороб у нього не впливала на його здатність усвідомлювати значення своїх дій та можливість керувати ними (т.1 а.с.173-174).

22 березня 2013 року (за 5 днів до укладення договору) ОСОБА_6 пройшов обовязковий попередній та періодичний психіатричний огляд, яким встановлено відсутність психіатричних показань для виконання роботи в дошкільному навчальному закладі, в якому він працював на час укладення договору, що підтверджується медичною довідкою, особовою медичною книжкою та трудовою книжкою (т.1 а.с.60,62-63,64).

Доводи апеляційної скарги, що ОСОБА_6 не розумів значення своїх дій, оскільки отримав закриту черепно-мозкову травму, струс головного мозку та проходив лікування в нейрохірургічному відділенні обласної лікарні, суд вважає безпідставними, оскільки травму ОСОБА_6 отримав 19 квітня 2013 року, лікувався по 22 квітня 2013 року стаціонарно, по 30 квітня 2013 року амбулаторно, виписаний до праці з 01 травня 2013 року, тобто ці події відбулися вже після укладення оспорюваного договору, тому не могли впливати на його стан (т.1 а.с.13,14).

Пояснення свідків, які були допитані судом першої інстанції, не підтверджують, що в момент укладення угоди ОСОБА_6 не розумів значення своїх дій та не міг керувати ними.

Суд надав належну оцінку доказам, правильно здійснив тлумачення закону з урахуванням установлених обставин справи. Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку, що оскаржене рішення постановлено без додержання норм матеріального і процесуального права та зводяться до переоцінки доказів у справі, однак підстави для переоцінки доказів апеляційним судом відповідно до ст.367 ЦПК України відсутні.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

В межах вимог та доводів апеляційної скарги передбачених законом підстав для скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення про задоволення позову не встановлено.

Керуючись п.1 ч.1 ст.374, ст.ст.375,381,382,384 ЦПК України, суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішенняКіровського районного суду м. Кіровограда від 20 лютого 2018 року без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови в касаційному порядку у випадку, передбаченому ст.389 ЦПК України .

Повний текст постанови складено 18 червня 2018 року.

Головуюча суддя Т.М.Авраменко

Судді: А.М.Головань

ОСОБА_7