Постанова

Іменем України

07 червня 2018 року

м. Київ

справа № 212/3593/16-ц

провадження № 61- 60св17

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

Ступак О. В. (суддя-доповідач), Погрібного С. О., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - ОСОБА_5,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 28 листопада 2017 року у складі колегії суддів: Бондар Я. М., Барильської А. П., Зубакової В. П.,

ВСТАНОВИВ:

У червні 2016 року ОСОБА_4 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_5 про стягнення грошових коштів.

В обґрунтування позову ОСОБА_4 зазначив, що у березні 2016 року він домовився із ОСОБА_6 про надання послуг з ремонту транспортних засобів, за які сплатив кошти на картковий рахунок останнього.

У травні 2016 року ОСОБА_6 повідомив, що жодної оплати не отримував, при цьому встановлено, що кошти в сумі 269 000, які сплачені за вищезазначені послуги, були зараховані на рахунок іншої особи - відповідача у справі ОСОБА_5, який відмовляється їх повертати у добровільному порядку.

Враховуючи наведене та посилаючись на вимоги статті 1212 ЦК України позивач просив стягнути з ОСОБА_5 на свою користь безпідставно отримані кошти в сумі 269 000 грн.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 01 лютого 2016 року позов задоволено. Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 грошові кошти в сумі 269 000,00 грн. Вирішено питання розподілу судових витрат.

Ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач набув грошові кошти в сумі 269 000,00 грн та зберігає їх у себе без достатньої на це правової підстави, а тому вони підлягають поверненню позивачу на підставі статті 1212 ЦК України.

Рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 28 листопада 2017 року рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення, яким ОСОБА_4 відмовлено у задоволенні позовних вимог.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, апеляційний суд виходив з того, що на платіжних дорученнях, наданих позивачем ОСОБА_4 на підтвердження перерахування коштів, зазначено призначення платежу, а саме: поповнення картки ОСОБА_5, що спростовує посилання позивача про необізнаність перерахування коштів саме на рахунок відповідача. Крім того, перерахунок зазначених коштів на рахунок відповідача підтверджує виконання позивачем договірних зобов'язань, визначених у розписці про отримання позивачем у відповідача коштів.

У грудні 2017 року ОСОБА_4 подано до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу на рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 28 листопада 2017 року, в якій він просить скасувати оскаржуване судове рішення, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, обґрунтовуючи свої вимоги порушенням судом норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

У касаційній скарзі заявник посилається на те, що договірних відносин, на підставі яких позивач міг би перерахувати кошти на рахунок відповідача, між сторонами немає, при цьому висновок апеляційного суду про наявність між сторонами договірних зобов'язань на підставі підробленої розписки, є лише припущенням.

15 грудня 2017 року набув чинності Закон України від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» (далі - Закон від 03 жовтня 2017 року), за яким судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 ЦПК України).

Ухвалою судді Верховного Суду від 29 грудня 2017 року відкрито касаційне провадження у зазначені справі за касаційною скаргою ОСОБА_4

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

За змістом частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін, оскільки його ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Рішення суду апеляційної інстанції відповідає вимогам статей 213, 214 ЦПК України щодо законності та обґрунтованості.

Судом установлено, що у період з 23 березня по 29 квітня 2016 року ОСОБА_4 на підставі платіжних доручень перерахував на рахунок ОСОБА_5 кошти в загальній сумі 270 000,00 грн.

Із копії розписки від 26 грудня 2015 року вбачається, що ОСОБА_4 отримав у борг від громадянина ОСОБА_5 кошти в сумі 269 000,00 грн та зобов'язався їх повернути у строк до 30 квітня 2016 року. При цьому, останній платіж в сумі 45 000,00 грн здійснено позивачем на рахунок відповідача саме 29 квітня 2016 року, що співпадає зі строком виконання боргових зобов'язань, зазначених у розписці.

Крім того, на платіжних дорученнях, наданих позивачем ОСОБА_4 на підтвердження перерахування коштів, зазначено призначення платежу, а саме: поповнення картки ОСОБА_5.

Відповідно до статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Аналіз статті 1212 ЦК України і цього інституту цивільного законодавства вказує на те, що правова природа інституту безпідставного отримання чи збереження майна (предмет регулювання) це відносини, які виникають у зв'язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна i які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.

Зобов'язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна, б) набуття або збереження за рахунок iншої особи, в) вiдсутнiсть правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адмiнiстративного акта, правочинну або інших підстав, передбачених статтею 11 ЦК України).

Під вiдсутнiстю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказiвцi закону, або суперечить меті правовiдношення i його юридичному змісту. Тобто вiдсутнiсть правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.

Набуття чи збереження майна буде безпідставним не тільки за умови відсутності відповідної підстави з самого початку при набутті майна, а й тоді, коли первісно така підстава була, але у подальшому відпала.

Отже, для виникнення зобов'язання, передбаченого статтею 1212 ЦК України, важливим є сам факт безпідставного набуття або збереження, а не конкретна підстава, за якою це відбулося.

Загальна умова частини першої статті 1212 ЦК України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов'язальних (договірних) відносинах, або отримане однією зі сторін у зобов'язанні підлягає поверненню іншій стороні на підставі статті 1212 ЦК України тільки за наявності ознаки безпідставності такого виконання.

Зазначена норма закону застосовується лише у тих випадках, коли безпідставне збагачення однієї особи за рахунок іншої не може бути усунуто з допомогою інших, спеціальних способів захисту. Зокрема, у разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер правовідносин виключає можливість застосування до них судом положень частини першої статті 1212 ЦК України, у тому числі й щодо зобов'язання повернути майно потерпілому.

Враховуючи наведене, апеляційний суд правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку згідно зі статтями 57-60, 212 ЦПК України, правильно встановив обставини справи, які полягають у тому, що позивач був обізнаний про перерахунок ним коштів саме на ім'я відповідача, ним не спростований факт укладення між сторонами договору позики у вигляді розписки, а також не доведено існування договірних зобов'язань із ОСОБА_6, тобто відсутні підстави для застосування статті 1212 ЦК України до даних правовідносин.

Доводи касаційної скарги про те, що договірних відносин, на підставі яких позивач міг би перерахувати кошти на рахунок відповідача, між сторонами немає - не заслуговують на увагу, оскільки по своїй суті зводяться до переоцінки доказів, що у відповідності до статті 400 ЦПК не належить до повноважень суду касаційної інстанції.

Викладене дає підстави для висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржуване судове рішення суду апеляційної інстанцій без змін із підстав, передбачених статтею 410 ЦПК України.

Керуючись статтями 409, 410 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 28 листопада 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:О. В. Ступак
С. О. Погрібний Г. І. Усик