АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
Провадження № 22-ц/790/3116/18 Суддя доповідач Яцина В.Б.
Категорія: Спори, що виникають із договорів позики, кредиту, банківського вкладу
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 червня 2018 року м. Харків.

Апеляційний суд Харківської області у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого судді Яцини В.Б.,

суддів колегії: ОСОБА_1, ОСОБА_2,

розглянув в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» на рішення Московського районного суду м. Харкова від 02 квітня 2018 року по цивільній справі за позовом Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості,

В С Т А Н О В И В :

У грудні 2017 року ПАТ КБ «ПриватБанк» звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості в розмірі 22786,35 грн.

Позовні вимоги позивач обґрунтував тим, що відповідно до укладеного договору №DNH4KP50460204 від 12.08.2005 ОСОБА_3 отримала кредит у розмірі 3858,40 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 25,08% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом.

ПАТ КБ «Приватбанк» свої зобовязання за договором виконав в повному обсязі, а саме: надав відповідачу кредит у розмірі, встановленому договором № DNH4KP50460204 від 12.08.2005. Однак, відповідач не надав своєчасно Банку грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом та відсотками, а також іншими витратами відповідно до умов договору, тобто, у порушення умов кредитного договору відповідач зобовязання за вказаним договором не виконав.

Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 02 квітня 2018 року відмовлено у задоволенні позовних вимог.

В апеляційній скарзі позивач просить скасувати вказане рішення суду як незаконне та ухвалити нове рішення, яким задовольнити зазначені вище позовні вимоги в повному обсязі, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, недоведеність обставин, що мають значення для справи та невідповідність висновків суду обставинам справи.

Вказано, що районним судом було помилково зроблено висновок, що позивачем було пропущено строк позовної давності, оскільки відповідачеві кредит був наданий у вигляді встановлення кредитного ліміту на кредитну картку, та 06.04.2015 ОСОБА_3 було виконано платіж на суму 200,00 грн., що свідчить про вчинення дій, спрямованих на визнання боргу, що є підставою для переривання перебігу строку позовної давності. Зазначено, що згідно із п. 4.6 Умов і правил надання банківських послуг банку надано право списувати кошти з поточних рахунків клієнта у рахунок погашення простроченої заборгованості за кредитним договором, що свідчить про те, що перерахування суми у розмірі 200,00 грн. було здійснено за розпорядженням відповідача. Зауважено, що відповідачем не було спростовано розрахунок заборгованості, наданий банком. Послались на те, що підписуючи кредитний договір, ОСОБА_3 не мала сумнівів щодо його розумності та справедливості.

ОСОБА_3 суду було надано відзив на апеляційну скаргу, в якому вона просить залишити без задоволення апеляційну скаргу, а оскаржуване рішення без змін як таке, що ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Вказала, що судом обґрунтовано було застосовано наслідки пропуску строку позовної давності, оскільки обставина, на яку банк посилається, як на таку, що перервала перебіг строку позовної давності, мала місце вже після сплину такого строку, та не поновлює його. Зазначила, що нею суду було надано копії квитанції про погашення заборгованості. Послалась на те, що сплив строку позовної давності є достатньою підставою для відмови у задоволенні позову без розгляду справи по суті.

Частина третя статті 3 ЦПК України передбачає, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, лише якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обовязковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що обєктивно не залежали від нього.

Відповідно до ст. 368 ЦПК України суд апеляційної інстанції розглянув справу за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими для апеляційного провадження, які передбачені у ч. 1 ст. 369 ЦПК України, з огляду на зміст та ціну позову, 22786 грн. 35 коп., без повідомленням учасників справи.

Згідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Відповідно до вказаних норм ЦПК України, вислухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Положенням п. 8 Перехідних положень до ЦПК України в редакції від 15.12.2017 передбачено, що до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується, у даному випадку Апеляційний суд Харківської області.

Судом першої інстанції встановлено, що відповідно до укладеного договору № DNH4KP50460204 від 12.08.2005 ОСОБА_3 отримала кредит у розмірі 3858,40 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 25,08 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом.

ПАТ КБ «Приватбанк» свої зобовязання за договором виконав в повному обсязі, а саме надав відповідачу кредит у розмірі, встановленому договором № DNH4KP50460204 від 12.08.2005. Однак, відповідач не надав своєчасно Банку грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом та відсотками, а також іншими витратами відповідно до умов договору, тобто, у порушення умов кредитного договору відповідач зобовязання за вказаним договором не виконав, у звязку з чим, у нього перед ПАТ КБ «Приватбанк» згідно наданого розрахунку виникла заборгованість у сумі 22786,35 грн.

ОСОБА_3 на підтвердження проведення виплат, надано квитанції від: 26.09.2005 на суму 250,00 грн.; 26.10.2005 250,00 грн.; 25.11.2005 250,00 грн.; 27.12.2005 250,00 грн.; 28.01.2006 250,00; 24.02.2006 250,00 грн.; 28.03.2006 250,00 грн.; 25.04.2006 250,00 грн.; 26.05.2006 250,00 грн.; 29.06.2006 250,00 грн.; 26.07.2006 250,00 грн.; 29.08.2006 250,00 грн.; 27.09.2006 215,00 грн.; 27.10.2006 265,00 грн.; 04.12.2006 248,80 грн.; 28.12.2006 250,00 грн., на загальну суму 3978,80 грн.

Згідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

У статті 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами:

1) письмовими, речовими і електронними доказами;

2) висновками експертів;

3) показаннями свідків.

У статті 77 ЦПК України вказано про належність доказів:

1. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

2. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

3. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

4. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

У статті 78 ЦПК України зазначено про допустимість доказів:

1. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом.

2. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно до ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Про достатність доказів вказано у ст. 80 ЦПК України:

1. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

2. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції мотивував свої висновки тим, що позивачем було пропущено строк позовної давності, при цьому банк довів свій позов.

Апеляційний суд погоджується з такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Згідно ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Приписами ч. 1 ст. 530 ЦК України визначено, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Статтею 1054 ЦК України визначено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, якщо при цьому були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Так, відповідачем не заперечується факт укладання спірного кредитного договору та факту виконання позивачем зобовязань за вказаним договором.

Однак, ОСОБА_3 не було надано суду належних, допустимих, достовірних та достатніх доказів у розумінні ст.ст. 77-80 ЦПК України на підтвердження виконанню нею зобовязань за кредитним договором у повному обсязі.

Надані відповідачем копії квитанції про сплату заборгованості за кредитним договором у даному випадку не є достатніми доказами для встановлення зазначеного факту, оскільки розрахунок заборгованості за кредитним договором, наданий банком, ОСОБА_3 спростовано не було.

Таким чином, правильним є висновок суду першої інстанції про те, що права банку у даному випадку були порушені неналежним виконанням відповідачем зобовязань за кредитним договором.

При цьому колегія суддів відхиляє твердження відповідача про те, щосплив строку позовної давності є достатньою підставою для відмови у задоволенні позову без розгляду справи по суті, оскільки у п. 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 № 14 «Про судове рішення у цивільних справах» судам розяснено, що встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.

ОСОБА_3 до суду першої інстанції було заявлено про застосування наслідків пропуску строку позовної давності.

За правилами статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Статтею 257 ЦК України встановлено загальну позовну давність тривалістю у три роки.

Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

За загальним правилом, перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила; а за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частини перша та п'ята статті 261 ЦК України).

Згідно п. 1.1 кредитного договору № DNH4KP50460204 від 12.08.2005 ОСОБА_3 отримала кредит у розмірі 3858,40 грн. на термін 24 місяців по 13.08.2007 включно із сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 25,08 % на рік (2,09 % у місяць) на суму залишку заборгованості за кредитом.

У п. 1.2 зазначеного договору визначено, що погашення заборгованості здійснюється в наступному порядку:

Щомісяця у період, за який приймається період з «21» по «28» число кожного місяця Позичальник повинен надавати банку грошові кошти (щомісячний платіж) у сумі 206, 76 грн., з остаточним погашенням кредиту 13.08.2007, як це визначено у п.п. 1.1 договору (а. с. 5). Той факт, що відповідно до п. 7.1. договору він діє до повного його виконання на початок перебігу позовної давності не впливає, оскільки відповідно до ст. 253, ч. 5 ст. 261 ЦК України таким цей строк визначений у п. 1.1 договорі і тому починає спливати з 14.08.2007, тобто зі спливом строку виконання, прямо визначеного в договорі .

До суду з позовом банк звернувся 28.12.2017, тобто з пропуском трирічного загального строку позовної давності.

Суд апеляційної інстанції відхиляє доводи апеляційної скарги про те, що перебіг строку позовної давності перервався відповідно до правил ч. 1 ст. 264 ЦК України, за якими перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку.

Так, переривання строку позовної давності має юридичне значення лише у тому випадку, якщо строк позовної давності на день вчинення вказаного платежу ще не сплинув.

У даному випадку перерахування коштів між рахунками відповідача з ініціативи банку не може бути підставою для переривання перебігу строку позовної давності, оскільки вказана дія була вчинена після закінчення трирічного строку позовної давності та не було доведено банком вільного волевиявлення відповідача саме на погашення заборгованості за кредитним договором.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

У статті 375 ЦПК України зазначено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Таким чином, оскільки суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а доводи скарги цього висновку не спростовують, то суд апеляційної інстанції на підставі ст. 375 ЦПК України залишає апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення без змін.

Керуючись ст.ст. 259, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 381-384, 389-392 ЦПК України, суд апеляційної інстанції

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» - залишити без задоволення.

Рішення Московського районного суду м. Харкова від 02 квітня 2018 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня прийняття, і протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий

ОСОБА_4

Судді -

ОСОБА_1.

ОСОБА_2.