Справа № 206/2812/18
Провадження № 2-о/206/595/18
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01.06.2018 Самарський районний суд

м. Дніпропетровська

у складі:

головуючий суддя Маштак К.С.

присяжні ОСОБА_1, ОСОБА_2

за участю:

секретаря судового засідання Стахів О.О.

прокурора Мельникової В.О.

представника заявника ОСОБА_3

лікаря-психіатра ОСОБА_4

особи, щодо якої вирішується питання ОСОБА_5

розглянувши у судовому засіданні в залі суду в м. Дніпро цивільну справу окремого провадження за заявою Комунального закладу "Дніпропетровська клінічна психіатрична лікарня" Дніпропетровської обласної ради про надання ОСОБА_5 психіатричної допомоги в примусовому порядку, -

ВСТАНОВИВ:

Представник КЗ "ДКПЛ" ДОР звернувся до суду із заявою про надання ОСОБА_5 психіатричної допомоги в примусовому порядку. В обґрунтування заяви зазначив, що 22.05.2018 ОСОБА_5 була госпіталізована до психіатричного стаціонару. За думкою комісії лікарів, ОСОБА_5 потребує госпіталізації до психіатричного стаціонару для лікування у зв'язку із наявністю у неї тяжкого розладу, який обумовлює її безпорадність і неможливість самостійно задовольнити основні життєві потреби. У судовому засіданні представник заявника та лікар-психіатр підтвердили, що ОСОБА_5 потребує психіатричної допомоги. ОСОБА_5 у судовому засіданні зазначила, що вважає себе здоровою людиною, здатна самостійно себе обслуговувати та задовольняти свої життєві потреби, а тому, підстави для задоволення заяви закладу вважала відсутніми. У судовому засіданні прокурор, висловив думку про те, що зазначена заява не підлягає задоволенню в зв'язку із не наданням доказів тяжкого психічного розладу ОСОБА_5 Розглянувши матеріали справи, вислухавши пояснення представника заявника, лікаря - психіатра, ОСОБА_5, думку прокурора, суд вважає, що в задоволенні заяви слід відмовити з наступних підстав. В судовому засіданні було встановлено, що 22.05.2018 ОСОБА_5 була госпіталізована до психіатричного стаціонару. За думкою комісії лікарів, ОСОБА_5 потребує госпіталізації до психіатричного стаціонару для лікування у зв'язку із наявністю у неї тяжкого розладу, який обумовлює її безпорадність і неможливість самостійно задовольнити основні життєві потреби. ОСОБА_5 було поставлено попередній діагноз - гострий поліморфний психотичний розлад. Главою 10 (ст.ст. 339-342) ЦПК України, Законом України «Про психіатричну допомогу» врегульовано порядок розгляду заяви про надання особі психіатричної допомоги в примусовому порядку. Відповідно до ст. 14 Закону України "Про психіатричну допомогу" особа, яка страждає на психічний розлад, може бути госпіталізована до психіатричного закладу без її усвідомленої згоди або без згоди її законного представника, якщо її обстеження або лікування можливі лише в стаціонарних умовах, та при встановленні в особи тяжкого психічного розладу, внаслідок чого вона: вчиняє чи виявляє реальні наміри вчинити дії, що являють собою безпосередню небезпеку для неї чи оточуючих, або неспроможна самостійно задовольняти свої основні життєві потреби на рівні, який забезпечує її життєдіяльність. З наданого висновку огляду комісії лікарів-психіатрів вбачається, що в них зазначений загальний запис про стан хворої, яка напружена, збуджена, багатослівна, афективно заряджена, проте, будь-яких належних доказів на підтвердження її поведінки, що являє собою безпорадність і неможливість самостійно задовольнити основні життєві потреби, внаслідок встановленого у неї захворювання ні висновок ні матеріали справи не містять, та у судовому засіданні не встановлені. Отже, виходячи із засад пріоритету забезпечення прав і свобод людини і громадянина при вирішенні питання про надання особі психіатричної допомоги в примусовому порядку, зважаючи на відсутність будь-яких доказів безпорадності ОСОБА_5 і неможливості самостійно задовольнити основні життєві потреби, тобто доказів обставин, що стали підставою для госпіталізації ОСОБА_5, та навпаки спростовання вказаних у заяві обставин поясненнями самої ОСОБА_5, суд правових підстав для задоволення заяви не вбачає. Крім того, суд під час вирішення порушеного лікарнею питання, звертає увагу, що стаття 8 Конвенції передбачає право людини на повагу до приватного життя та умови, за яких втручання в приватне життя є виправданим, серед яких, зокрема: законна підстава, законна ціль (мета), та додаткова умова, за якою втручання має бути «необхідним в демократичному суспільстві». Під необхідністю втручання мається на увазі, що воно відповідає нагальній соціальній потребі, і зокрема, є пропорційним до поставленої законної мети (справа «Кутцнер проти Німеччини», п.60, та рішення від 18.12.2008 року «Савіни проти України»). Поняття «приватне життя» у практиці ЄСПЛ не є чітко визначеним, і охоплює широкий спектр питань, в т.ч. здоровя людини, медичне втручання. Пунктом 2 Конвенції передбачено, що органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров'я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Відповідно до положень принципу 15 «Принципи госпіталізації» додатку до резолюції Генеральної Асамблеї ООН від 18 лютого 1992 року №46/119 «Захист осіб із психічними захворюваннями та поліпшення психіатричної допомоги» передбачено, що «…Коли особа потребує лікування в психіатричному закладі, необхідно докладати всіх зусиль, щоб уникнути примусової госпіталізації…». Це є неприпустимим порушенням прав та свобод особи, оскільки метою примусового лікування є надання своєчасної допомоги за наявності виключних підстав (наміри вчинити дії, що являють собою безпосередню небезпеку, нездатність самостійно задовольняти основні свої потреби, можливість завдання значної шкоди своєму здоровю у звязку з погіршенням психічного стану у разі ненадання їй психіатричної допомоги), наявність психічного захворювання як такого за відсутності відповідних підстав та їх доказів не може виправдовувати обмеження свободи особи. Згідно частини першої статті 29 Конституції України кожна людина має право на свободу та особисту недоторканність. Конституційний Суд України виходить із того, що серед фундаментальних цінностей дієвої конституційної демократії є свобода, наявність якої у особи є однією з передумов її розвитку та соціалізації. Право на свободу є невідємним та невідчужуваним конституційним правом людини і передбачає можливість вибору своєї поведінки з метою вільного та всебічного розвитку, самостійно діяти відповідно до власних рішень і задумів, визначати пріоритети, робити все, що не заборонено законом, безперешкодно і на власний розсуд пересуватися по території держави, обирати місце проживання тощо. Право на свободу означає, що особа є вільною у своїй діяльності від зовнішнього втручання, за винятком обмежень, які встановлюються Конституцією та законами України. Стаття 25 Закону України "Про психіатричну допомогу" передбачає, що особи, яким надається психіатрична допомога, мають права і свободи громадян, передбачені Конституцією України ( 254к/96-ВР ) та законами України. Обмеження їх прав і свобод допускається лише у випадках, передбачених Конституцією України, відповідно до законів України. Враховуючи вищевикладене та даючи оцінку доказам, що були зібрані в ході розгляду справи, суд дійшов висновку, що в задоволенні заяви КЗ «ДКПЛ» ДОР щодо надання психіатричної допомоги у примусовому порядку слід відмовити. Враховуючи викладене, керуючись ст. ст. 14 Закону України «Про психіатричну допомогу», ст. ст. 57-60, 258, 259, 264, 265, 339-342 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

В задоволенні заяви Комунального закладу "Дніпропетровська клінічна психіатрична лікарня" Дніпропетровської обласної ради про надання ОСОБА_5 психіатричної допомоги в примусовому порядку відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Апеляційного суду Дніпропетровської області через суд першої інстанції, що відповідає приписам пункту 15, підпункту 15.5 Розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне судове рішення складено 08.06.2018

Головуючий суддя: К.С. Маштак

Присяжні: ОСОБА_1

ОСОБА_2