Постанова

Іменем України

30 травня 2018 року

м. Київ

справа № 761/19808/16

провадження № 61-15580св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Червинської М. Є. (суддя-доповідач), Коротуна В. М., Курило В. П.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідачі: приватне акціонерне товариство «Акціонерна страхова компанія «Інго Україна», ОСОБА_5,

представник відповідача - ОСОБА_6,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційні скарги ОСОБА_5 та його представника ОСОБА_6 на ухвали Апеляційного суду м. Києва від 24 жовтня 2016 року, 22 листопада 2016 року та 27 лютого 2017 року,

ВСТАНОВИВ:

Підпунктом 4 пункту 1 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» передбачено, що касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У травні 2016 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до приватного акціонерного товариства «Акціонерна страхова компанія «Інго Україна» (далі - ПрАТ «АКС «Інго Україна»), ОСОБА_5 про відшкодування шкоди, завданої в результаті дорожньо-транспортної пригоди.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 21 червня 2016 року відкрито провадження у вказаній справі.

Не погоджуючись з ухвалою суду першої інстанції, у липні 2016 року представник ОСОБА_5 - ОСОБА_6 оскаржив її в апеляційному порядку.

Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 13 вересня 2016 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_5 - ОСОБА_6 відхилено. Ухвалу Шевченківського районного суду м. Києва від 21 червня 2016 року залишено без змін.

29 вересня 2016 року представник ОСОБА_5 - ОСОБА_6 повторно оскаржив ухвалу суду першої інстанції в апеляційному порядку.

Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 24 жовтня 2016 року відмовлено у відкритті апеляційного провадження на підставі пункту 3 частини четвертої статті 297 ЦПК України 2004 року з посиланням на наявність ухвали Апеляційного суду м. Києва від 13 вересня 2016 року.

04 листопада 2016 року до Апеляційного суду м. Києва втретє надійшла апеляційна скарга представника ОСОБА_5 - ОСОБА_6 на ухвалу Шевченківського районного суду м. Києва від 21 червня 2016 року.

Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 22 листопада 2016 року відмовлено у відкритті апеляційного провадження на підставі на підставі пункту 3 частини четвертої статті 297 ЦПК України 2004 року.

Не погоджуючись з ухвалою суду першої інстанції, у січні 2017 року представник ОСОБА_5 - ОСОБА_6 подав апеляційну скаргу до суду апеляційної інстанції.

Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 27 лютого 2017 року відмовлено у відкритті апеляційного провадження на підставі на підставі пункту 3 частини четвертої статті 297 ЦПК України 2004 року з урахуванням попередніх ухвал апеляційного суду від 13 вересня 2016 року, 24 жовтня 2016 року та 22 листопада 2016 року.

У листопаді 2016 року, грудні 2016 року, березні 2017 року ОСОБА_7 та його представник ОСОБА_6 подали касаційні скарги до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, у якій, посилаючись на порушення апеляційним судом норм процесуального права, просять скасувати ухвали Апеляційного суду м. Києва від 24 жовтня 2016 року, 22 листопада 2016 року та 27 лютого 2017 року і направити справу для продовження розгляду до суду апеляційної інстанції.

Доводи касаційних скарг є аналогічними та зводяться до неповноти з'ясування судом обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, а також залишенням поза увагою усіх доводів апеляційних скарг. Крім того, заявник посилається на обмеження апляційним судом права на судовий захист.

Статтею 388 ЦПК України передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

11 квітня 2018 року справу передано до Верховного Суду.

Касаційні скарги не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Частинами першою, другою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

За змістом положень пункту 3 частини четвертої статті 297 ЦПК України 2004 року суддя-доповідач відмовляє у відкритті апеляційного провадження у справі також у випадках, якщо є ухвала про відмову у задоволенні апеляційної скарги цієї особи або про відмову у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою.

Тобто, цією нормою процесуального закону імперативно визначено, що суддя-доповідач відмовляє у відкритті апеляційного провадження у випадку, якщо є ухвала про відмову у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою.

Колегія суддів Верховного Суду погоджується з висновками суду апеляційної інстанції про відмову у відкритті апеляційного провадження за апеляційними скаргами представника представник ОСОБА_5 - ОСОБА_6 на ухвалу Шевченківського районного суду м. Києва від 21 червня 2016 року, оскільки встановлено, що ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 13 вересня 2016 року відхилено апеляційну скаргу представника ОСОБА_5 - ОСОБА_6, у зв'язку з чим висновки суду апеляційної інстанції, викладені в оскаржуваних ухвалах від 24 жовтня 2016 року, 22 листопада 2016 року та 27 лютого 2017 року про відмову у відкритті апеляційного провадження за аналогічними апеляційними скаргами, є правомірними.

Ураховуючи наявність ухвал апеляційного суду про відмову у відкритті апеляційного провадження за апеляційними скаргами представника ОСОБА_5 - ОСОБА_6 на ухвалу Шевченківського районного суду м. Києва від 21 червня 2016 року, суд апеляційної інстанції з дотриманням вимог процесуального права дійшов обґрунтованого висновку про відмову у відкритті апеляційного провадження.

Колегія суддів вважає безпідставними доводи касаційних скарг про обмеження права на судовий захист, оскільки прецедентна практика Європейського суду з прав людини щодо застосування статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визнає, що доступ до суду не є абсолютним і національним законодавством може обмежуватись, зокрема для дотримання правил судової процедури і це не є порушенням права на справедливий суд (рішення у справі «Станков проти Болгарії» від 12 липня 2007 року).

Європейський суд з прав людини зауважив, що «право на суд», одним із аспектів якого є право доступу, не є абсолютним і може підлягати обмеженням; їх накладення дозволене за змістом, особливо щодо умов прийнятності апеляційної скарги. Проте такі обмеження повинні застосовуватись з легітимною метою та повинні зберігати пропорційність між застосованими засобами та поставленого метою (VOLOVIK v. UKRAINE, N 15123/03, § 53, 55, ЄСПЛ, від 6 грудня 2007 року). Норми, які регулюють строки подачі скарг, безсумнівно, спрямовані на забезпечення належного здійснення правосуддя і юридичної визначеності. Зацікавлені особи мають розраховувати на те, що ці норми будуть застосовані (PERETYAKA AND SHEREMETYEV v. UKRAINE, № 17160/06 та N 35548/06, § 34, ЄСПЛ, від 21 грудня 2010 року).

Скориставшись своїм правом апеляційного оскарження вищевказаної ухвали суду першої інстанції, відповідачу та його представнику та неодноразово було відмовлено у відкритті апеляційного провадження. Повторне оскарження одного і того ж самого судового рішення нормами ЦПК України не передбачено.

Аргументи касаційних скарг на законність та обґрунтованість оскаржуваних ухвал не впливають, висновків суду не спростовують.

Частиною третьою статті 401 ЦПК України передбачено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

У зв'язку з наведеним колегія суддів вважає, що касаційні скарги слід залишити без задоволення, а ухвали апеляційного суду - без змін.

Керуючись статтями 400, 401, 402, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційні скарги ОСОБА_5 та його представника ОСОБА_6 залишити без задоволення.

Ухвали Апеляційного суду м. Києва від 24 жовтня 2016 року, від 22 листопада 2016 року та від 27 лютого 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: М. Є. Червинська

В.М. Коротун

В. П. Курило