Постанова

Іменем України

23 травня 2018 року

м. Київ

справа № 362/3132/15-ц

провадження № 61-2443св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А.,

суддів: Кузнєцова В. О., Карпенко С. О., Олійник А. С. (суддя-доповідач), Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - заступник Васильківського міжрайонного прокурора Київської області в інтересах держави в особі Крушинської сільської ради Васильківського району Київської області,

відповідач - ОСОБА_2,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Першого заступника прокурора Київської області на рішення Апеляційного суду Київської області від 21 березня 2016 року у складі колегії суддів: Верланова С. М., Березовенко Р. В., Таргоній Д. О.,

ВСТАНОВИВ:

У червні 2015 року заступник Васильківського міжрайонного прокурораКиївської областізвернувся до суду в інтересах держави в особі Крушинської сільської ради Васильківського району Київської області із позовом до ОСОБА_2 про визнання недійсним державного акта на право власності на земельну ділянку та її витребування.

Позов мотивовано тим, що 05 червня 2009 року відповідач ОСОБА_2 отримала державний акт на право власності на земельну ділянку площею 0,2500 га з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд по АДРЕСА_1, який видано на підставі рішення сесії Крушинської сільської ради № 32 від 03 липня 2006 оку. Проте за результатами перевірки встановлено, що Крушинська сільська рада рішення від 03 липня 2006 року про передачу ОСОБА_2 у власність вказаної земельної ділянки не приймала, що підтверджується протоколом сесії сільської ради, питання про приватизацію відповідачем спірної земельної ділянки на розгляд сесії не виносилося та відповідна заява ОСОБА_2 у протоколі відсутня. Вважає, що земельна ділянка вибула із власності територіальної громади незаконно, з грубим порушенням вимог закону, зокрема статей 116, 118 ЗК України і підлягає поверненню у власність громади, оскільки сільська рада не може належним чином реалізувати свої права на землю комунальної власності.

З урахуванням наведеного, прокурор просив визнати недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку площею 0,2500 га з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку господарських будівель і споруд, кадастровий номер НОМЕР_1, виданий 05 червня 2009 року на ім'я ОСОБА_2 та витребувати вказану земельну ділянку у відповідача на користь Крушинської сільської ради.

Рішенням Васильківського міськрайонного суду Київської області від 08 жовтня 2015 року в позові заступника Васильківського міжрайонного прокурора Київської області відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що прокурором не доведено тих обставин, на які він посилається як на підставу своїх вимог, зокрема, посилання прокурора на те, що рішення ІІІ сесії V скликання від 03 липня 2006 року Крушинською сільською радою не приймалося, оскільки копія такого рішення міститься у технічній документації із землеустрою щодо передачі ділянки у власність ОСОБА_2 Крім того, суд зазначив, що прокурор не звертався з вимогами про недійсність рішення органу місцевого самоврядування, на підставі якого відповідачу видано державний акт, тому прокурором обраний невірний спосіб захисту, у зв'язку з чим суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову.

Рішенням Апеляційного суду Київської області від 21 березня 2016 року апеляційну скаргу Першого заступника прокурора Київської області задоволено частково. Рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 08 жовтня 2015 року скасовано та ухвалено нове рішення про відмову в позові.

Рішення апеляційного суду мотивовано тим, що Крушинська сільська рада з 05 червня 2009 року могла довідатися про порушення свого права на вказану земельну ділянку у зв'язку із здійсненням своїх повноважень у галузі земельних відносин, передбачених статтею 12 ЗК України та Законом України «Про місцеве самоврядування в Україні». Прокуратурою пред'явлено позов в інтересах держави в особі Крушинської сільської ради Васильківського району Київської області 19 червня 2015 року, тобто з пропуском позовної давності, що згідно із частиною четвертою статті 267 ЦК України є підставою для відмови в позові.

ОСОБА_2 набула право власності на земельну ділянку в порядку безоплатної приватизації, а не на підставі відплатного правочину (договору), а відтак підстави для застосування до вказаних правовідносин положень частини першої статті 388 ЦК України відсутні.

Відмовляючи в позові в цій частині, апеляційний суд виходив також з того, що відповідно до довідки Крушинської сільскої ради від 12 квітня 2008 року, яка міститься в технічній документації щодо приватизації земельної ділянки, спірна ділянка перебуває у правомірному користуванні відповідача ОСОБА_2 із 2000 року, що стверджується земельно-шнуровою книгою сільської ради. Наведене у свою чергу свідчить про наявність у відповідача права користування ділянкою і відсутність підстав для її витребування на користь сільської ради, оскільки для цього слід припинити право користування відповідача у встановленому законом порядку.

У квітні 2016 року Перший заступник прокурора Київської області звернувся до суду з касаційною скаргою на рішення суду апеляційної інстанції, у якій просить скасувати рішення суду апеляційної інстанції в частині застосування судом наслідків спливу позовної давності та в частині вимог про витребування майна із чужого незаконного володіння та ухвалити в цій частині нове рішення про задоволення позову, посилаючись на порушення судом апеляційної інстанції норм процесуального права.

13 червня 2016 року ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ відкрито касаційне провадження у справі за касаційною скаргою Першого заступника прокурора Київської області.

21 грудня 2016 року ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ призначено справу до судового розгляду.

17 січня 2018 року вказану справу разом із матеріалами касаційного провадження передано до Верховного Суду.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Касаційну скаргу мотивовано тим, що висновок суду апеляційної інстанції про початок перебігу позовної давності з 2009 року, тобто з часу передачі спірної земельної ділянки у власність ОСОБА_2, оскільки саме тоді сільська рада, в інтересах якої подано позов, довідалася або могла довідатися про порушення її прав, не відповідає положенням статті 261 ЦК України, адже судом не зазначено будь-яких відомостей про те, що прокурору стало відомо про порушення прав держави з моменту видачі відповідачу оскаржуваного державного акта.

Пов'язуючи дату обізнаності голови сільської ради щодо наявності осопрюваного державного акта з обов'язком прокурора саме з цієї дати здійснювати захист інтересів держави, судом фактично позбавлено прокурора як самостійного учасника процесу права здійснювати конституційні повноваження з представництва інтересів держави в суді з власної ініціативи.

Судом апеляційної інстанції безпідставно не враховано, що прокурору про порушення інтересів держави стало відомо лише під час досудового розслідування кримінального провадження, яке на цей час триває.

Судом не взято до уваги доводи прокурора про те, що кримінальне провадження було розпочато за заявою нинішнього сільського голови ОСОБА_3, у зв'язку з чим Васильківською міжрайонною прокуратурою 21 січня 2015 року внесено відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань, тому до початку проведення досудового розслідування вказаного кримінального провадження, прокурор не знав та не міг знати про незаконність передачі спірної земельної ділянки у приватну власність ОСОБА_2, тому саме з 21 січня 2015 року почався перебіг позовної давності.

Суди не врахували, що голова Крушинської сільської ради своїми діями порушив права та законні інтереси територіальної громади.

Відповідно до статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду дійшла висновку про залишення касаційної скарги без задоволення, а судового рішення - без змін.

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що 05 червня 2009 року відповідач ОСОБА_2 отримала державний акт на право власності на земельну ділянку площею 0,2500 га, з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд по АДРЕСА_1 Крушинської сільської ради Васильківського району Київської області.

У тексті державного акта вказано, що він виданий на підставі рішення ІІІ сесії V скликання Крушинської сільської ради № 32 від 03 липня 2006 року.

Прокурор надав суду архівне рішення Крушинської сільської ради № 32 від 03 липня 2006 року «Про надання попереднього погодження на розробку проектно-технічної документації під індивідуальну забудову», яким громадян попередньо погоджено розробку проектно-технічної документації на індивідуальну забудову в межах АДРЕСА_2 (а. с. 13).

Зі змісту цього рішення Крушинської сільської ради № 32 від 03 липня 2006 року випливає, що воно не стосується передачі у власність ОСОБА_2 земельної ділянки по АДРЕСА_1, оскільки в рішенні зазначено, що земельні ділянки передаються громадянам в іншому населеному пункті, що також підтверджується додатком до цього рішення сільської ради (список громадян с. Залізне, яким передаються земельні ділянки у власність), у якому відсутнє прізвище відповідача (а. с. 16 зворот).

Повний протокол ІІІ сесії V скликання Крушинської сільської ради № 3 від 03 липня 2006 року, який містить як порядок денний сесії, так і його обговорення і прийняті рішення, а також копії всіх рішень сільської ради ІІІ сесії V скликання, прийнятих 03 липня 2006 року (а. с. 10-24), не містять доказів, що сільською радою розглядалося і вирішувалося питання передачі земельної ділянки у власність відповідача.

Згідно із протоколами допиту у кримінальній справі депутатів Крушинської сільської ради: ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 та ОСОБА_9 вбачається, що ОСОБА_2 із відповідною заявою до сільської ради не зверталася, сільська рада відповідних рішень про дозвіл на розробку технічної документації на земельну ділянку по АДРЕСА_1, а пізніше про її затвердження і передачу у власність відповідачу, не приймала.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність установлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Відповідно до частини четвертої статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові.

Представник відповідача ОСОБА_10 просив застосувати строк позовної давності, посилаючись на те, що позивач пропустив строк звернення до суду з вказаним позовом (а. с. 64).

Загальним правилом, закріпленим частиною першою статті 261 ЦК України, встановлено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

За змістом статей 256, 261 ЦК України позовна давність є строком пред'явлення позову як безпосередньо особою, право якої порушене, так і тими суб'єктами, які уповноважені законом звертатися до суду з позовом в інтересах іншої особи - носія порушеного права (інтересу).

При цьому, як у випадку пред'явлення позову самою особою, право якої порушене, так і в разі пред'явлення позову в інтересах цієї особи іншою уповноваженою на це особою, відлік позовної давності обчислюється з одного й того самого моменту: коли особа довідалася або могла довідатися про порушення її права або про особу, яка його порушила.

Таким чином, положення закону про початок перебігу позовної давності поширюється й на звернення прокурора до суду із заявою про захист державних інтересів.

З огляду на положення статті 261 ЦК України, статті 45 ЦПК України 2004 року з урахуванням тієї обставини, що у справі, яка переглядається, прокурор звернувся до суду в особі Крушинської сільської ради Васильківського району Київської області, суди повинні з'ясувати, з якого моменту у прокурора виникло право на звернення до суду в інтересах держави в особі Крушинської сільської ради Васильківського району Київської області з позовом про визнання недійсним державного акта на права власності на земельтну ділянку та її витербування, коли саме повноважному органу, право якого порушене, стало відомо про таке порушення.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що з оспорюваного державного акта на право власності на земельну ділянку вбачається, що його видано відповідачу 05 червня 2009 року головою Крушинської сільської ради та завірено печаткою цієї ж сільської ради. Тобто, саме з цього часу Крушинській сільській раді стало відомо про порушення її прав на земельну ділянку.

Крім того, Крушинська сільська рада з 05 червня 2009 року могла довідатися про порушення свого права на вказану земельну ділянку в силу здійснення своїх повноважень у галузі земельних відносин, передбачених статтею 12 Земельного кодексу України та Законом України «Про місцеве самоврядування в Україні».

Прокуратурою пред'явлено позов в інтересах держави в особі Крушинської сільської ради Васильківського району Київської області19 червня 2015 року, тобто з пропуском строку позовної давності, що згідно із частиною четвертою статті 267 ЦК України є підставою для відмови в позові.

Зазначені норми закону та встановлені фактичні обставини спростовують доводи касаційної скарги про початок перебігу позовної давності з дня виявлення прокурором порушень земельного законодавства під час здійснення перевірки.

Враховуючи практику Європейського суду з прав людини та правовий висновок Верховного Суду України від 16 вересня 2015 року у справі № 6-68цс15, Верховний Суд вважає за необхідне зазначити таке.

Пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», яка набрала чинності для України 11 вересня 1997 року, передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що «позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав - учасників Конвенції, виконує кілька завдань, в тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу» (пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року у справі ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»; пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»).

З огляду на зазначене, суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку про пропуск строку позовної давності заступником Васильківського міжрайонного прокурора Київської області в інтересах держави в особі Крушинської сільської ради Васильківського району Київської області.

Відмовляючи в позові в цій частині, апеляційний суд виходив також з того, що відповідно до довідки Крушинської сільскої ради від 12 квітня 2008 року, яка міститься в технічній документації щодо приватизації земельної ділянки, спірна ділянка перебуває у правомірному користуванні відповідача ОСОБА_2 із 2000 року, що підтверджується земельно-шнуровою книгою сільської ради, що свідчить про наявність у відповідача права користування ділянкою і відсутність підстав для її витребування на користь сільської ради.

З огляду на встановлені судом апеляційної інстанції фактичні обставини, Верховний Суд дійшов висновку про те, що суд обґрунтовано відмовив у позові, а доводи касаційної скарги зводяться до переоцінки доказів у справі і до незгоди із судовими рішеннями.

Судом апеляційної інстанції надана належна оцінка доводам сторін у сукупності з наявними у справі доказами, висновки суду відповідають обставинам справи, доводи, викладені у касаційній скарзі, не спростовують їх, тому підстав для скасування оскаржуваного рішення немає.

Відповідно до статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Згідно із частиною першою статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на зазначене, доводи касаційної скарги не свідчать про порушення судом апеляційної інстанції норм процесуального права, тому Верховний Суд дійшов висновку про залишення касаційної скарги без задоволення, а рішення суду апеляційної інстанції - без змін.

Керуючись статтями 400, 402, 409-416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Першого заступника прокурора Київської області залишити без задоволення.

Рішення Апеляційного суду Київської області від 21 березня 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. А. Стрільчук

Судді: В. О. Кузнєцов

С.О. Карпенко

А.С. Олійник

Г. І. Усик