Справа № 428/4406/18
18 червня 2018 року м. Сєвєродонецьк
Сєвєродонецький міський суд Луганської області в складі головуючого судді Бароніна Д.Б., за участю секретаря Бондаренко І.С., розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Сєвєродонецьку цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, третя особа - Орган опіки та піклування Сєвєродонецької міської ради, -
ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_1) звернулася до Сєвєродонецького міського суду Луганської області з позовною заявою до ОСОБА_2 (місце проживання: АДРЕСА_1), ОСОБА_3 (місце проживання: АДРЕСА_1) про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, третя особа - Орган опіки та піклування Сєвєродонецької міської ради (місцезнаходження: Україна, Луганська область, місто Сєвєродонецьк, бульвар Дружби Народів, будинок 32), в якій просить визнати ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2, такими, що втратили право користування квартирою АДРЕСА_1 посилаючись на наступне.
ОСОБА_1 є власником 1/2 частини квартири, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва про право власності на житло НОМЕР_2 виданого Управлінням житлово-комунального господарства міськвиконкому від 10 січня 2000 року згідно з розпорядженням (наказом) № 915 від 28 грудня 1999 року. В спірній квартирі зареєстровані відповідачі, син та онук позивача, ОСОБА_2 та ОСОБА_3, які з 2014 року не проживають в спірній квартирі без поважних причин. Збереження реєстрації відповідачів у належній позивачу квартирі змушує його нести додаткові витрати по оплаті комунальних послуг та перешкоджає її вільному користуванню та розпорядженню. У зв'язку із викладеним, позивач просив визнати ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2, такими, що втратили право користування квартирою АДРЕСА_1
В судове засідання представник позивача не з'явилася, надала до суду заяву, в якій просила розглянути справу без її участі, позовні вимоги підтримала у повному обсязі.
Відповідачі в судове засідання не з'явилися, про причину неявки суд не повідомили, про день, час та місце слухання справи повідомлялися належним чином. Заяв про розгляд справи без їх участі до суду не надходило, відзивів на позов від відповідачів також не надходило.
Представник третьої особи в судове засідання не з'явилася, надала до суду письмову заяву, в якій просила розглянути справу без її участі та заперечувала в частині задоволення позовних вимог щодо визнання неповнолітнього ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2, таким, що втратив право користування житловим приміщенням.
Відповідно до ч. 1 ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з'явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи.
Представник позивача не заперечувала проти заочного розгляду справи за відсутності відповідачів. У зв'язку з наведеним, суд вважав за можливе слухати справу за відсутністю відповідачів, а матеріали, що є у справі, достатніми для цього, про що було постановлено ухвалу, яка відображена в протоколі судового засідання.
У зв'язку із неявкою в судове засідання всіх учасників справи, відповідно до положень ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.
Дослідивши письмові матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав.
В судовому засіданні було встановлено, що квартира № АДРЕСА_1 належить на праві спільної сумісної власності ОСОБА_1 та ОСОБА_4, що підтверджується копією свідоцтва про право власності на житло НОМЕР_2 виданого Управлінням житлово-комунального господарства міськвиконкому від 10 січня 2000 року згідно з розпорядженням (наказом) № 915 від 28 грудня 1999 року.
Згідно із копією довідки № 9344, виданої Центром надання адміністративних послуг у м. Сєвєродонецьку від 05 вересня 2017 року, в квартирі, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 зареєстровані позивач - ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_3, син позивача (відповідач по справі) - ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, син позивача - ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_4, онук позивача (відповідач по справі) - ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2.
Відповідно до копії Акту про фактичне проживання/ не проживання/ № НОМЕР_3, затвердженого КП «Єдиний розрахунковий центр м. Сєвєродонецька» від 01 грудня 2017 року, відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 не проживають за місцем реєстрації в квартирі № АДРЕСА_1 з 2014 року.
З копії довідки, виданої Товариством з обмеженою відповідальністю «УК «Ваш Дім» від 18 січня 2018 року вбачається, що в квартирі, яка розташована за адресою: Російська Федерація, АДРЕСА_2, зареєстрований з 29 березня 2016 року онук позивача (відповідач по справі) - ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2.
Згідно ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.
В силу ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.
Відповідно до статті 405 ЦК України передбачено, що члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону.
Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.
Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.
Згідно положень ст. 156 ЖК України члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.
Конституцією України (ст. 41) та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.97 відповідно до Закону № 475/97-ВР від 17.07.97 «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
Враховуючи вищевикладені норми, а також те, що відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 за місцем реєстрації не проживають з 2014 року без поважних причин, тобто більше одного року, то суд прийшов до висновку про те, що позовні вимоги позивача стосовно визнання ОСОБА_2 та ОСОБА_3 такими, що втратили право користування квартирою АДРЕСА_1 є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.
Стосовно висновку Органу опіки та піклування Сєвєродонецької міської ради про те, що Орган заперечує проти позбавлення неповнолітньої дитини права користування житловим приміщенням, суд зазначає наступне.
Згідно із ч. 5, 6 ст. 19 СК України орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв'язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.
Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.
По-перше, суд зазначає, що вищевказаний висновок Органу опіки та піклування Сєвєродонецької міської ради взагалі необґрунтований жодними фактичними обставинами справи або обставинами, які Орган встановив під час складання висновку. Загальне посилання на захист житлових прав дитини не є належним обґрунтуванням висновку.
По-друге, суд зазначає, що ані Конституція України, ані Конвенція про права дитини, ані Цивільний кодекс України (зокрема, статті 405, 406 вказаного Кодексу), ані Сімейний кодекс України, ані Житловий кодекс УРСР, ані Закон України «Про охорону дитинства», ані Закон України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей» не встановлюють особливостей позбавлення дитини права користування житлом, яке вона набула як член сім'ї власника житла. Вказане право за своєю правовою природою є правом користування чужим майном (сервітутом) і позбавлення цього права відбувається в порядку статей 405, 406 ЦК незалежно від віку особи.
В матеріалах справи відсутні докази того, що відповідачі беруть участь в оплаті витрат на комунальні послуги, з вимогами про вселення до спірного житлового будинку відповідачі не зверталися та будь-якої спеціальної домовленості між сторонами щодо тривалості проживання не було, а також відсутні докази того, що існували будь-які перешкоди у проживанні відповідачів в спірному житловому приміщенні.
Вирішуючи питання про розподіл судових витрат у відповідності до ст. 141 ЦПК України, суд враховує, що понесення позивачем судових витрат підтверджується квитанціями від 23.04.2018 року та 24.04.2018 року про сплату судового збору у сумі 1409 грн. 60 коп. Разом з тим, представник позивача в письмовій заяві просила не стягувати з відповідачів на користь позивача судові витрати, у зв'язку із чим суд вважає справедливим не стягувати з відповідачів на користь позивача суму сплаченого судового збору в розмірі 1409 грн. 60 коп.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 10, 12, 13, 76, 141, 247, 258, 259, 263-265, 268, 273, 280-284, 289, 354 ЦПК України, суд -
Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, третя особа - Орган опіки та піклування Сєвєродонецької міської ради - задовольнити.
Визнати ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, ідентифікаційний номер НОМЕР_1, паспорт серії НОМЕР_4, місце проживання: АДРЕСА_1, таким, що втратив право користування квартирою АДРЕСА_1
Визнати ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2, свідоцтво про народження серії НОМЕР_5, місце проживання: АДРЕСА_1, таким, що втратив право користування квартирою АДРЕСА_1
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене відповідачем в апеляційному порядку.
Із урахуванням пункту 15.5 Перехідних положень ЦПК України (в редакції, яка набрала чинності 15.12.2017 року) рішення може бути оскаржено позивачем шляхом подання апеляційної скарги до Апеляційного суду Луганської області через Сєвєродонецький міський суд протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених ЦПК України, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
Суддя Д.Б. Баронін