УХВАЛА

Іменем України

23 травня 2018 року

м. Київ

справа № 201/201/16-ц

провадження № 61-16276св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у складі:

головуючого - Стрільчука В. А.,

суддів: Карпенко С. О., Кузнєцова В. О., Олійник А. С. (суддя-доповідач), Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_2,

відповідач - Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» ,

третя особа - Національний банк України,

розглянув у порядку письмового провадження касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» на ухвалу Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 20 жовтня 2016 року у складі судді Демидової С. О. та ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 07 вересня 2017 року у складі колегії суддів: Посунся Н. Є., Баранніка О. П., Пономарь З. М.,

ВСТАНОВИВ:

У липні 2016 року ОСОБА_2 звернулася до суду із позовом про розірвання договорів банківського вкладу та стягнення коштів.

Позов обгрунтований тим, що з 2010 року по 2013 рік між нею та Публічним акціонерним товариством комерційним банком «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») було укладено низку договорів депозиту на території Автономної Республіки Крим.

Депозити та нараховані на них проценти їй не повернуто, тому просила визнати договори недійсними та повернути депозити з нарахованими на них відсотками згідно із вказаним переліком.

У судовому засіданні 20 жовтня 2016 року представником ОСОБА_2 -ОСОБА_3 заявлено клопотання про витребування від Національного банку України засвідчену копію «Звіту про концентрацію ризиків за пасивними операціями банку» (форма № 625) ПАТ КБ «ПриватБанк» станом на 01 квітня 2014 року за відповідними договорами (а.с. 17-24).

Ухвалою Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 20 жовтня 2016 року зобов'язано Національний банк України надати суду належним чином засвідчену копію «Звіту про концентрацію ризиків за пасивними операціями банку» (форма № 625) ПАТ КБ «ПриватБанк» станом на 01 квітня 2014 року за такими договорами:

договір № SAMDN8025 від 21 липня 2010 року;

договір № AMDN5539 від 19 лютого 2010 року;

договір № SAMDN7870 від 24 лютого 2010 року;

договір № SAMDN4031 від 15 грудня 2010 року;

договір № SAMDN6030 від 5 жовтня 2009 року;

договір № SAMDN1748 від 30 червня 2010 року;

договір № SAMDN1180 від 12 травня 2010 року;

договір № SAMDN8499 від 06 квітня 2010 року;

договір № SAMDNWFD500 від 17 січня 2014 року;

договір № SAMDN8424 від 18 березня 2013 року;

договір № SAMDNWFD900 від 23 грудня 2013 року;

договір №SAMDN9212 від 20 березня 2013 року;

договір №SAMDN0941 від 02 липня 2012 року;

договір №SAMDN0384 від 01 березня 2010 року;

договір №SAMDN8317 від 06 квітня 2010 року.

Суд також ухвалив: «Ухвалу направити на виконання до Національного банку України, 01601, м. Київ, вул. Інститутська, 9. Зобов'язати надати на адресу суду витребувані судом докази до 09 год. 24 листопада 2016 року. За неповідомлення суду про неможливість подати докази, а також за неподання доказів, у тому числі і з причин, визнаних судом неповажними, винні особи несуть відповідальність, встановлену законом».

Суд першої інстанції у резолютивній частині ухвали зазначив, що ухвала є обов'язковою для виконання, оскарженню не підлягає та набирає чинності з моменту її винесення.

Зі змісту мотивувальної частини ухвали суду першої інстанції випливає, що суд одночасно на підставі статей 133, 137 ЦПК України у редакції від 18 березня 2004 року № 1618-IV (далі - ЦПК України 2004 року) витребував докази.

Ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 19 січня 2017 року апеляційне провадження за апеляційною скаргою ПАТ КБ «ПриватБанк» на ухвалу Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 20 жовтня 2016 року закрито, справу повернуто до суду першої інстанції.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ від 14 червня 2017 року касаційну скаргу ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволено. Ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 19 січня 2017 року скасовано, справу передано до суду апеляційної інстанції для продовження розгляду.

Ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 07 вересня 2017 року відхилено апеляційну скаргу ПАТ КБ «ПриватБанк». Ухвалу Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 20 жовтня 2016 року залишено без змін.

Апеляційний суд виходив з того, що предметом позову є депозитні кошти та погодився з висновком суду першої інстанції про зобов'язання Національного банку України надати суду належним чином засвідчену копію «Звіту про концентрацію ризиків за пасивними операціями банку» форма № 625 ПАТ КБ «ПриватБанк» станом на 01 квітня 2014 року за відповідними депозитними договорами.

Суд апеляційної інстанції зазначив про помилковість твердження банку, що форма № 625 та витяги до неї не є такими, що підлягають опублікуванню, оскільки за рішенням суду про розкриття інформації, що становить банківську таємницю, банк розкриває інформацію в обсязі, визначеному рішенням суду.

Суд апеляційної інстанції також зазначив, що головною метою банківського регулювання і нагляду є безпека та фінансова стабільність банківської системи, захист інтересів вкладників і кредиторів, тобто і захист прав ОСОБА_2 Інформація за вкладами позивача має міститися у формі № 625.

Апеляційний суд зазначив, що посилання банку в апеляційній скарзі на те, що суд першої інстанції вийшов за межі позовних вимог, так як витребувана інформація стосується договорів, які є предметом розгляду іншої цивільної справи, спростовується матеріалами справи та уточненими позовними вимогами.

15 вересня 2017 року представник ПАТ КБ «ПриватБанк» - ОСОБА_4 подав касаційну скаргу на ухвалу Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 20 жовтня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 07 вересня 2017 року.

20 вересня 2017 року ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ відкрито касаційне провадження у справі за касаційною скаргою ПАТ КБ «ПриватБанк».

13 грудня 2017 року ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ справу за заявою ОСОБА_2 до ПАТ КБ «ПриватБанк», третя особа - Національний банк України про розірвання депозитних договорів та стягнення грошових коштів призначено до судового розгляду.

17 січня 2018 року вказану справу разом із матеріалами касаційного провадження передано до Верховного Суду.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У касаційній скарзі ПАТ КБ «ПриватБанк» просить скасувати оскаржені судові рішення, клопотання про забезпечення доказів залишити без задоволення, вирішити питання про судові витрати та постановити окрему ухвалу в порядку статті 350 ЦПК України про порушення норм права судом апеляційної інстанції щодо позбавлення конституційного права на оскарження, передбаченого законодавством України, посилаючись на порушення судами норм процесуального права.

Касаційну скаргу мотивовано тим, що судами не взято до уваги відсутність у матеріалах справи згоди позивача на збирання, зберігання, використання та поширення інформації, що містить банківську таємницю. Форма № 625 та витяги до неї не є такими, що підлягають опублікуванню відповідно до вимог статті 69 Закону України «Про банки та банківську діяльність». Судом не обговорювалося питання про прийняття позовної заяви з уточненими позовними вимогами.

Згідно пункту 8 частини третьої статті 129 Конституції України апеляційне оскарження судового рішення можливе в усіх випадках, крім тих, коли закон містить заборону на таке оскарження. Відсутність такої можливості може призвести до порушення конституційної засади судочинства - рівності усіх учасників судового процесу перед законом і судом.

Відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на судовий розгляд, що стосується його цивільних прав та обов'язків. Для того, щоб право на доступ було ефективним, особа повинна мати реальну можливість оскаржити дію, що порушує його права. Суд першої інстанції неправильно кваліфікував правовідносини, тому дійшов помилкового висновку про достатність обґрунтування представником позивача клопотання для забезпечення доказів. Справи про розкриття банками інформації, яка містить банківську таємницю, повинні розглядатися в закритому судовому засіданні. Матеріали справи не містять безпосередньої згоди ОСОБА_2 на збирання, зберігання, використання та поширення інформації, що містить банківську таємницю.

У відповідях від 09 вересня 2016 року №20-004/75732 та № 20-004/74031, наданих ОСОБА_2 та її представнику ОСОБА_3, Національний банк України відмовив у наданні засвідченої копії форми звітності ПАТ КБ «ПриватБанк» № 625 «Звіт про концентрацію ризиків за пасивними операціями банку». Така форма розроблена з метою отримання інформації, яка необхідна для оцінки та контролю за концентрацією ризиків у банку, що виникають під час здійснення ними операцій, а також реалізації визначених законодавством України завдань Національного банку України щодо забезпечення наглядової діяльності й створення ефективного інструменту банківського нагляду та має гриф «банківська таємниця».

Суд першої інстанції вийшов за межі позовних вимог, оскільки витребувана інформація стосується договорів, які є предметом іншої цивільної справи №201/6758/14-ц за позовом ОСОБА_2 до ПАТ КБ «ПриватБанк» про розірвання депозитних договорів та повернення грошових коштів.

Відсутні відомості про належне повідомлення відповідача та третьої особи згідно із статтею 76 ЦПК України 2004 року.

Відповідно до статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду дійшла висновку про закриття касаційного провадження у справі, як помилково відкритого, з огляду на таке.

Зі змісту ухвали суду першої інстанції від 20 жовтня 2016 року випливає, що суд розглядав клопотання сторони про витребування доказів, одночасно на підставі статей 133, 137 ЦПК України постановив ухвалу про витребування доказів.

Ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 19 січня 2017 року апеляційне провадження за апеляційною скаргою ПАТ КБ «ПриватБанк» на ухвалу Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 20 жовтня 2016 року закрито, справу повернуто до суду першої інстанції.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ від 14 червня 2017 року касаційну скаргу ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволено. Ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 19 січня 2017 року скасовано, справу передано до суду апеляційної інстанції для продовження розгляду.

З урахуванням мотивів суду касаційної інстанції, апеляційний суд переглянув ухвалу суду першої інстанції та ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 07 вересня 2017 року відхилив апеляційну скаргу ПАТ КБ «ПриватБанк». Ухвалу Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 20 жовтня 2016 року залишено без змін.

Відповідно до пункту 8 частини третьої статті 129 Конституції України (у редакції на час оскарження в касаційному порядку судових рішень) однією із основних засад судочинства є: забезпечення апеляційного та касаційного оскарження рішення суду, крім випадків, встановлених законом.

Згідно з пунктом 8 частини другої статті 129 Конституції України (у чинній редакції) забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення є однією із основних засад судочинства.

Вирішуючи питання про закриття касаційного провадження, Верховний Суд бере до уваги правовий висновок Конституційного Суду України про забезпечення апеляційного оскарження рішення суду, висловлений у Рішенні від 27 січня 2010 року № 3-рп/2010, Рішенні від 28 квітня 2010 року № 12-рп/2010, Рішенні від 08 липня 2010 року № 18-рп/2010, відповідно до якого у взаємозв'язку з пунктом 8 частини третьої статті 129 Конституції України Конституційний Суд України дійшов висновку про можливість апеляційного оскарження судового рішення у випадках, коли закон не містить прямої заборони на таке оскарження.

Конституційний Суд України вказав, що окремо від рішення суду в апеляційному порядку можуть бути оскаржені ухвали суду першої інстанції, зазначені в статті 293 ЦПК 2004 року відповідно до буквального змісту кожного із пунктів (Рішення від 28 квітня 2010 року № 12-рп/2010).

Ухвала суду першої інстанції від 20 жовтня 2016 року була переглянута судом апеляційної інстанції.

Відповідно до частиною четвертою статті 133 ЦПК України 2004 року питання про забезпечення доказів вирішується ухвалою. Оскарження ухвали про забезпечення доказів не зупиняє її виконання, а також не перешкоджає розгляду справи.

Згідно із частиною першою статті 137 ЦПК України 2004 року у випадках, коли щодо отримання доказів у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, є складнощі, суд за їх клопотанням зобов'язаний витребувати такі докази. Клопотання про витребування доказів має бути подано до або під час попереднього судового засідання, а якщо попереднє судове засідання у справі не проводиться, - до початку розгляду справи по суті із долученням відомостей про неможливість отримання таких доказів особисто стороною або іншою особою, яка бере участь у справі.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 324 ЦПК України2004 року сторони та інші особи, які беруть участь у справі, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їх права, свободи чи обов'язки, мають право оскаржити у касаційному порядку ухвали суду першої інстанції, вказані у пунктах 1, 3, 4, 13, 14, 15, 16, 17, 18, 20, 24, 25, 26, 27, 28, 29, 31-33 частини першої статті 293 цього Кодексу, після їх перегляду в апеляційному порядку і ухвали апеляційного суду, якщо вони перешкоджають подальшому провадженню у справі.

Отже, в касаційному порядку підлягають оскарженню ті судові рішення, які визначені законом. Такі випадки визначені статтею 324 ЦПК України 2004 року. Ухвала суду про витребування доказів відсутня у переліку, визначеному статтею 324 ЦПК України 2004 року, а тому касаційному оскарженню не підлягає.

Правила, запроваджені законодавцем щодо обмеження права на касаційне оскарження, відповідають статті 129 Конституції України, як у редакції на час оскарження судового рішення, так і в чинній редакції.

Європейський суд з прав людини у рішенні у справі «Воловік проти України» зазначив, що Суд нагадує, що відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції, якщо апеляційне оскарження існує в національному правовому порядку, держава зобов'язана забезпечити особам під час розгляду справи в апеляційних судах, в межах юрисдикції таких судів, додержання основоположних гарантій, передбачених статтею 6 Конвенції, з урахуванням особливостей апеляційного провадження, а також має братись до уваги процесуальна єдність судового провадження в націонал «Подбіельські та ППУ Полпуре проти Польщі» («Podbielski and PPU Polpure v. Poland») N 39199/ 98, п. 62, 26 липня 2005 року).

Наведене вище повністю узгоджується з правовими позиціями Європейського суду з прав людини, висловленими у справах «Levages Prestations Services v. France» («ЛеважПрестасьон Сервіс проти Франції») та «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії), згідно з якими умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції.

Європейський суд з прав людини у своїй практиці також неодноразово наголошував, що право на суд, одним з аспектів якого є право доступу до суду (див. рішення у справі «Golder v. the United Kingdom» від 21 лютого 1975 року, серія A No 18, п. 36), не є абсолютним; воно може бути обмеженим, особливо щодо умов прийнятності скарги. Однак право доступу до суду не може бути обмежене таким чином або у такій мірі, що буде порушена сама його сутність. Ці обмеження повинні мати законну мету та дотримуватися пропорційності між використаними засобами та досягнутими цілями ( рішення у справі «Guerin v. France» від 29 липня 1998 року, «Reports of Judgments and Decisions» 1998-V, p. 1867, § 37).

Із матеріалів справи вбачається, що переглядаючи законність ухвали суду першої інстанції, апеляційний суд в ухвалі від 07 вересня 2017 року навів мотиви та висновки залишення ухвали суду першої інстанції без змін. Отже, з урахуванням положень ЦПК України 2004 року право заявника на доступ до апеляційного суду було захищено основоположними гарантіями, передбаченими статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Враховуючи наведене та практику Європейського суду з прав людини, Верховний Суд зауважує, що закриття провадження у справі не позбавляє заявника доступу до суду, оскільки положеннями статей 293, 324 ЦПК України 2004 року встановлено «фільтр» касаційних скарг на ухвали суду першої інстанції.

Отже, не підлягає касаційному оскарженню ні ухвала суду про забезпечення доказів (стаття 133 ЦПК України 2004 року), ні ухвала про витребування доказів (стаття 137 ЦПК України 2004 року).

З огляду на зазначене вище касаційна скарга подана на ухвалу, яка не підлягає касаційному оскарженню відповідно до пункту 2 частини першої статті 324 ЦПК України 2004 року.

Інші доводи касаційної скарги не мають правового значення з урахуванням мотивів закриття касаційного провадження у справі.

З огляду на викладене колегія суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду дійшла висновку, що касаційне провадження у справі відкрито помилково, тому воно підлягає закриттю.

Керуючись статтею 324 ЦПК України від 18 березня 2004 року № 1618-IV, статтею 389 ЦПК України Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Касаційне провадження за заявою ОСОБА_2 про забезпечення доказів у справі за позовом ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк», третя особа - Національний банк України, про розірвання договорів про банківський вклад та стягнення грошових коштів, за касаційною скаргою Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» на ухвалу Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 20 жовтня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 07 вересня 2017 року закрити.

Ухвала суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. А. Стрільчук

Судді: С. О. Карпенко

В.О. Кузнєцов

А.С. Олійник

Г.І. Усик