Постанова

Іменем України

13 червня 2018 року

м. Київ

справа № 520/3156/16-ц

провадження № 61-22459св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д. (суддя-доповідач),

суддів: Білоконь О. В., Гулька Б. І., Синельникова Є. В., Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач - виконавчий комітет Одеської міської ради,

представники позивача: ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3,

відповідач - ОСОБА_4,

представник відповідача - ОСОБА_5,

треті особи: ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_4, подану представником - ОСОБА_5, на рішення Апеляційного суду Одеської області у складі колегії суддів: Черевка П. М., Громіка Р. Д., Драгомерецького М. М., від 18 січня 2017 року

ВСТАНОВИВ:

У березні 2016 року виконавчий комітет Одеської міської ради звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4, треті особи: ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, про знесення об'єкта самочинного будівництва.

Позовна заява мотивована тим, що ОСОБА_4 на земельній ділянці за адресою: АДРЕСА_1, яка належить йому на праві власності на підставі договору купівлі-продажу від 17 липня 2014 року, без затвердженої у встановленому законом порядку проектної документації та без необхідного попереднього дозволу проводяться роботи з будівництва індивідуального житлового будинку та відкритого басейну.

Ураховуючи викладене, виконавчий комітет Одеської міської ради просив суд зобов'язати ОСОБА_4 власними силами і за власні грошові кошти знести самочинно побудований індивідуальний житловий будинок по АДРЕСА_1.

Рішенням Київського районного суду м. Одеси у складі судді Прохорова П. А. від 21 жовтня 2016 року позов виконавчого комітету Одеської міської ради залишено без задоволення.

Залишаючи без задоволення позов виконавчого комітету Одеської міської ради, суд першої інстанції виходив із того, що будівельні роботи за адресою: АДРЕСА_1, проводяться на підставі зареєстрованої належним чином декларації про початок виконання будівельних робіт, право на проведення яких передбачено частиною першою статті 36 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», а знесення самочинного будівництва є крайньою мірою і можливе лише тоді, коли використано усі передбачені законодавством України заходи щодо реагування та спонукання винної особи до належного виконання її обов'язків.

Рішенням Апеляційного суду Одеської області від 18 січня 2017 року апеляційні скарги ОСОБА_6 та виконавчого комітету Одеської міської ради задоволено. Рішення Київського районного суду м. Одеси від 21 жовтня 2016 року скасовано,позов виконавчого комітету Одеської міської ради задоволено.

Зобов'язаноОСОБА_4 власними силами і за рахунок власних коштів знести самочинно побудований індивідуальний житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Апеляційний суд, скасовуючи рішення суду першої інстанції та задовольняючи позов виконавчого комітету Одеської міської ради, виходив із того, що будівництво ОСОБА_4 багатоквартирного житлового будинку без дозволу на будівництво, за відсутності належним чином розробленого проекту, з відхиленням від проекту будівництва, з порушенням будівельних норм та правил, протипожежних і санітарних норм суттєво порушує права суміжних землевласників, створює загрозу життю та майну.

У лютому 2017 рокуОСОБА_4 в особі представника - ОСОБА_5, подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати оскаржуване судове рішення і передати справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що апеляційний суд не звернув уваги на те, що декларація про початок виконання будівельних робіт від 12 серпня 2015 року є чинною, тому будівельні роботи проводились за наявності належного дозволу на їх виконання з відповідним дотриманням усіх норм та правил. При цьому питання правомірності зазначеної декларації не було предметом позову цієї справи, тому суд вийшов за межі її розгляду. Рішення апеляційного суду обґрунтовано наявністю постанови Одеського окружного адміністративного суду від 29 лютого 2016 року у справі № 815/6834/15 за позовом Державної архітектурно-будівельної інспекції України до ОСОБА_4, треті особи: ОСОБА_6, ОСОБА_7, про зобов'язання знести за власний рахунок самочинно побудований будинок, яка наразі скасована.

Також апеляційний суд не врахував, що факт відхилення від проекту та порушення будівельних норм і правил має довести особа, яка пред'явила позов про знесення самочинного будівництва, чого не було зроблено ні позивачем, ні третіми особами.

Крім того, у матеріалах справи відсутні докази повідомлення ОСОБА_4 про розгляд справи в апеляційному суді, чим позбавлено його можливості брати участь у судовому засіданні та захищати свої права.

У травні 2017 року ОСОБА_6, ОСОБА_7, а у червні 2017 року виконавчий комітет Одеської міської ради подали до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ заперечення на касаційну скаргу, в яких зазначено, що оскаржуване судове рішення є законним і обґрунтованим, апеляційний суд правильно застосував норми матеріального та процесуального права.

У пункті 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIIІ від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» передбачено, що касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

27 квітня 2018 року справа передана до Верховного Суду.

Згідно з частиною третьою статті З ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною першою статті 402 ЦПК України встановлено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Відповідно до частин першої, другої та п'ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального

права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих

обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і

заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому

засіданні.

Зазначеним вимогам закону судові рішення попередніх інстанцій не відповідають.

Судом установлено, що ОСОБА_4 на підставі договору купівлі-продажу від 17 липня 2014 року належить на праві власності земельна ділянка, що розташована по АДРЕСА_1, загальною площею 0,0799 га. 27 листопада 2014 року Управлінням архітектури та містобудування Одеської міської ради ОСОБА_4 надано Містобудівні умови та обмеження забудови земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1, з намірами забудови - будівництво індивідуального житлового будинку та відкритого басейну зі знесенням існуючих на ділянці будівель та споруд.

19 грудня 2014 року Департаментом Державної архітектурно-будівельної інспекції в Одеській області зареєстровано декларацію про початок виконання будівельних робіт за адресою: АДРЕСА_1. В якості замовника будівництва у декларації визначено ОСОБА_4 Наказом Департаменту Державної архітектурно-будівельної інспекції в Одеській області від 10 серпня 2015 року № 55 «СК» скасовано реєстрацію декларації про початок виконання будівельних робіт. 12 серпня 2015 року Департаментом Державної архітектурно-будівельної інспекції в Одеській області зареєстровано нову декларацію про початок виконання будівельних робіт з будівництва індивідуального житлового будинку та відкритого басейну за адресою: АДРЕСА_1, замовник будівництва - ОСОБА_4

Наказом Департаменту Державної архітектурно-будівельної інспекції в Одеській області від 04 вересня 2015 року № 64 «СК» скасовано реєстрацію декларації від 12 серпня 2015 року.

Наказом Департаменту Державної архітектурно-будівельної інспекції в Одеській області від 16 червня 2016 року № 153 скасовано наказ Департаменту Державної архітектурно-будівельної інспекції в Одеській області від 04 вересня 2015 № 64 «СК» на підставі постанови Одеського окружного адміністративного суду від 04 квітня 2016 року, залишеної без змін ухвалою Одеського апеляційного адміністративного суду від 08 червня 2016 року, у справі № 815/611/16 за адміністративним позовом ОСОБА_4 до Департаменту Державної архітектурно-будівельної інспекції в Одеській області, треті особи - ОСОБА_6, ОСОБА_7, про визнання неправомірним та скасування наказу.

Виконавчий комітет Одеської міської ради звернувся до суду з позовом про знесення об'єкта самочинного будівництва. При цьому посилався на норми ЦК України та ЦПК України 2004 року.

Проте при розгляді такої справи суди не звернули уваги на таке.

Відповідно до статті 177 ЦК України об'єктами цивільних прав є речі.

Річчю є предмет матеріального світу, щодо якого можуть виникати цивільні права та обов'язки. Речі поділяються на рухомі та нерухомі. До нерухомих речей належать земельні ділянки, а також об'єкти, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення(статті 179,181 ЦК України).

Згідно з положеннями статті 182 ЦК України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обмеження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації.

Статтею 331 ЦК України передбачено, що право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації.

Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

Таким чином, для того, щоб новостворене майно стало об'єктом цивільно-правових відносин, потрібно виконання трьох умов: 1) завершення будівництва; 2) прийняття до експлуатації; 3) державна реєстрація.

Доки ці умови не виконано, особа вважається лише власником матеріалів, обладнання тощо, яке було використано у процесі цього будівництва (створення майна) (частина третя статті 331 ЦК України).

Відповідно до статті 376 ЦК України самочинним вважається будівництво житлового будинку, будівлі, споруди, іншого нерухомого майна, якщо вони збудовані (будуються) на земельній ділянці, що не була відведена особі, яка здійснює будівництво; або відведена не для цієї мети; або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи, чи належно затвердженого проекту; або з істотним порушенням будівельних норм і правил.

Вимоги особи, яка самочинно збудувала нерухоме майно, або заінтересованої особи, що не пов'язані з правом власності на ці будівлі, зокрема, про визнання права на матеріали, одержані при їх знесенні, підлягають розгляду судами на загальних підставах.

Отже, метою знесення об'єктів самочинного будівництва за позовом суб'єкта владних повноважень є не перехід права власності на ці об'єкти, а приведення будівництва у відповідність до імперативних вимог публічно-правових норм, направлених на захист суспільних інтересів.

Зважаючи на викладене, Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що спір, який є предметом даного розгляду не пов'язаний з вирішенням питання щодо речового права, а є публічно-правовим, оскільки виник за участю суб'єкта владних повноважень, який реалізовував у спірних правовідносинах надані йому чинним законодавством владні управлінські

функції стосовно виявлення факту самочинного будівництва та усунення порушень шляхом знесення самочинно збудованих об'єктів містобудування. Справа за позовом такого суб'єкта належить до компетенції адміністративних судів.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, установленим законом.

Європейський суд з прав людини в рішенні від 20 липня 2006 року у справі «Сокуренко і Стригун проти України» вказав, що фраза «встановленого законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. У рішенні у справі «Занд проти Австрії» (заява N 7360/76, доповідь Європейської комісії з прав людини від 12 жовтня 1978 року) висловлено думку, що термін «судом, встановленим законом» у частині першій статті 6 Конвенції передбачає «усю організаційну структуру судів, включно з питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів».

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 19 КАС України (у редакції Закону № 2147-VIII) юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.

Таким чином, визначальним критерієм віднесення справи до справ адміністративної юрисдикції є наявність стороною у справі суб'єкта владних повноважень та виконання ним у спірних відносинах управлінських функцій.

Водночас за приписами пункту 7 частини першої статті 4 КАС України (у редакції Закону № 2147-VIII) суб'єктом владних повноважень є орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб'єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг.

Згідно з пунктом «б» частини першої статті 31 Закону України від 21 травня 1997 року № 280/97-ВР «Про місцеве самоврядування в Україні» виконавчим органам міських рад делеговано повноваження у галузі будівництва, а саме: прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів у порядку, встановленому законодавством; організація роботи, пов'язаної зі створенням і веденням містобудівного кадастру населених пунктів; здійснення в установленому порядку державного контролю за дотриманням законодавства, затвердженої містобудівної документації при плануванні та забудові відповідних територій; зупинення у випадках, передбачених законом, будівництва, яке проводиться з порушенням містобудівної документації і проектів окремих об'єктів, а також може заподіяти шкоди навколишньому природному середовищу; здійснення контролю за забезпеченням надійності та безпечності будинків і споруд незалежно від форм власності в районах, що зазнають впливу небезпечних природних і техногенних явищ та процесів; організація охорони, реставрації та використання пам'яток історії і культури, архітектури та містобудування, палацово-паркових, паркових і садибних комплексів, природних заповідників; вирішення відповідно до законодавства спорів з питань містобудування.

Зазначений висновок міститься у постановах Великої Палати Верховного Суду: від 11 квітня 2018 року № 11-251апп18, № 14-92цс18.

Системний аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що виконавчий комітет Одеської міської радиє суб'єктом владних повноважень, оскільки здійснює делеговані повноваження, а тому юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи за участю виконавчих органів сільських, селищних, міських рад, які виникають під час виконання делегованих повноважень у сфері державного контролю за дотриманням законодавства у галузі будівництва.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

За таких обставин судові рішення не відповідають вимогам статті 263 ЦПК України та ухвалені з порушенням норм процесуального права, що в силу пункту 1 частини першої статті 255 ЦПК України є підставою для їх скасування із закриттям провадження у справі.

Керуючись статтями 255, 400, 409, 416, 418, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палатиКасаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4, подану представником - ОСОБА_5, задовольнити частково.

Рішення Київського районного суду м. Одеси від 21 жовтня 2016 року та рішення Апеляційного суду Одеської області від 18 січня 2017 року скасувати.

Провадження у справі за позовом Виконавчого комітету Одеської міської ради до ОСОБА_4, треті особи: ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, про знесення об'єкта самочинного будівництва закрити.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: О. В. Білоконь

Б. І. Гулько

Є. В. Синельников

Ю. В. Черняк