Справа № 308/1322/17
П О С Т А Н О В А

Іменем України

21 червня 2018 року м. Ужгород

Апеляційний суд Закарпатської області в складі: головуючого судді: Джуги С.Д.,

суддів : Куштана Б.П., Кожух О А.

при секретарі: Волощук В.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Ужгородського міськрайонного суду, ухваленого 25 жовтня 2017 року суддею Бедьо В.І., у справі за первісним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1, третя особа: Орган опіки та піклування Ужгородської районної державної адміністрації про розірвання шлюбу та стягнення аліментів та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа: Орган опіки та піклування Ужгородської районної державної адміністрації про розірвання шлюбу та стягнення аліментів,-

встановив:

У лютому 2017 року ОСОБА_2 звернулася в суд із вказаним позовом, в якому просила розірвати шлюб між нею та відповідачем, який був зареєстрований 20.11.2004 року виконкомом Середнянської сільської ради Ужгородського району Закарпатської області за актовим записом № 25, відновити дошлюбне прізвище та стягувати з відповідача щомісячно, в розмірі 1/2 частини від усіх видів його заробітку, але не менше 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, аліменти на утримання неповнолітніх дітей: ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2, які проживають разом із нею.

У червні 2017 року ОСОБА_1 подав до суду зустрічний позов, в якому просив розірвати шлюб між ним та відповідачем за зустрічним позовом, неповнолітніх дітей ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2 залишити на утриманні батька та стягувати з відповідачки за зустрічним позовом на його користь на утримання неповнолітніх дітей ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2, аліменти щомісячно у твердій грошовій сумі в розмірі 506,70 грн. на кожну дитину.

Рішенням Ужгородського міськрайонного суду від 25 жовтня 2017 року уточнений первісний позов та зустрічний позов в частині розірвання шлюбу задоволено. Шлюб, зареєстрований 20.11.2004 року у виконкомі Середнянської сільської ради Ужгородського району Закарпатської області, за актовим записом № 25 між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 -розірвано. Неповнолітніх дітей ОСОБА_3, ОСОБА_3, ОСОБА_1, залишено проживати разом з матір'ю ОСОБА_2 Прізвище після розірвання шлюбу ОСОБА_2 змінено на дошлюбне «Забруцька». Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання неповнолітніх дітей: ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2 в розмірі 1/2 частки від заробітку (доходу), але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно до досягнення ними повноліття, починаючи з 09.02.2017 року. Допущено негайне виконання в частині стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судові витрати в розмірі 2080,00 грн. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь держави судовий збір в розмірі 640,00 грн.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні первісного позову відмовити, а зустрічний позов задовольнити, посилаючись на неповне з'ясування обставин справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права. Зокрема, зазначає, що суд не вмотивував свій висновок про залишення дітей на утриманні матері і не врахував, що мати дітей ніде не працює, не має самостійного доходу, а він, як батько дітей, надає кошти для утримання дітей, купляє їм одяг та інші необхідні речі; судом не враховано, що його дружина знаходилась на стаціонарному лікуванні в психіатричному відділенні Закарпатського обласного наркологічного диспансеру, після чого, повернувшись додому, влаштовувала сварки, постійно провокувала його, а також постійно била дітей, кричала на них та байдуже відноситься до них; судом неправильно вирішено питання про судові витрати.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 просить апеляційну скаргу відхилити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін, посилаючись на його законність та обґрунтованість.

Згідно ч.ч.1,4 ст.367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Апеляційний суд, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи і обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що вона підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступних підстав.

Матеріалами справи встановлено, що 20.11.2004 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 укладено шлюб, що стверджено свідоцтвом про одруження, актовий запис №25 виконавчого комітету Середнянської селищної ради Ужгородського району Закарпатської області (а.с.5).

Від даного шлюбу сторони мають троє дітей: ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2, що підтверджується свідоцтвами про народження дітей (а.с.9-11).

Відповідно до ч.4 ст. 3, ч.1 ст. 24 СК України, сім'я створюється на підставах, що не суперечать моральним засадам суспільства, зокрема, на підставі шлюбу, який ґрунтується на вільній згоді чоловіка і жінки, примушування до шлюбу не допускається.

Шлюб припиняється внаслідок його розірвання судом за позовом одного з подружжя, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення (ст.ст. 104,105,110,112 СК України).

Матеріалами справи стверджено, сторони не бажають продовжувати шлюбних стосунків, обоє наполягають на розірванні шлюбу, подальше їх спільне життя і збереження шлюбу є неможливим.

За вказаних обставин суд першої інстанції дійшов правильного висновку про задоволення первісного та зустрічного позову про розірвання шлюбу.

Згідно з ч.ч.1,2 ст. 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини.

Відповідно до ч.ч.1,2 ст. 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обовязків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини.

Згідно з ч.ч.4-6 ст. 19 СК України при розгляді судом спорів щодо визначення місця проживання дитини обовязковою є участь органу опіки та піклування, який подає суду висновок щодо розвязання спору на підставі відомостей, одержаних в результаті обстеження умов проживання дитини, батьків та інших осіб, які бажають проживати з дитинною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.

Відповідно до висновку органу опіки і піклування Ужгородської районної державної адміністрації №417-03/31 від 08.06.2017 року, виходячи з інтересів дітей, доцільним є визначення місця проживання дітей ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2 разом з матір'ю - ОСОБА_2 за адресою: с.Гайдош,161, Ужгородського району. В даному висновку зазначено, що діти відчувають і усвідомлюють конфлікт батьків та їх напружені відносини, більш схильні до позиції матері, що свідчить про тісний емоційний контакт між ними. (а.с.28-30).

В судовому засіданні в суді першої інстанції ОСОБА_3, заявив, що бажає проживати з мамою, а ОСОБА_4 - не відповів з ким із батьків він би бажав проживати.

В ході апеляційного розгляду справи, для перевірки доводів апеляційної скарги, судом апеляційної інстанції витребувано дані щодо перебування ОСОБА_2 на стаціонарному лікуванні в психіатричному відділенні Закарпатського обласного наркологічного диспансеру.

Згідно інформації Закарпатського обласного наркологічного диспансеру, зазначеної в листі від 02.04.2018 №43/с, ОСОБА_2 перебувала на стаціонарному лікуванні в даному закладі з 20 листопада по 16 грудня 2016 року та з 19 грудня 2016 року по 20 січня 2017 року (а.с.116).

З врахуванням отриманих даних, а також з врахуванням того, що на момент надання органом опіки та піклування висновку від 08.06.2017 року була відсутня достовірна інформація про лікування ОСОБА_2 у вищевказаному закладі охорони здоровя, судом апеляційної інстанції ухвалою від 02.05.2018 року , з метою якнайкращого забезпечення прав та інтересів дітей та недопущення порушення їх прав, зобовязано орган опіки та піклування Ужгородської райдержадміністрації надати письмовий висновок щодо розвязання спору відносно місця проживання неповнолітніх дітей. (а.с.131-132).

Орган опіки піклування Ужгородської райдержадміністрації після розгляду даного питання 30.05.2018р. прийняв рішення, яким висновок виданий 08.06.2017 року №417-03/31 щодо визначення місця проживання дітей залишив без змін, вважаючи за доцільне визначити місце проживання дітей з матірю ОСОБА_2 Органом опіки та піклування зазначено, що ОСОБА_2 має постійне місце проживання, постійне місце роботи та джерело існування, нею створено умови проживання, виховання та розвитку її дітей (а.с.139- 149).

Суд апеляційної інстанції погоджується з таким висновком, оскільки він є достатньо обґрунтованим, відповідає іншим матеріалам справи і не суперечить інтересам дітей.

Зокрема, з матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_2 згідно характеристики Киблярської сільської ради характеризується з позитивної сторони, бере активну участь у громадському житті села (а.с.120)

З 08.06.2017року ОСОБА_2 працювала на посаді швачки в ПрАТ «Ужгородська швейна фабрика» та отримувала відповідну заробітну плату (а.с.86-91,98,121 ).

З 03.05.2018року ОСОБА_2 на постійній основі працює в ТОВ «Ядзакі Україна» на посаді вязальник схемних джгутів та отримує відповідно заробітну плату (а.с.142).

З врахуванням наведеного безпідставними є доводи апеляційної скарги, що мати дітей ОСОБА_2 ніде не працює, не має самостійного доходу, а тому не може бути визначено місце проживання дітей з матірю.

Не заслуговують на увагу також доводи апеляційної скарги, що мати дітей ОСОБА_2 постійно била дітей, кричала на них та байдуже відноситься до них, оскільки такі твердження жодними належними і допустимими доказами не доведено.

Перебування матері дітей на стаціонарному лікуванні в психіатричному відділенні Закарпатського обласного наркологічного диспансеру протягом незначного терміну, з врахуванням встановлених вищенаведених обставин справи, не дають суду підстав для висновку, що індивідуально психологічні особливості особи матері, її морально етична та соціальна поведінка негативно впливають на здоровя дітей, їх фізичний, духовний та моральний розвиток.

Мати дітей не визнана обмеженою у цивільній дієздатності або недієздатною.

З матеріалів справи не вбачається і позивачем за зустрічним позовом, відповідно до ст. ст. 12, 81 ЦПК України, не подано доказів і не доведено обставин, які б вказували на неможливість визначення місця проживання дітей з матірю дітей ОСОБА_2, а також, що проживання дітей з матірю зашкодить розвитку і вихованню дітей .

Відповідно до принципу 6 Декларації прав дитини, прийнятої резолюцією 1386 (XIV) Генеральної Асамблеи ООН від 20 листопада 1959 року, дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, якщо це можливо, зростати під опікою і відповідальністю своїх батьків і у принаймні в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітню дитину не слід, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, розлучати зі своєю матір'ю.

Тобто, згідно даного принципу малолітню дитину можна розлучити з своєю матірю лише за наявності виняткових обставин. Таких обставин по справі не встановлено.

За наведених обставин, апеляційний суд приходить до висновку, що суд першої інстанції дійшов вірних висновків про визначення місця проживання дітей разом з матір'ю.

Частина третя ст.3 ЦПК України передбачає, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до ст. 51 Конституції України та ст. 180 СК України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Згідно з ч.ч.1-3 ст. 181 СК України в редакції, чинній на час ухвалення рішення судом першої інстанції, способи виконання батьками обов'язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі.

Оскільки сторони добровільно не домовилися про утримання дітей, то кошти на їх утримання (аліменти) присуджує суд.

Відповідно до ч.1 ст. 3 Конвенції про права дитини, ч.ч. 7,8 ст. 7 СК України, під час вирішення будь - яких питань щодо дітей суд повинен виходити з найкращого забезпечення інтересів дітей.

Згідно із ч. 1 ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.

Суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача аліментів на утримання неповнолітніх дітей.

За змістом ст. 183 СК України розмір аліментів визначається у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини.

Відповідно до ч.1ст. 184 СК України суд за заявою одержувача визначає розмір аліментів у твердій грошовій сумі.

Суд дійшов правильного висновку про те, що матеріали справи не містять доказів наявності передбачених ч.1ст. 184 СК України обставин для визначення розміру аліментів у твердій грошовій сумі, тому з відповідача підлягають стягненню аліменти на утримання дітей у частці від усіх видів його заробітку (доходів).

При цьому суд першої інстанції, встановлюючи розмір стягнутих з відповідача аліментів в розмірі 1/2 частки від його заробітку (доходу) щомісячно, взяв до уваги всі обставини, які відповідно до ст. 182 СК України повинні враховуватися судом при визначенні розміру аліментів. Рішення суду в цій частині є законним та обґрунтованим.

Разом з тим, висновки суду першої інстанції в частині визначення мінімального розміру стягнутих аліментів зроблені з порушенням норм матеріального права.

Відповідно до статті 182 СК України в редакції Закону України від 17 травня 2017 року № 2037-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо посилення захисту права дитини на належне утримання шляхом вдосконалення порядку стягнення аліментів», що набув чинності 08 липня 2017 року, при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров'я та матеріальне становище дитини; стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Отже, на час ухвалення судом першої інстанції рішення набрали чинності зміни, внесені у частину другу статті 182 СК України, якою визначено, що мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Судом першої інстанції вказана норма матеріального права у чинній редакції помилково не була застосована до спірних правовідносин.

Згідно з частиною першою статті 376 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Таким чином, ухвалюючи рішення суд першої інстанції не звернув уваги на редакцію частини другої статті 182 СК України, чинну на час ухвалення оскаржуваного рішення, у зв'язку з чим дійшов помилкового висновку, що мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Тому рішення Ужгородського міськрайонного суду від 25 жовтня 2017 року в цій частині підлягає зміні.

Крім того, не можна вважати правильним висновок суду про задоволення вимоги позивача за первісним позовом про стягнення з відповідача на його користь судових витрат в розмірі 2080 грн. виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст.88 ЦПК України (в редакції, чинній на момент ухвалення рішення), стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

У відповідності до п.6 ч.1 ст. 264 ЦПК України, в чинній редакції, під час ухвалення рішення суд вирішує питання як розподілити між сторонами судові витрати.

Згідно з вимогами ст. 141 ЦПК України, в чинній редакції, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов'язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача.

При подачі первісного позову ОСОБА_2 було заявлено дві позовні вимоги: про розірвання шлюбу та стягнення аліментів. Оскільки за позовну вимогу про стягнення аліментів позивач звільнений від сплати судового збору, а тому позивачем за первісним позовом було сплачено за одну позовну вимогу (розірвання шлюбу) судовий збір в розмірі 640 грн.

З аналогічними позовними вимогами звернувся позивач за зустрічним позовом ОСОБА_1, сплативши судовий збір у розмірі 640 грн.

З врахуванням того, що позовну вимогу про розірвання шлюбу задоволено, як за первісним, так і за зустрічним позовом, а сторони понесли рівні витрати за дану позовну вимогу в сумі по 640 грн., а тому шляхом зарахування сторони звільняються від обов'язку сплачувати один одному ці витрати.

Щодо позовної вимоги про стягнення аліментів, то оскільки така вимога задоволена позивачу за первісним позовом ОСОБА_2 від сплати якої вона звільнена, то такий судовий збір підлягає стягненню з відповідача за первісним позовом на користь держави в розмірі 640 грн.

Стосовно задоволеної вимоги позивача за первісним позовом щодо стягнення з відповідача на його користь витрат на правову допомогу, то апеляційний суд з таким погодитись не може виходячи з наступного.

Відповідно до ч.3 ст.79 ЦПК України (в редакції, чинній на момент ухвалення рішення) до витрат, пов'язаних з розглядом судової справи, належать, зокрема: витрати на правову допомогу.

Відповідно до ч.1 ст.84 ЦПК України (в редакції, чинній на момент ухвалення рішення): витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги.

Виходячи з аналізу ст.ст.84 та 88 ЦПК України (в редакції, чинній на момент ухвалення рішення) та ст.30 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" судові витрати на правову допомогу - це фактично понесені стороною і документально підтверджені витрати, пов'язані з наданням цій стороні правової допомоги адвокатом або іншим спеціалістом в галузі права при вирішенні цивільної справи в розумному розмірі з урахуванням витраченого адвокатом часу.

Розмір витрат на оплату правової допомоги визначається за домовленістю між стороною та особою, яка надає правову допомогу. Разом із тим граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлений Законом України від 20 грудня 2011 року № 4191-VI «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах».

Як зазначено в роз'ясненнях, викладених у п. 48 Постанови Пленуму ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 жовтня 2014 року № 10 «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» (надалі Постанова), підстави, межі та порядок відшкодування судових витрат на правову допомогу, надану в суді як адвокатом, так і іншим фахівцем у галузі права, регламентовано у пункті 2 частини третьої статті 79, статтях 84, 88, 89 ЦПК. Витрати на правову допомогу, граничний розмір якої визначено відповідним законом, про що зазначено в пункті 47 цієї постанови, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов'язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Як слідує з матеріалів справи, до позовної заяви за первісним позовом від 09.02.2017 року позивачем ОСОБА_2 долучено квитанцію на суму 800 грн., призначення платежу: за складання процесуальних документів.

Однак, розрахунок таких витрат з відповідним актом прийому-передачі виконаних робіт, як це вимагає чинне законодавство в матеріалах справи відсутній.

Суд першої інстанції не врахував вище наведені обставини справи та вимоги закону і дійшов помилкових висновків про доведеність підстав для стягнення з відповідача витрат на правову допомогу.

За врахуванням наведеного, рішення суду в частині розподілу судових витрат підлягає скасуванню.

Керуючись ст.ст. 141, 374, 376, 382-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

постановив:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Рішення Ужгородського міськрайонного суду від 25 жовтня 2017 року:

в частині визначення мінімального розміру стягнутих аліментів - змінити, виклавши п'ятий абзац резолютивної частини рішення в такій редакції:

«Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання неповнолітніх дітей: ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2 в розмірі 1/2 частки від заробітку (доходу), але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно до досягнення повноліття, починаючи з 09.02.2017 року».

в частині розподілу судових витрат - скасувати. Стягнути з ОСОБА_1 на користь держави судовий збір в розмірі 640 грн.

В задоволенні вимоги ОСОБА_2 про стягнення витрат за надання правової допомоги - відмовити.

В решті рішення суду залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення може бути оскаржена до Верховного Суду.

Повний текст судового рішення складено 22 червня 2018 року.

Головуючий

Судді