Постанова

Іменем України

13 червня 2018 року

м. Київ

справа № 520/14535/15-ц

провадження № 61-8420св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого Стрільчука В. А. (суддя-доповідач),

суддів: Карпенко С. О., Кузнєцова В. О., Ступак О. В., Усика Г. І.,

учасники справи :

позивач - ОСОБА_1,

відповідач - ОСОБА_2,

третя особа - приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Петрушенко Тетяна Анатоліївна,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на заочне рішення Київського районного суду міста Одеси від 11 грудня 2015 року у складі судді Калініченко Л. В. та рішення Апеляційного суду Одеської області від 07 липня 2016 року у складі колегії суддів: Кононенко Н. А., Комлевої О. С., Сегеди С. М.,

ВСТАНОВИВ:

26 жовтня 2015 року ОСОБА_1звернувся до суду з позовом, який надалі уточнив, до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики від 19 жовтня 2012 року в розмірі 130тис. доларів США, інфляційних втрат у розмірі 98 800 доларів США, та трьох відсотків річних за прострочення виконання зобов'язання у розмірі 8141,92 доларів США у гривневому еквіваленті за курсом Національного банку України (далі - НБУ) на день ухвалення рішення.

На обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 посилався на те, що 19 жовтня 2012 року між ним як позикодавцем та відповідачем ОСОБА_2 як позичальником було укладено договір позики, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Петрушенко Т. А., за умовами якого він передав позичальнику 1 040 000 грн, що у грошовому еквіваленті зобов'язання за домовленістю сторін складало суму, рівну 130 тис. доларів США, а позичальник зобов'язався повернути йому таку ж суму грошових коштів до 19 жовтня 2013 року в іноземній валюті. Відповідач не виконав своїх зобов'язань за договором, борг не повернув. Враховуючи наведене, просив задовольнити позовні вимоги.

Заочним рішення Київського районного суду міста Одеси від 11 грудня 2015 року позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошові кошти за договором позики від 19 жовтня 2012 року в сумі 130 тис. доларів США, що за курсом НБУ станом на 11 грудня 2015 року еквівалентно 3 037 881,47 грн, та три відсотки річних за користування грошовими коштами за період з 20 жовтня 2013 року по 20 листопада 2015 року в розмірі 8 141,92 доларів США, що за курсом НБУ станом на 11 грудня 2015 року еквівалентно 190 262,98 грн, що у загальному розмірі становить 3 228 144, 45 грн. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати зі сплати судового збору в розмірі 3 654 грн. У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення індексу інфляції у розмірі 98 800 доларів США у гривневому еквіваленті за курсом НБУ станом на день ухвалення рішення у справі відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що між сторонами було укладено договір позики, умови якого відповідачем не виконані, тому стягненню підлягає сума боргу, яку на момент укладення договору сторони визначили еквівалентною 130 тис. доларів США, та три відсотки річних від простроченої суми боргу. Відмовляючи в задоволенні позовних вимог про стягнення інфляційних втрат, суд виходив з того, що при укладанні договору позики та передачі грошових коштів сторонами договору було визначено грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті, а при розрахунку заборгованості у гривні за встановленим НБУ курсом до долара США індекс інфляції вже враховано.

Рішенням Апеляційного суду Одеської області від 07 липня 2016 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_5 задоволено частково. Заочне рішення Київського районного суду міста Одеси від 11 грудня 2015 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким позов ОСОБА_1 задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошові кошти за договором позики від 19 жовтня 2012 року у сумі 130 тис. доларів США, що складає на момент розгляду справи в еквіваленті до гривні 3 037 881 грн та три відсотки річних за користування грошовими коштами за період з 20 жовтня 2013 року по 20 листопада 2015 року в розмірі 8 141,92 доларів США, що за курсом НБУ станом на 11 грудня 2015 року еквівалентно 190 262,98 грн, що у загальному розмірі становить 3 228 144,45 грн. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати по сплаті судового збору у розмірі 3 654 грн. У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення індексу інфляції у розмірі 98 800 доларів США у гривневому еквіваленті за курсом НБУ станом на день ухвалення рішення у справі відмовлено.

Рішення апеляційного суду мотивовано тим, що заява ОСОБА_1 від 30 листопада 2015 року про зміну предмета позову відповідачу не направлялася, ухвала про прийняття до провадження уточненої позовної заяви судом не виносилася, що є грубим порушенням визначених законом прав відповідача, оскільки суд позбавив його можливості належним чином захистити свої інтереси, надати докази та (або) заперечення по суті заявлених до нього позовних вимог. Відповідач не був належним чином сповіщений про час та місце слухання справи, судом не встановлене місце його реєстрації, а за вказаною у позові адресою судові повістки йому не направлялися, справа була розглянута за його відсутності.Зазначивши, що з висновками районного суду погодитися не можна, не вказавши при цьому, з якими саме висновками, апеляційний суд фактично продублював рішення суду першої інстанції по суті спору.

У серпні 2016 року ОСОБА_2 подав касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати заочне рішення Київського районного суду міста Одеси від 11 грудня 2015 року та рішення Апеляційного суду Одеської області від 07 липня 2016 року і передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга ОСОБА_2 обґрунтована тим, що змінивши предмет позову (вимогу немайнового характеру на вимогу майнового характеру), позивач змінив суть спірних правовідносин, які виникли на момент звернення з позовом. На час подання заяви про зміну предмета позову судове засідання було призначене на 11 грудня 2015 року, тому суд першої інстанції мав перевірити цю заяву на відповідність її чинному законодавству, винести ухвалу про прийняття до провадження та відкласти розгляд справи, повідомивши про це відповідача. Однак 11 грудня 2015 року місцевим судом було винесено заочне рішення, яким частково задоволено змінені позовні вимоги. Він не отримував судових повісток про виклик його до суду 01 та 11 грудня 2015 року, оскільки з 24 листопада по 23 грудня 2015 року перебував у службовому відрядженні за межами України, про що в матеріалах справи є відповідні докази. Наявна у справі інформація про відмову від отримання ним поштового відправлення не відповідає дійсності. Після повної зміни позовних вимог відбулося лише одне судове засідання, на яке він не з'явився з поважних причин, оскільки не знав про нього і не міг знати. Згідно з усною домовленістю на виконання умов укладеного між сторонами договору позики він зобов'язався щомісячно виплачувати ОСОБА_1 суму, що еквівалентна 3 900 доларів США, і цю домовленість виконував протягом 2012-2015 років. Грошові кошти на повернення боргу отримував від нього особисто позивач, про що є відповідні записи та розписки. Факти передачі коштів на виконання грошового зобов'язання підтверджуються свідками, в присутності яких це відбувалося. Позивач зобов'язаний був надати розрахунок суми заборгованості (3 % річних), виражений виключно в національній грошовій одиниці України - гривні, від суми позики - 1 040 000 грн, однак до суду надано розрахунок, виражений в іноземній валюті, чим порушено чинне законодавство України. Для правильного вирішення справи суд повинен був залучити як співвідповідача його дружину, оскільки вона давала свою згоду на отримання ним позики. Ухвалене рішення може прямо вплинути на її права та обов'язки, його виконання припускає можливість повторного стягнення такої ж суми коштів та звернення стягнення на спільне майно подружжя, хоча борг був повернений майже у повному обсязі. Апеляційний суд не усунув зазначені порушення, не розглянув справу по суті позовних вимог, також допустив грубі порушення норм матеріального і процесуального права, неповно з'ясував обставини, які мають значення для справи, що призвело до неправильного її вирішення. Нове рішення прийнято апеляційним судом на підставі лише документів, які містилися в матеріалах справи і були подані ще до районного суду одночасно з первісним позовом. Інші докази, подані ним під час перегляду заочного рішення та в суд апеляційної інстанції, не були досліджені, його клопотання про виклик свідків, залучення до справи третіх осіб та витребування доказів залишені без уваги та вирішення по суті.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 21 вересня 2016 року відкрито провадження у цій справі та витребувано її матеріали з Київського районного суду міста Одеси, а ухвалою від 14 грудня 2016 року справу призначено до судового розгляду.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» Цивільного процесуального кодексуУкраїни в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» (далі - ЦПК України) касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Статтею 388 ЦПК України визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У лютому 2018 року справу № 520/14535/15-ц Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ передано до Верховного Суду.

Станом на час розгляду справи у Верховному Суді відзивів на касаційну скаргу не надійшло.

Згідно з частиною третьою статті 3 Цивільного процесуального кодексуУкраїни (далі - ЦПК України) провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Касаційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно зі статтею 213 Цивільного процесуального кодексу України від 18 березня 2004 року в редакції, чинній на час ухвалення оскаржуваних судових рішень (далі - ЦПК України 2004 року), рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам оскаржувані судові рішення не відповідають.

Згідно з частиною першою статті 627 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Частиною першою статті 1049 ЦК України передбачено, що за договором позики на позичальникові лежить обов'язок повернути суму позики у строк та в порядку, що встановлені договором.

Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Договір є обов'язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

Судами встановлено, що 19 жовтня 2012 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено договір позики, посвідчений приватний нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Петрушенко Т. А., зареєстрований в реєстрі за № 2262.

За умовами вказаного договору ОСОБА_1 передає у власність позичальника ОСОБА_2 грошові кошти в розмірі 1 040 000 грн, що у грошовому еквіваленті зобов'язання за домовленістю сторін складає суму, рівну 130 тис. доларів США, позичальник зобов'язується повернути позикодавцю таку ж суму грошових коштів у порядку і строки, передбачені договором. Розпорядження позиченими грошовими коштами здійснюється позичальником особисто. Зазначену в договорі позику позичальник зобов'язується повернути позикодавцю до 19 жовтня 2013 року в іноземній валюті. Якщо позичальник своєчасно не поверне позику, він зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 % річних від простроченої суми.

Відповідно до статті 525 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно зі статтею 524 ЦК Українизобов'язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті.

Відповідно до частини першої статті 533 ЦК Українигрошове зобов'язання має бути виконане у гривнях.

Отже, гривня як національна валюта вважається єдиним законним платіжним засобом на території України.

Разом з тим частина друга статті 533 ЦК Українидопускає, що сторони можуть визначити в грошовому зобов'язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті.

У такому разі сума, що підлягає сплаті за зобов'язанням, визначається в гривнях за офіційним курсом Національного банку України, встановленим для відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не передбачений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Ухвалюючи рішення про стягнення боргу, суд першої інстанції та апеляційний суд виходили з того, що відповідачем повністю не виконано зобов'язання за укладеним між сторонами договором позики, яким передбачено повернення суми боргу в доларах США.

Однак такі висновки судів є передчасними та зроблені з порушенням норм процесуального права.

Відповідно до частин першої та другої статті 10 ЦПК України 2004 року цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.

Установлено, що 26 жовтня 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2, третя особа - приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Петрушенко Т. А., і просив визнати недійсним пункту 1.1 договору позики від 19 жовтня 2012 року, зобов'язати відповідача змінити недійсне положення, замінивши його дійсним, а саме: «Відповідно до умов цього договору «Позикодавець» - ОСОБА_1 передає у власність «Позичальника» - ОСОБА_2 грошові кошти в розмірі 1 040 000 грн, що в грошовому еквіваленті складає суму, рівну 130 тис. доларів США, «Позичальник» зобов'язується повернути «Позикодавцю» таку ж суму грошових коштів, в порядку і строки, передбачені цим договором».

З0 листопада 2015 року ОСОБА_1 подав заяву про зміну предмета позову, в якій просив стягнути з ОСОБА_2 на його користь борг за договором позики від 19 жовтня 2012 рокуз врахуванням індексу інфляції в сумі 228 800 доларів США та 3 % річних за прострочення виконання зобов'язання в сумі 8 529,45 доларів США у гривневому еквіваленті виходячи з курсу гривні до долара США, встановленого НБУ на день ухвалення рішення, та судові витрати зі сплати судового збору в розмірі 3 654 грн.

Будь-яких даних про надіслання судом відповідачу зміненої позовної заяви або повідомлення його про таку заяву в інший спосіб матеріали справи не містять. Наведене свідчить про порушення судом першої інстанції вимог частини другої статті 127 ЦПК України 2004 року.

Також у справі відсутні відомості про повідомлення відповідача ОСОБА_2 про час та місце розгляду справи в судовому засіданні 11 грудня 2011 року. Однак всупереч вимогам статей 169, 224 ЦПК України 2004 року суд розглянув справу за відсутності відповідача і ухвалив заочне рішення.

Згідно з положеннями частини першої статті 158 ЦПК України 2004 року розгляд судом цивільної справи відбувається в судовому засіданні з обов'язковим повідомленням осіб, які беруть участь у справі.

Повідомлення сторін про час і місце розгляду справи проводиться відповідно до вимог статей 74-76 ЦПК України 2004 року.

Частиною третьою статті 74 ЦПК України 2004 року передбачено, що судові повістки про виклик у суд надсилаються особам, які беруть участь у справі, свідкам, експертам, спеціалістам, перекладачам, а судові повістки-повідомлення - особам, які беруть участь у справі з приводу вчинення процесуальних дій, у яких участь цих осіб не є обов'язковою.

Згідно з частиною четвертою вказаної статті судова повістка про виклик повинна бути вручена з таким розрахунком, щоб особи, які викликаються, мали достатньо часу для явки в суд і підготовки до участі в судовому розгляді справи, але не пізніше ніж за три дні до судового засідання, а судова повістка повідомлення - завчасно.

Відповідно до частини п'ятої статті 74 ЦПК України 2004 року судова повістка разом із розпискою, а у випадках, встановлених цим Кодексом, разом з копіями відповідних документів надсилається поштою рекомендованим листом із повідомленням або через кур'єрів за адресою, зазначеною стороною чи іншою особою, яка бере участь у справі. Стороні чи її представникові за їх згодою можуть бути видані судові повістки для вручення відповідним учасникам цивільного процесу. Судова повістка може бути вручена безпосередньо в суді, а у разі відкладення розгляду справи про час і місце наступного засідання може бути повідомлено під розписку.

Таким чином, про належне повідомлення особи про час і місце розгляду справи у даному випадку може свідчити лише розписка.

Відповідно до положень пункту 1 частини першої статті 169 ЦПК України 2004 року суд відкладає розгляд справи у разі неявки в судове засідання однієї із сторін або будь-кого з інших осіб, які беруть участь у справі, про яких нема відомостей, що їм вручені судові повістки.

Розгляд справи за відсутності учасника процесу, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, є порушенням статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Згідно зі статтею 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом, а відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які мають бути справедливими.

Відповідно до частин першої, другої та четвертої статті 10 ЦПК України 2004 року цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру.

Крім того, у пункті 26 рішення Європейського суду з прав людини від 15 травня 2008 року у справі «Надточій проти України» (заява N 7460/03) зазначено, що принцип рівності сторін - один із складників ширшої концепції справедливого судового розгляду - передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість представляти свою сторону в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом.

Однак, ухвалюючи рішення у справі, суд першої інстанції зазначені вимоги законодавства до уваги не взяв, розглянувши справу за відсутності відповідача, щодо якого не було доказів належного повідомлення про час та місце розгляду справи 11 грудня 2015 року, розгляд справи не відклав, причини його неявки в судове засідання не з'ясував, порушив конституційне право ОСОБА_2 на участь у судовому розгляді, не забезпечив йому можливості надати суду докази та навести доводи, чим порушив вимоги статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо права особи на справедливий судовий розгляд.

Згідно з пунктом 5 частини першої статті 411 ЦПК України судові рішення підлягають обов'язковому скасуванню з направленням справи на новий розгляд, якщо справу розглянуто за відсутності будь-кого з учасників справи, належним чином не повідомлених про дату, час і місце судового засідання, якщо такий учасник справи обґрунтовує свою касаційну скаргу такою підставою.

Відповідно до частин першої та другої статті 303 ЦПК України 2004 року під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Апеляційний суд досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами.

Згідно з частиною першою статті 304 ЦПК України 2004 року справа розглядається апеляційним судом за правилами, встановленими для розгляду справи судом першої інстанції, з винятками і доповненнями, встановленими главою 1 розділу V цього Кодексу.

Однак, переглядаючи справу в апеляційному порядку, апеляційний суд порушив вимоги статей 303, 304 ЦПК України 2004 року, належним чином не перевірив доводівапеляційної скарги, в рішенні не зазначив конкретних обставин і фактів, що спростовують ці доводи, не дослідив і не дав правової оцінки наявним у матеріалах справи доказам, які були надані відповідачем на підтвердження виконання ним своїх зобов'язань за укладеним між сторонами договором позики, не розглянув і взагалі ніяким чином не відреагував на ряд клопотань відповідача, поданих до апеляційного суду, щодо виклику свідків, залучення до участі у справі третіх осіб, долучення до справи документів, а обмежився лише доказами, наданими позивачем, у результаті чого дійшов передчасних та необґрунтованих висновків.

Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки.

Суд повинен сприяти всебічному і повному з'ясуванню обставин справи, перевірити всі обставин, на які посилалися сторони в обґрунтування своїх вимог і заперечень, та надати мотивування всім доводам сторін у справі, що є обов'язковим елементом справедливого судового розгляду.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України у пункті 11 постанови від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі», у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів, розрахунки, з яких суд виходив при задоволенні грошових та інших майнових вимог. Встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд має свої дії мотивувати та враховувати, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частина четверта статті 60 ЦПК 2004 року).

Отже, належним чином дослідити поданий стороною доказ, оцінити в сукупності та взаємозв'язку з іншими наявними у справі доказами, а у випадку незгоди з ним повністю чи частково - зазначити правові аргументи на його спростування - це процесуальний обов'язок суду.

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Кузнєцов та інші проти Російської Федерації» зазначено, що одним із завдань вмотивованого рішення є продемонструвати сторонам, що вони були почуті, вмотивоване рішення дає можливість стороні апелювати проти нього, нарівні з можливістю перегляду рішення судом апеляційної інстанції. Така позиція є усталеною у практиці Європейського суду з прав людини (справи «Серявін та інші проти України», «Проніна проти України») і з неї випливає, що ігнорування судом доречних аргументів сторони є порушенням статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Суди першої та апеляційної інстанцій не здійснили належне правосуддя, у судових рішеннях у достатній мірі не виклали мотиви, на яких вони базуються, адже право на захист може вважатися ефективним тільки тоді, якщо зауваження сторін насправді «заслухані», тобто належним чином судом вивчені усі їх доводи, орган влади зобов'язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (справи «Мала проти України»; «Суомінен проти Фінляндії»).

В силу вищенаведених положень статті 400 ЦПК України у Верховного Суду відсутні процесуальні можливості з'ясувати дійсні обставини справи та оцінити докази, які не були досліджені судами попередніх інстанцій, що перешкоджає Верховному Суду ухвалити нове рішення по суті спору.

Відповідно до пунктів першого, другого частини третьої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо: суд не дослідив зібрані у справі докази; або суд необґрунтовано відхилив клопотання про витребування, дослідження або огляд доказів, або інше клопотання (заяву) учасника справи щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи.

Враховуючи, що судами попередніх інстанцій внаслідок не дослідження зібраних доказів та не вирішення клопотань відповідача не встановлені фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, стосовно наявності та дійсного розміру заборгованості відповідача за договором позики, оскаржувані судові рішення не можуть вважатися законними і обґрунтованими, а тому підлягають скасуванню з направленням справи на новий розгляд.

Відповідно до частини четвертої статті 411 ЦПК України справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції.

Оскільки порушення норм процесуального права при розгляді даної справи допущені судами обох попередніх інстанцій, справа підлягає направленню на новий розгляд до суду першої інстанції.

Під час нового розгляду суду належить врахувати викладене, розглянути справу в установлені законом розумні строки з додержанням вимог процесуального права, дослідити та належним чином оцінити подані сторонами докази, з наведенням відповідних обґрунтувань, дати правову оцінку доводам і запереченням сторін та ухвалити законне і справедливе судове рішення відповідно до встановлених обставин і вимог закону.

Керуючись статтями 400, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ :

Касаційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Заочне рішення Київського районного суду міста Одеси від 11 грудня 2015 року та рішення Апеляційного суду Одеської області від 07 липня 2016 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийВ. А. Стрільчук

Судді:С. О. Карпенко

В. О. Кузнєцов
О. В. Ступак Г. І. Усик