АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 червня 2018 року Апеляційний суд Дніпропетровської області у складі:

головуючого - судді Ткаченко І.Ю.

суддів - Каратаєвої Л.О., Пидищи М.М.

за участю секретаря - Кравцової Н.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу

за позовом ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» про визнання кредитних зобов'язань припиненими

за апеляційною скаргою ОСОБА_2

на рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 11 грудня 2017 року,

В С Т А Н О В И В:

31 жовтня 2016 року ОСОБА_2 звернулася до суду м із позовом до ПАТ КБ «ПриватБанк» про визнання кредитних зобов'язань припиненими за кредитною карткою № НОМЕР_3. В обґрунтування позовних вимог позивачка по тексту позовної заяви посилалася на те, що між нею та ПАТ «КБ «ПриватБанк» укладено кредитний договір, на підставі якого вона отримала кредитні кошти в сумі 15 000 грн. у вигляді кредитного ліміту на платіжну картку № НОМЕР_3 зі сплатою відсотків за користування кредитом та поверненням коштів відповідно до «Умов та правил надання банківських послуг». 25.10.2015 року під час купівлі будівельних матеріалів дізналася, що на картці наявно лише 15 000 грн., замість очікуваних 18 414 грн. Вона звернулася до ПАТ КБ «ПриватБанк» із заявкою на підвищення кредитного ліміту до 20 000грн., але не дочекавшись підвищення, самостійно внесла кошти у розмірі 3 500грн. 20.11.2015 року вона зателефонувала на гарячу лінію банку та в ході розмови дізналася, що для підвищення кредитного ліміту повинна до 25 числа поточного місяця погасити заборгованість, яку 23.11.2015 року погасила в сумі 15 000 грн. 25.11.2015 року їх зателефонувала невстановлена особа, представившись співробітником ПАТ КБ «ПриватБанк», запитала - чи подавала вона заявку на збільшення кредитного ліміту, на що позивач надала стверджувальну відповідь. Потім дана особа повідомила, що їй підвищено кредитний ліміт до 30 000 грн., але для його активації потрібно повідомити код, який позивачу надіслано на мобільний телефон. Позивачка повідомила надісланий код, після чого невстановлена особа відповіла, що кредитна картка не буде доступна протягом 5-ти днів. З метою з'ясування питання можливості користуватися кредитними коштами, 16.12.2015 року вона зателефонувала до ПАТ КБ «ПриватБанк», де їй повідомили, що кошти з її рахунку були зняті. У зв'язку із цим 16.12.2015 року вона звернулася до органу поліції із заявою про вчинення стосовно неї 27.11.2015р. шахрайських дій, яка внесена Дніпропетровським ВП ГУНП в Дніпропетровській області до ЄРДР та розпочате кримінальне провадження № 0002482, в якому 21.09.2016 року її визнано потерпілою та допитано. Під час досудового розслідування представники ПАТ КБ «ПриватБанк» неодноразово їй телефонували та присилали sms-повідомлення з вимогою погашення боргу та з погрозами щодо конфіскації майна. Позивачка вважає, що зобов'язання за кредитною карткою вона виплатила в повному обсязі. Зазначає, що відповідно до ст. 1073 ЦК України у разі несвоєчасного зарахування на рахунок грошових коштів, що надійшли клієнтові, їх безпідставного списання банком з рахунка клієнта або порушення банком розпорядження клієнта про перерахування грошових коштів з його рахунка банк повинен негайно після виявлення порушення зарахувати відповідну суму на рахунок клієнта або належного отримувача, сплатити проценти та відшкодувати завдані збитки, якщо інше не встановлено законом. Посилається на Положення про порядок емісії електронних платіжних засобів і здійснення операцій з їх використанням, який затверджено Постановою Правління НБУ 05.11.2014 року № 705, яким встановлено, що після повідомлення користувачем картки банку про факт втрати електронного платіжного засобу, платіжну операцію, банк несе ризик збитків від здійснення операцій за електронними платежами. При цьому, користувач не несе відповідальності за здійснення платіжних операцій, якщо електронний платіжний засіб було використано без фізичного пред'явлення користувачем та/або електронної ідентифікації самого електронного платіжного засобу і його користувача, крім випадків, якщо доведено, що дії чи бездіяльність користувача призвели до втрати, незаконного використання ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції. Позивачка зобов'язання за кредитною карткою №НОМЕР_3 виконала в повному обсязі, а враховуючи те, що невстановлена особа заволоділа її коштами, а банком не надано доказів зворотнього, вимоги щодо погашення заборгованості є безпідставними. Тому, посилаючись на норми ст.ст. 203, 215, 236, 639 ЦК України, просила суд визнати кредитні зобов'язання припиненими (а.с.4-7, 87-90).

Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 11 грудня 2017 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» про визнання кредитних зобов'язань припиненими - відмовлено (а.с.121-123).

В апеляційній скарзі апелянт, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвали нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі (а.с.128-132).

В порядку п. 3 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 № 1402-VIII, апеляційні суди, утворені до набрання чинності цим Законом, продовжують здійснювати свої повноваження до утворення апеляційних судів у відповідних апеляційних округах. У разі ліквідації суду, що здійснює правосуддя на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці (відповідних адміністративно-територіальних одиниць), та утворення нового суду, який забезпечує здійснення правосуддя на цій території, суд, що ліквідується, припиняє здійснення правосуддя з дня опублікування в газеті «Голос України» повідомлення голови новоутвореного суду про початок роботи новоутвореного суду (п. 6 ст. 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

Згідно п.9 Розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України, справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду 1 інстанції залишити без змін, виходячи з наступних підстав.

Судом 1 інстанції встановлено та з матеріалів справи вбачається, що між ОСОБА_2 та ПАТ «КБ «ПриватБанк» укладено кредитний договір, на підставі якого позивач отримала кредитні кошти в сумі 15 000 грн. у вигляді кредитного ліміту на платіжну картку № НОМЕР_3 зі сплатою відсотків за користування кредитом та поверненням коштів відповідно до «Умов та правил надання банківських послуг», що видно з виписки з банківського рахунку позивача від 08.12.2017 року. (а.с. 15-16).

Згідно пояснень позивачки 25.11.2015 року вона повідомила невстановленій особі, яка представилась співробітником ПАТ КБ «ПриватБанк» код, який був надісланий на її мобільний телефон, в результаті чого кошти з її рахунку були зняті.

16.12.2015 року ОСОБА_2 звернулася до Дніпропетровського ВП ГУНП в Дніпропетровській області із заявою про те, що 27.11.2015 року невстановлений працівник «ПриватБанка» здійснив незаконні операції з кредитною карткою № НОМЕР_3 на її ім'я, та заволодів належними їй грошовими коштами в розмірі 15 000 грн.

Згідно довідки Дніпропетровського ВП ДВП ГУНП в Дніпропетровській області від 21.09.2016 року, даний факт зареєстровано до ЖЄО Дніпровського районного ВП ДВП ГУНП в Дніпропетровській області за № від 16.12.2015 року та в цей же день відповідні відомості винесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0002482 за ознаками складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 190 КК України (а.с. 9-10).

18.12.2015 року позивачка звернулася до банку із заявою за вх. № 488215, де вказала про зазначені факти. Згідно цього звернення 25.11.2015 року позивачка повідомила невстановленій особі код, який надійшов на її телефон з номеру НОМЕР_2 (а.с. 103-104).

Відмовляючи у задоволенні позовних вимоги суд 1 інстанції виходив з того, що позовні вимоги є необґрунтованими.

Вказані висновки суду відповідають нормам матеріального та процесуального права й ґрунтуються на вимогах закону.

Так, відповідно до п. п. 1.6, 1.7 Інструкції про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті, затвердженої постановою Правління НБУ № 22 від 21.01.2004р., зареєстрованою в Міністерстві юстиції України 29.03.2004р. за № 377/8976, банк здійснює розрахунково-касове обслуговування своїх клієнтів на підставі відповідних договорів і своїх внутрішніх правил здійснення безготівкових розрахунків. Банк не має права визначати та контролювати напрями використання коштів клієнта та встановлювати інші, не передбачені договором або законом, обмеження його права розпоряджатися коштами на власний розсуд.

Кошти з рахунків клієнтів банки списують лише за дорученнями власників цих рахунків (включаючи договірне списання коштів згідно з главою 6 цієї Інструкції) або на підставі розрахункових документів стягувачів згідно з главами 5 та 12 цієї Інструкції.

Згідно із п. 1.15. Інструкції доручення платників про списання коштів зі своїх рахунків і зарахування коштів на рахунки отримувачів банки здійснюють у термін, установлений законодавством України.

Відповідно до п. 1.19. Інструкції банк не несе відповідальності за достовірність змісту платіжного доручення.

Платники й отримувачі коштів здійснюють контроль за своєчасним проведенням розрахунків та розглядають претензії, що виникли, без участі банку.

Відповідно до пунктів 6.7, 6.8 Положення «Про порядок емісії спеціальних платіжних засобів і здійснення операцій з їх використанням», затвердженого постановою Правління Національного банку України від 30.04.2010 року № 223 банк у разі здійснення недозволеної або некоректно виконаної платіжної операції, якщо користувач невідкладно повідомив про платіжні операції, що ним не виконувалися або які були виконані некоректно, негайно відшкодовує платнику суму такої операції та, за необхідності, відновлює залишок коштів на рахунку до того стану, у якому він був перед виконанням цієї операції. Користувач не несе відповідальності за здійснення платіжних операцій, якщо спеціальний платіжний засіб було використано без фізичного пред'явлення користувачем або електронної ідентифікації самого спеціального платіжного засобу та його держателя, крім випадків, коли доведено, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню персонального ідентифікаційного номера або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції. Не встановивши обставин, які безспірно доводять, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції, касаційний суд дійшов помилкового висновку про вину як підставу цивільно-правової відповідальності, даний висновок викладений у правової позиції Верховного Суду України у постанові від 13.05.2015 року у справі № 6-71цс15 (а.с. 105-111).

Пунктами 7, 8 Положення про порядок емісії електронних платіжних засобів і здійснення операцій з їх використанням, затвердженого постановою Правління НБУ від 05.11.2014 року № 705, визначено, що емітент або визначена ним юридична особа під час отримання повідомлення та/або заяви про втрату електронного платіжного засобу та/або платіжні операції, які не виконувалися користувачем, зобов'язаний ідентифікувати користувача і зафіксувати обставини, дату, годину та хвилини його звернення на умовах і в порядку, установлених договором. Емітент після надходження повідомлення та/або заяви про втрату електронного платіжного засобу та/або платіжні операції, які не виконувалися користувачем, зобов'язаний негайно зупинити здійснення операцій з використанням цього електронного платіжного засобу.

Емітент у разі здійснення помилкового або неналежного переказу, якщо користувач невідкладно повідомив про платіжні операції, що ним не виконувалися, після виявлення помилки негайно відновлює залишок коштів на рахунку до того стану, у якому він був перед виконанням цієї операції. Емітент у разі повідомлення користувачем про незавершену операцію з унесення коштів через платіжні пристрої банку-емітента на рахунки, відкриті в банку-емітенті, після подання користувачем емітенту відповідного документа, що підтверджує здійсненим цієї операції.

З наведених норм слідує, що з метою негайного відновлення залишку коштів на рахунку користувачу необхідно невідкладно повідомити про платіжні операції, які ним нe виконувалися або які були виконані некоректно, довести, що користувач своїми діями чи бездіяльністю не сприяв втраті, незаконному використанню персонального ідентифікаційного номера або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції.

Як вбачається із матеріалів справи, позивачка самостійно повідомила невстановленій особі код, який надійшов на її телефон з номеру НОМЕР_2. При цьому, одразу ж після цього та після зняття коштів, позивачка не телефонувала на гарячу лінію банка, не зверталася в іншій формі до банківського відділення (а.с. 103-104),

Особу, яка здійснила шахрайство у відношенні позивачки, на даний момент до кримінальної відповідальності не притягнуто, оскільки досудове розслідування триває, вирок суду у кримінальному провадженні відсутній.

Так, згідно з ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 16 ЦК України, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, а в ч. 2 цієї статті визначено способи здійснення захисту цивільних справ та інтересів судом.

Частиною 2 ст. 16 ЦК України встановлено способи захисту цивільних прав та інтересів судом. До них належать, зокрема, такі: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов'язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Згідно з ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Зобов'язання виникають з підстав, встановлених ст. 11 цього Кодексу, зокрема договорів та інших правочинів (ч. 2 ст. 509 ЦК України).

Відповідно до ст. 510 ЦК України сторонами у зобов'язанні є боржник і кредитор. Якщо кожна зі сторін у зобов'язанні має одночасно і права, і обов'язки, вона вважається боржником у тому, що вона зобов'язана вчинити на користь другої сторони, і одночасно кредитором у тому, що вона має право вимагати від неї.

Загальні підстави припинення зобов'язань визначено у ст. 598 ЦК України, згідно з якою зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Припинення зобов'язання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених договором або законом.

Ці підстави зазначені в статтях 599, 600, 601, 604-609 ЦК України.

Серед них немає такої підстави припинення зобов'язання, як вчинення щодо позичальника шахрайських дій, які вплинули на обсяг зобов'язань за договором.

За відсутності інших підстав, передбачених договором або законом, зобов'язання припиняється його виконанням, проведеним належним чином (ст. 599 ЦК України).

Належним є виконання зобов'язання, яке прийняте кредитором і в результаті якого припиняються права та обов'язки сторін зобов'язання.

Згідно виписки по рахунку ОСОБА_2 станом на 01.12.2017 року заборгованість перед банком становить 180 891,07 грн. (а.с.112), тобто зобов'язання не виконано.

Отже, зобов'язання, виконання якого не здійснено, не припиняє зобов'язальних правовідносин сторін договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання ним грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених ч. 2 ст. 625 ЦК України, з підстав вчинення щодо позичальника шахрайських дій, які вплинули на обсяг зобов'язань за договором.

Таким чином, з зазначених підстав вимоги позивачки щодо визнання припиненими кредитних зобов'язань, є безпідставними та задоволенню не підлягають.

Крім того, вимоги позивачки про визнання припиненими кредитних зобов'язань відповідно до положень ст. ст. 203, 215 ЦК України, які визначають підстави визнання правочину недійсним з огляду на невідповідність його положень вимогам закону на момент укладення, є не обґрунтованими оскільки ці норми взагалі не стосуються визнання зобов'язання припиненим. Позивачка не навела ні у позові, ні в апеляційній скарзі жодних норм закону, які на її думку, підлягають застосуванню, як такі, що зумовлюють припинення зобов'язань.

Враховуючи зазначене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку щодо відсутності правових підстав для задоволення позову та визнання припиненими кредитних зобов'язань.

Посилання апелянта на те, що суд 1 інстанції безпідставно відмовив їй у задоволенні позову є необґрунтованим, безпідставним і спростовуються вищезазначеним.

Крім того, колегія звертає увагу апелянта щодо неможливості розгляду позовних вимог викладених в новій редакції в апеляційній скарзі, оскільки відповідно до ч.1 ст. 367 ЦПК України, під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду 1 інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді 1 інстанції.

Апелянт не скористався наданими йому правами, не обґрунтував свої вимоги та доводи апеляційної скарги, не надав суду доказів на їх підтвердження, а згідно із ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачений цим Кодексом випадках, а відповідно до ч.3 ст.12, ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов'язана надати суду докази на підтвердження своїх вимог або заперечень.

Інші доводи, приведені в апеляційній скарзі зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду 1 інстанції, яким у досить повному обсязі з'ясовані права та обов'язки сторін, обставини справи, доводи сторін перевірені і їм дана належна оцінка. Порушень норм матеріального та процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування чи зміни рішення - не встановлено, тому апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду відповідає вимогам ст. ст. 263, 264 ЦПК України, і його слід залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 11 грудня 2017 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів в передбаченому законом порядку.

Судді: