Номер провадження: 22-ц/785/5035/18
Номер справи місцевого суду: 506/292/16-ц
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
Доповідач Сегеда С. М.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12.06.2018 року м. Одеса

Апеляційний суд Одеської області, у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого Сегеди С.М.,

суддів: Гірняк Л.А.,

ОСОБА_2,

за участю:

секретаря Цихиселі Л.Р.,

представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4,

представника ОСОБА_5 - адвоката ОСОБА_6,

представника ГУ Держгеокадастру в Одеській області ОСОБА_7,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_8 та ОСОБА_3 на рішення Красноокнянського районного суду Одеської області від 03 квітня 2018 року у цивільній справі за позовомОСОБА_8, ОСОБА_3 до Окнянської районної ради Одеської області, ОСОБА_5, Головного управління Держгеокадастру в Одеській області про визнання незаконним та скасування державного акту, треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору: Окнянська районна державна адміністрація Одеської області,

встановив:

04.05.2016 року позивачі звернулися до суду з позовом до Красноокнянської районної ради в Одеській області, ОСОБА_5, треті особи: Красноокнянська районна державна адміністрація Одеської області; Відділ Держгеокадастру у Красноокнянському районі Одеської області, про визнання незаконним та скасування державного акту, виданого 07.05.2002 року № І-ОД № 005426, зареєстрованого у Книзі записів державних актів № 104 Красноокнянською районною радою на право постійного користування земельною ділянкою для ведення селянського (фермерського) господарства ОСОБА_5 в межах, що накладається на земельну ділянку ОСОБА_8, кадастровий номер :01:002:0208, площею 2 га та про визнання незаконним та скасування державного акту, виданого 07.05.2002 року № І-ОД № 005426, зареєстрованого у книзі записів державних актів № 104 Красноокнянською районною радою на право постійного користування земельною ділянкою для ведення селянського (фермерського) господарства ОСОБА_5 в межах, що накладається на земельну ділянку ОСОБА_3, кадастровий номер :01:002:0207, площею 2 га.

Рішенням Красноокнянського районного суду Одеської області від 03 квітня 2018 року у задоволенні вищевказаних позовних вимог ОСОБА_8 і ОСОБА_3 було відмовлено повністю.

В апеляційній скарзі ОСОБА_8 та ОСОБА_3 ставлять питання про скасування рішення суду та ухвалення нового рішення, яким їх позовні вимоги задовольнити у повному обсязі, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

Перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, заперечень проти неї, колегія суддів дійшла висновку про необхідність відмови в задоволенні апеляційної скарги, виходячи з наступних підстав.

Ухвалюючи судове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив із того, при видачі державного акту на право постійного користування землею серії І-ОД № 005426, на користь ОСОБА_5 від 07.05.2002 року, площею 49,50 га, яка розташована на території Федосіївської сільської ради, для ведення селянського (фермерського) господарства, права позивачів ОСОБА_8 і ОСОБА_3І не були порушені, а тому підстав для задоволенні їх позовних вимог, матеріали справи не містять.

З таким висновком повністю погоджується колегія суддів, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, згідно державного акту на право постійного користування землею серії І-ОД № 005426, виданого 07.05.2002 року, відповідачу ОСОБА_5 надано у постійне користування земельна ділянка площею 49,50 га, яка розташована на території Федосіївської сільської ради, для ведення селянського (фермерського) господарства (т.1, а.с.14).

Даний державний акт виданий на підставі рішення Красноокнянської районної ради від 24.11.2000 року № 114-ХХІІІ «Про затвердження проектів відведення земельних ділянок для ведення селянського (фермерського) господарства» (т.1, а.с.56-58).

При цьому матеріали справи не містять доказів того, що вказаним державним актом порушені будь-чиї права.

В свою чергу, позивачу ОСОБА_8 на праві власності належить земельна ділянка кадастровий номер № :01:002:0208 площею 2 га на території Федосіївської сільської ради на підставі державного акту від 11.12.2008 року серії ЯЖ № 318134, зареєстрованого у Книзі реєстрації державних актів на право власності на землю та право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 10 (т.1, а.с.15).

Позивачу ОСОБА_3 на праві власності належить земельна ділянка кадастровий номер № :01:002:0207 площею 2 га та території Федосіївської сільської ради на підставі державного акту від 11.12.2008 року серії ЯЖ № 318133, зареєстрованого у Книзі реєстрації державних актів на право власності на землю та право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 09 (т.1, а.с.16).

Дані державні акти видані на підставі розпорядження Красноокнянської районної державної адміністрації Одеської області від 07.05.2008 року № 179/А-2008.

Таким чином, доводи позивачів ОСОБА_8 і ОСОБА_3 про порушення їх прав видачею державного акту на право постійного користування землею серії І-ОД № 005426, на користь ОСОБА_5 від 07.05.2002 року, є безпідставними і необгрунтованими.

Разом з тим, обгрунтовуючи свої позовні вимоги, позивачі посилались на те, що при видачі вказаного державного акту на імя ОСОБА_5, було порушено законодавство України в області земельних відносин, а тому вказаний державний акт має бути визнаний недійсним.

З цього приводу колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до п.1, 2, 4, 5 Постанови КМУ від 12.01.1993 року № 15 «Про порядок ведення державного земельного кадастру» (в редакції станом на момент отримання відповідачем державного акту) державний земельний кадастр призначений для забезпечення Рад народних депутатів, заінтересованих підприємств, установ, організацій і громадян вірогідними і необхідними відомостями про природний, господарський стан та правовий режим земель з метою організації раціонального використання та охорони земель, регулювання земельних відносин, землеустрою, обгрунтування розмірів плати за землю.

Ведення державного земельного кадастру забезпечується проведенням топографо-геодезичних, картографічних робіт, грунтових, геоботанічних, радіологічних, лісотипологічних, містобудівних та інших обстежень і розвідувань, реєстрацією права власності на землю, права користування землею і договорів на оренду землі, обліком кількості та якості земель, бонітуванням грунтів, зонуванням територій населених пунктів та економічною оцінкою земель. Оперативність і точність даних земельного кадастру забезпечується використанням аерокосмічних зйомок та застосуванням методів дистанційного зондування земної поверхні.

Обовязок внесення даних в державний земельний кадастр та постійного вивчення потреби в земельно-кадастровій інформації покладений безпосередньо на відповідні органи держави.

Згідно п. 2 розділу VII Закону України «Про державний земельний кадастр» - земельні ділянки, право власності (користування) на які виникло до 2004 року, вважаються сформованими незалежно від присвоєння їм кадастрового номера.

У відповідності до пункту 6 рішення Конституційного Суду України від 22.09.2005 року №5-рп/2005 суб'єктивне право на земельну ділянку виникає і реалізується на підставах і в порядку, визначених Конституцією України, Кодексом та іншими законами України, що регулюють земельні відносини. Підставою для виникнення права на земельну ділянку є відповідний юридичний факт. Держава забезпечує захист прав усіх суб'єктів права власності і господарювання, їх рівність перед законом, соціальну спрямованість економіки. ОСОБА_9 України гарантує кожному право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю відповідно до закону. Земельний кодекс України є одним із таких законів, норми якого встановлюють підстави набуття права на землю шляхом передачі ділянок у власність або надання їх у користування. Громадяни та юридичні особи не можуть втрачати раніше наданого їм права користування земельною ділянкою.

У пункті 71 рішення Європейського суду з прав людини у справі № 29979/04 від 20.10.2011 року «Рисовський проти України» зазначено, що принцип «належного урядування», як правило, не повинен перешкоджати державним органам виправляти випадкові помилки, навіть ті, причиною яких є їхня власна недбалість. Будь-яка інша позиція була б рівнозначною санкціонуванню неналежного розподілу обмежених державних ресурсів, що саме по собі суперечило б загальним інтересам. З іншого боку, потреба виправити минулу «помилку» не повинна непропорційним чином втручатися в нове право, набуте особою, яка покладалася на легітимність добросовісних дій державного органу. Ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов правильного і обгрунтованого висновку про те, що є неприпустимим позбавлення відповідача його права користуватися земельною ділянкою лише з тієї підстави, що державним органом, що здійснює ведення ДЗК було допущено помилку, а саме: не внесені дані щодо земельної ділянки відповідача до автоматизованої системи ДЗК.

Як вбачається з висновку судової земельно-технічної експертизи № 17-1895/6126/6127 від 17.01.2018 року, земельні ділянки ОСОБА_8 площею 2,00 га та ОСОБА_3, площею 2,00 га повністю входять до складу земельної ділянки площею 21,89 га, наданої у постійне користування ОСОБА_5, згідно державного акту серії І-ОД № 005426 від 07.05.2002 року (а.с.236-242 т.2).

Однак, як було зазначено вище, відповідачем ОСОБА_5 було отримано державний акт на постійне користування земельною ділянкою загальною площею 49,50 га у 2002 році, а ОСОБА_8, ОСОБА_3 було надано у власність земельні ділянки по 2,00 га кожному наприкінці 2008 року. Тобто ОСОБА_5 набув право постійного користування землею набагато раніше ніж ОСОБА_8, ОСОБА_3

З цих підстав вимоги позивачів про необхідність визнання державного акту, виданого на імя ОСОБА_5, на 6 років раніше, чим позивачам, є безпідставними і необгрунтованими.

Звертаючись до суду з апеляційною скаргою, скаржники ОСОБА_8 і ОСОБА_3 посилались на те, що скасування державного акту на право постійного користування відповідача ОСОБА_5 має відбутись на підставі того, що Земельним кодексом України від 25.10.2001 року не передбачено надання громадянам земельної ділянки у постійне користування для ведення селянського (фермерського) господарства, а також не передбачено надання землі у розмірі 49,5 га.

Однак, зазначені доводи є безпідставними, так як рішення про надання земельної ділянки в користування ОСОБА_5 приймалось Красноокнянською районною радою 24.11.2000 року № 114-ХХІІІ, тобто в період дії Земельного Кодексу України, в редакції від 18.12.1990 року, ч.1 ст. 52 якого передбачала надання земельної ділянки в користування громадянам у розмірі, який не повинен перевищувати 50 га сільськогосподарських угідь.

Разом з тим, ОСОБА_5 також не може відповідати за рішення органу місцевого самоврядування, яке прийняте відносно надання земельних ділянок у власність позивачів, а відтак, його не може бути позбавлено конституційного права, оскільки він добросовісно, відкрито та на законних підставах набув право користування на земельну ділянку.

Згідно ч.ч. 1,5,6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Колегія суддів зазначає, що заявники апеляційної скарги не надали суду достатніх, належних і допустимих доказів існування обставин, на які вони посилаються як на підставу своїх заперечень проти позовних вимог та доводів апеляційної скарги.

Згідно ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції.

За змістом ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотримання норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду, доводи апеляційної скарги його не спростовують, рішення ухвалено у відповідності до вимог матеріального і процесуального права, у звязку з чим апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, оскаржуване рішення суду залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п.1 ч.1 ст. 374, ст.ст. 375, 381 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_8 та ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Красноокнянського районного суду Одеської області від 03 квітня 2018 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції України протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 18.06.2018 року.

Судді апеляційного суду Одеської області: С.М. Сегеда

ОСОБА_10

ОСОБА_2