Справа № 141/957/17
Провадження № 22-ц/772/1138/2018
Головуючий у суді 1-ї інстанції Лисак О. І.
Доповідач:Ковальчук О. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 червня 2018 рокуСправа № 141/957/17м. Вінниця

Апеляційний суд Вінницької області в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ :

головуючого Ковальчука О.В.,

суддів: Якименко М.М., Сала Т.Б.

за участю секретаря Куленко О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до Прокуратури Вінницької області, Державної казначейської служби України, Головного управління Національної поліції у Вінницькій області про відшкодування шкоди,

за апеляційною скаргою Прокуратури Вінницької області на рішення Оратівського районного суду Вінницької області, ухвалене у цій справі 05 березня 2018 року зі складанням його повного тексту 15 березня 2018 року у смт. Оратів суддею цього суду Лисаком О.І.,

В С Т А Н О В И В:

У жовтні 2017 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до Прокуратури Вінницької області, Державної казначейської служби України, Головного управління Національної поліції у Вінницькій області про відшкодування шкоди, мотивуючи його тим, що їй внаслідок незаконного перебування під слідством та судом протягом 12 років була завдана моральна шкода, яка на підставі ст. 1176 ЦК України та Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, заданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» підлягає відшкодуванню, а також за цей період, захищаючи свої права, вона понесла витрати на правову допомогу адвоката.

25 травня 2005 року порушено кримінальну справу по факту збуту ОСОБА_3 наркотичних засобів за ознаками злочину, передбаченого ч. 2 ст. 307 КК України, а 01 червня 2005 року порушено кримінальну справу по факту незаконного зберігання ОСОБА_3 наркотичних засобів за ознаками злочину, передбаченого ч. 2 ст. 309 КК України.

26 червня 2005 року ОСОБА_3 було обрано запобіжний захід у виді підписки про невиїзд, 16 березня 2006 року пред'явлено обвинувачення у вчиненні вказаних злочинів і цієї ж дати обвинувальний висновок скеровано до Оратівського районного суду Вінницької області.

Вироком Оратівського районного суду від 06 травня 2008 року ОСОБА_3 було визнано винною за ч. 2 ст. 307, ч. 2 ст. 309 КК України та призначено покарання позбавленням волі строком на 5 років, та на підставі ст. 75 КК України її звільнено від покарання з іспитовим строком 1 рік. Ухвалою Апеляційного суду Вінницької області від 03 грудня 2007 року цей вирок скасовано, справу направлено на новий судовий розгляд.

31 грудня 2009 року на підставі постанови Іллінецького районного суду Вінницької області кримінальну справу було повернуто прокурору Оратівського району Вінницької області для додаткового розслідування.

30 жовтня 2010 року ОСОБА_3 знову було пред'явлено обвинувачення у вчиненні зазначених злочинів. Постановою Іллінецького районного суду Вінницької області від 30 грудня 2011 року кримінальну справу по обвинуваченню ОСОБА_3 повернуто на додаткове розслідування.

Постановою слідчого від 25 червня 2015 троку на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України кримінальне провадження відносно ОСОБА_3 було закрито та скасовано застосований запобіжний захід у виді підписки про невиїзд. 22 червня 2017 року цю постанову скасовано заступником керівника Немирівської місцевої прокуратури.

Постановою начальника Оратівського відділу Немирівської місцевої прокуратури від 30 червня 2017 року, кримінальне провадження відносно ОСОБА_3 за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 309, ч. 2 ст. 307 КК України, закрито у зв'язку з невстановленням достатніх доказів для доведення її винуватості в суді, а можливості їх отримати вичерпні. Цією ж постановою прокурор скасував запобіжний захід застосований відносно ОСОБА_3 25 червня 2005 року.

За таких обставин, позивач зазначила, що перебувала під слідством протягом 12 років (144 місяці). За цей час зазнала глибоких моральних страждань, в її житті відбулися негативні зміни. Протягом 12 років їй прийшлось доводити свою невинуватість у скоєнні злочину. Постійні хвилювання на допитах та під час інших слідчих дій, судових засідань негативно вплинули на її моральний та психологічний стан. Застосування до неї запобіжного заходу у виді підписки про невиїзд обмежувало її в пересуванні. Тривале постійне перебування в нервовій напрузі призвело до погіршення стану її здоров'я, в результаті чого наступила інвалідність.

Пославшись на викладене та уточнивши у лютому 2018 року заявлені позовні вимоги, позивач просила суд стягнути з Державної казначейської служби України за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку на її користь 556 400 грн., з яких: 532 800 грн. - відшкодування моральної шкоди та 23 600 грн. понесених ОСОБА_3 витрат на правову допомогу.

Рішенням Оратівського районного суду Вінницької області від 05 березня 2018 року позов задоволено, вирішено питання щодо розподілу судових витрат, зокрема, судовий збір компенсовано за рахунок держави.

Не погодившись із ухваленим рішенням, Прокуратура Вінницької області, посилаючись на неповне з'ясування, судом обставин, що мають значення для справи, порушення норм матеріального та процесуального права, в апеляційній скарзі просить оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове, яким у задоволенні позову відмовити.

Відповідно до п. 3 Розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів», Указу Президента України № 452/2017 «Про ліквідацію апеляційних судів та утворення апеляційних судів в апеляційних округах» Апеляційний суд Вінницької області діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Вінницького апеляційного суду в апеляційному окрузі, що включає Вінницьку область, з місцезнаходженням у м. Вінниці.

Колегія суддів відповідно до вимог ст. 367 ЦПК України, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з таких підстав.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Згідно з положеннями ст. ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Статтею 56 Конституції України передбачено, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Кожна особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права чи інтересу, зокрема, способами захисту є відшкодування майнової та моральної шкоди (ст. 16 ЦК України).

Положеннями ст. 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ч. ч. 1, 2, 6, 7 ст. 1176 ЦК України шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду виникає у випадках, передбачених законом. Шкода, завдана фізичній або юридичній особі внаслідок іншої незаконної дії або бездіяльності чи незаконного рішення органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується на загальних підставах. Порядок відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, встановлюється законом.

Згідно з п. 1 ст. 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок його незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладання арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян. У випадках, зазначених у частині першій цієї статті, завдана шкода відшкодовується в повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду.

Відповідно до ч. 2 ст. 2 наведеного Закону право на відшкодування шкоди у порядку та у розмірах, визначених цим Законом, виникає у випадку закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати.

Положеннями ч. ч. 4, 5 ст. 3 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» передбачено, що у наведених у ст. 1 цього Закону випадках громадянинові відшкодовуються (повертаються), окрім іншого: суми, сплачені громадянином у зв'язку з поданням йому юридичної допомоги; моральна шкода.

Згідно зі ст. 4 вказаного Закону відшкодування шкоди у випадках, передбачених пунктами 1, 3, 4 і 5 ст. 3 цього Закону, провадиться за рахунок коштів державного бюджету. Відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв'язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру.

Розмір моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством. Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом (ст. 13 зазначеного Закону).

Відповідно до ст. 8 Закону України «Про державний бюджет України на 2018 рік» з 1 січня мінімальну заробітну плату у місячному розмірі установлено у розмірі 3 723 грн.

Судом встановлено та з матеріалів справи вбачається, що постановою старшого слідчого СГ ЛВ на ст. Христинівка УМВС України на Одеській залізниці ОСОБА_5 від 25 травня 2005 року порушено кримінальну справу по факту незаконного збуту наркотичних засобів у великих розмірах ОСОБА_3 за ознаками передбаченого ч. 2 ст. 307 КК України (а.с. 156 том 1).

Постановою старшого слідчого СГ ЛВ на ст. Христинівка УМВС України на Одеській залізниці ОСОБА_5 від 01 червня 2005 року порушено кримінальну справу по факту незаконного придбання, зберігання наркотичних засобів без мети збуту ОСОБА_3, вчинені повторно особою, яка раніше вчинила злочин, передбачений ст. 307 КК України за ознаками злочину передбаченого ч. 2 ст. 309 КК України (а.с. 157 том 1).

Постановою цього ж слідчого від 01 червня 2005 року вказані кримінальні справи об'єднано в одне провадження (а.с. 158), а постановою від 26 червня 2005 року відносно ОСОБА_3 обрано запобіжний захід у виді підписки про невиїзд (а.с. 159 том 1).

16 березня 2006 року прокурором Оратівського району затверджено обвинувальний висновок по кримінальній справі відносно ОСОБА_3 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 307, ч. 2 ст. 309 КК України (а.с. 164-171 том 1).

Постановою Оратівського районного суду Вінницької області від 20 лютого 2007 року кримінальну справу відносно ОСОБА_3 направлено для продовження досудового слідства в прокуратуру Оратівського району (а.с. 386-387 том 1). Ухвалою апеляційного суду від 25 квітня 2007 року цю постанову суду скасовано, а справу направлено на новий судовий розгляд, до того ж суду, в іншому складі (а.с. 175-176).

Вироком Оратівського районного суду Вінницької області від 06 травня 2008 року (а.с. 177-182 том 1) ОСОБА_3 визнано винною по ч. 2 ст. 307 КК України і призначено їй покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років з конфіскацією майна, по ч. 2 ст. 309 КК України і призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 3 років. Відповідно до вимог ст. 70 КК України остаточне покарання призначено у виді позбавлення волі на строк 5 років із конфіскацією майна. В силу ст. 75 КК України ОСОБА_3 звільнено від покарання якщо вона протягом іспитового строку не вчинить нового злочину і виконає покладені на неї обов'язки. Іспитовий строк встановлено тривалістю 1 рік.

Ухвалою апеляційного суду від 03 грудня 2008 року вирок скасовано, а справу повернуто на новий судовий розгляд у той же суд в іншому складі суддів (а.с. 183-184 том 1).

21 квітня 2009 року ОСОБА_3 звернулась до Оратівського районного суду Вінницької області із заявою про відвід усьому складу цього суду (а.с. 185-186 том 1).

Постановою Іллінецького районного суду Вінницької області від 31 грудня 2009 року кримінальну справу по обвинуваченню ОСОБА_3 повернуто прокурору Оратівського району для проведення додаткового розслідування внаслідок неповноти і неправильності досудового розслідування (а.с. 187-192 том 1).

Постановою Оратівського районного суду Вінницької області від 20 січня 2011 року кримінальну справу відносно ОСОБА_3 направлено до апеляційного суду для вирішення клопотання щодо її підсудності (а.с. 191 том 1).

Постановою Іллінецького районного суду Вінницької області від 30 грудня 2011 року вказану кримінальну справу повернуто прокурору Оратівського району для проведення додаткового розслідування внаслідок неповноти і неправильності досудового слідства (а.с. 193-200 том 1).

01 червня 2015 року розпочато досудове розслідування у кримінальному провадженні по факту зберігання наркотичних засобів, попередня кваліфікація кримінального правопорушення - ч. 1 ст. 309 КК України (а.с. 201-202 том 1).

Постановою начальника СВ Оратівського РВ УМВС України у Вінницькій області Фурмана Ю.Ю. від 25 червня 2015 року скасовано запобіжний захід у виді підписки про невиїзд, застосований відносно ОСОБА_3 (а.с. 203 том 1).

Постановою цієї ж посадової особи від 25 червня 2015 року кримінальне провадження за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 309 КК України, закрито у зв'язку з відсутністю в діянні складу кримінального правопорушення (а.с. 204-205). Постановою заступника керівника Немирівської місцевої прокуратури Хоменка П.Л. від 22 червня 2017 року цю постанову скасовано (а.с. 206-207 том 1).

Постановою начальника Оратівського відділу Немирівської місцевої прокуратури Вінницької області Максимишина О.В. від 30 червня 2017 року кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань, у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 307, ч. 2 ст. 309 КК України закрито у зв'язку з невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості ОСОБА_3 в суді, а можливості їх отримати вичерпні (а.с. 211-214 том 1).

Згідно наданих позивачем медичних виписок, вона у вересні 2005 року зверталась до закладів охорони здоров'я за медичною допомогою у зв'язку з незадовільним самопочуттям (а.с. 3-5 том 1).

25 травня 2005 року, 21 липня 2005 року ОСОБА_3 зверталась до швидкої медичної допомоги, за результатом надання цієї допомоги їй було встановлено діагноз: гіпертонічна хвороба ІІ ступеня, гіпертонічний криз, що підтверджується довідкою № 388 від 25 квітня 2006 року, виданою головним лікарем Центральної районної лікарні Кучером О.А. та наданою на запит адвоката відповіддю головного лікаря Оратівської Центральної районної лікарні Білоуса О.І. (а.с. 6, 13 том 1).

Незадовільний стан здоров'я позивача у 2005, 2007 роках вбачається також із виписок із її медичної картки (а.с. 7-9 том 1).

Зі змісту наданих ОСОБА_3 органами досудового розслідування письмових відповідей (а.с. 10-12, 14-16 том 1) вбачається, що вона неодноразово зверталась зі скаргами на неправомірні дії працівників міліції при проведенні досудового слідства у вказаній вище кримінальній справі.

Розмір понесених ОСОБА_3 витрат на оплату наданої їй юридичної допомоги адвоката за час проведення досудового розслідування вказаної кримінальної справи та її розгляду у судах складає 23 600 грн., що підтверджується квитанціями (а.с. 22-29 том 1).

Встановивши вказані обставини та керуючись наведеними нормами права, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про наявність підстав для задоволення пред'явленого позову, оскільки ОСОБА_3 на виконання вимог ст. ст. 12, 81 ЦПК України довела належними та допустими доказами ті обставини, на які вона посилалась як на підставу заявлених нею вимог.

Апеляційний суд відхиляє доводи апеляційної скарги про те, що позивач не довела незаконність дій органів досудового розслідування, а відтак у суду не було правових підстав задовольняти її позов, усі дії при досудовому розслідуванні зазначеної кримінальної справи цими органами відносно ОСОБА_3 вчинялись у межах наданих ним законом повноважень.

Такі висновки апелянта спростовуються положеннями ч. 2 ст. 2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», якими передбачено, що право на відшкодування шкоди у порядку та у розмірах, визначених цим Законом, виникає, у тому числі, у випадку закриття кримінального провадження за невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати.

Наведені положення Закону застосовуються до виниклих правовідносин, оскільки постановою начальника Оратівського відділу Немирівської місцевої прокуратури Вінницької області Максимишиним О.В. кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань, у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 307, ч. 2 ст. 309 КК України закрито у зв'язку з невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості ОСОБА_3 в суді, а можливості їх отримати вичерпні (а.с. 211-214 том 1).

Доводи апеляційної скарги про те, що позивач не довела, що їй було завдано моральну шкоду спростовуються матеріалами справи, з яких вбачається протилежне. Натомість, скаржник, який є відповідачем, цих своїх тверджень у суді першої інстанції, заперечуючи проти пред'явлених позовних вимог, всупереч вимогам ст. ст. 12, 81 ЦПК України належними та допустимими доказами не довів.

Апеляційний суд також відхиляє доводи скарги про незаконність оскаржуваного рішення, зокрема, що резолютивна частина цього рішення мала б містити посилання про стягнення коштів на відшкодування моральної шкоди саме з державного бюджету, а не з Державної казначейської служби України, якою жодних дій по відношенню до ОСОБА_3 в межах кримінального провадження не вчинялось.

Такі посилання апелянта не ґрунтуються на положеннях чинного законодавства з огляду на таке.

Статтею 43 БК України передбачено, що при виконанні державного бюджету і місцевих бюджетів застосовується казначейське обслуговування бюджетних коштів. Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, забезпечує казначейське обслуговування бюджетних коштів на основі ведення єдиного казначейського рахунку, відкритого у Національному банку України.

Згідно п. п. 1, 3 Положення про Державну казначейську службу України, затвердженого Указом Президента України від 13 квітня 2011 року № 460/2011, Державна казначейська служба України є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра фінансів України. Казначейство України входить до системи органів виконавчої влади та утворюється для реалізації державної політики у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів. Основними завданнями Казначейства України є: внесення пропозицій щодо формування державної політики у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів; реалізація державної політики у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів.

Казначейство України відповідно до покладених завдань: здійснює через систему електронних платежів Національного банку України розрахунково-касове обслуговування розпорядників, одержувачів бюджетних коштів та інших клієнтів, операцій з коштами бюджетів, спільних із міжнародними фінансовими організаціями проектів; здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду (п. 4 вказаного Положення).

У силу п. 8 ч. 1 ст. 7, ч. 2 ст. 23 БК України бюджетні кошти використовуються тільки на цілі, визначені бюджетними призначеннями, які встановлюються законом про Державний бюджет України (рішенням про місцевий бюджет) у порядку, визначеному цим Кодексом.

Статтею 25 БК України установлено, що Державна казначейська служба України здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду. Списання грошових коштів проводиться держказначейством із відповідного казначейського рахунку.

Покладаючи відшкодування завданої ОСОБА_3 моральної шкоди на державу, суд лише зобов'язує казначейство як центральний орган виконавчої влади, що здійснює казначейське обслуговування бюджетних коштів, списати ці кошти з відповідного казначейського рахунку.

Такий правовий висновок викладено в постанові Верховного Суду від 03 травня 2018 року, прийнятій у справі № 751/2603/17-ц, який відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України враховується судом.

Доводи апеляційної скарги про недоведення позивачем понесених нею витрат на юридичну допомогу адвоката спростовуються наявними в матеріалах справи квитанціями (а.с. 22-29 том 1), а їх невідповідність встановленим вимогам щодо форми платіжного документу, про що стверджує апелянт, не дає підстав для висновку, що ці суми коштів не сплачувались ОСОБА_3 її адвокату Куцому Р.А.

Всі інші доводи скарги зводяться до посилань на те, що скаржник не погоджується із розрахунком моральної шкоди, оскільки, як він вважає, суд повинен був застосувати для його обрахунку не мінімальний розмір заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством та судом, який станом на 2018 рік становить 3 723 грн., а 1 600 грн., як передбачено положеннями п. 3 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів» від 06 грудня 2016 року № 1774-VІІІ.

Апеляційний суд із такими висновками скаржника не погоджується, оскільки, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що внаслідок заподіяння позивачеві моральної шкоди у зв'язку із закриттям кримінального провадження внаслідок невстановлення достатніх доказів для доведення винуватості ОСОБА_3 в суді і вичерпанням можливостей їх отримати, вона підлягає відшкодуванню за вказаний вище період із розрахунку встановленого Законом України «Про державний бюджет України на 2018 рік» розміру мінімальної заробітної плати.

Пунктом 3 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів» від 06 грудня 2016 року № 1774-VІІІ, на які посилається апелянт, установлено, що мінімальна заробітна плата після набрання чинності цим Законом не застосовується як розрахункова величина для визначення посадових окладів та заробітної плати працівників та інших виплат. До внесення змін до законів України щодо незастосування мінімальної заробітної плати як розрахункової величини вона застосовується у розмірі 1600 грн. Разом із тим, цим Законом не конкретизовано, що він стосується правових норм, які застосовуються до спірних правовідносин, зокрема ст. 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» та ст. 8 Закону України «Про державний бюджет України на 2018 рік».

Положеннями ст. 13 вказаного Закону передбачено, що відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом. При цьому, при вирішенні питання щодо розміру моральної шкоди, яка підлягає відшкодуванню, необхідно виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати, що діє на час розгляду справи, що узгоджується із правовим висновком Верховного Суду, викладеним у постанові від 04 червня 2018 року, прийнятій у справі № 489/2492/17, який відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України враховується апеляційним судом.

Оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують та не дають підстав для висновку про незаконність чи необґрунтованість оскаржуваного рішення, тому відповідно до положень ст. 375 ЦПК України апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

З огляду на положення ст. 141 ЦПК України щодо покладення судового збору на сторони в залежності від пропорційності розміру задоволених вимог, сплачений скаржником за подачу апеляційної скарги судовий збір слід покласти лише на нього, оскільки оскаржуване рішення залишено без змін.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 367, 369, 374, 375, 382, 384 ЦПК України, колегія суддів,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Прокуратури Вінницької області залишити без задоволення, рішення Оратівського районного суду Вінницької області від 05 березня 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили із дня її прийняття.

Касаційна скарга на постанову може бути подана до Верховного Суду протягом тридцяти днів із дня складання повного тексту постанови.

Головуючий О.В. Ковальчук

Судді : М.М. Якименко

Т.Б. Сало

Повний текст постанови виготовлено 20 червня 2018 року.