Номер провадження: 22-ц/785/5039/18
Номер справи місцевого суду: 491/1110/17
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
Доповідач Кравець Ю. І.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12.06.2018 року м. Одеса

Апеляційний суд Одеської області у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого судді Кравця Ю.І.,

суддів: Журавльова О.Г., Комлевої О.С.,

з участю секретаря судового засідання Бєляєвої А.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Одеса цивільну справу за позовом ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення коштів на дитину, яка продовжує навчання стаціонарно в навчальному закладі, за апеляційною скаргоюОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_3 на рішення Ананьївського районного суду Одеської області від 21.03.2018 року, ухваленого суддею Желясковим О.О.,

встановив:

26.09.2017 року ОСОБА_2 звернулася до суду з зазначеним позовом та просила стягнути з ОСОБА_4 кошти на утримання спільної доньки ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, у сумі 34690,75 грн., мотивуючи свої вимоги тим, що за рішенням Ананьївського районного суду Одеської області від 19.01.2017 року з відповідача на її користь на утримання доньки стягуються аліменти в розмірі 1200 грн. щомісячно до закінчення нею навчання у вищому навчальному закладі, без врахування часу на канікули з подальшою індексацією відповідно до закону. Також з відповідача було стягнуто 1/2 частину витрат понесених донькою у звязку з її навчанням. На даний час аліменти стягуються у визначеній судом сумі, але донька продовжує навчання на четвертому курсі Одеського Національного економічного університету на обліково-економічному факультеті на стаціонарі, у звязку з чим несе нові витрати, котрі, на думку ОСОБА_2, повинні лягти на обох батьків. Позивач зазначала, що додаткові кошти витрачались на навчальне приладдя, медичні, хімічні засоби, побутово-господарські вироби, продукти харчування, косметику, одяг та взуття, оплату гуртожитку, електроенергії, користування Інтернетом, навчання на курсах англійської і польської мови, витрати на транспорт, що входить в передбачені ст.199 Сімейного кодексу України інші кошти на матеріальне забезпечення дитини. ОСОБА_2 зазначала, що відповідач є професійним моряком торгового флоту, постійно працює та має великий дохід, має іншу сімю, з якою часто буває на відпочинку за кордоном, де витрачає на свою падчерицю досить великі кошти. Тобто він є працездатним і заможним, а отже на думку позивача може та повинен приймати участь в утриманні та навчанні їх спільної дитини.

Рішенням Ананьївського районного суду Одеської області від 21.03.2018 року у задоволені позовних вимог ОСОБА_2 відмовлено у повному обсязі.

Не погоджуючись із рішенням суду, позивач ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу в якій з посиланням на неповне зясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм процесуального та неправильне застосування матеріального права, просить рішення скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити заявлені нею позовні вимоги у повному обсязі.

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 обґрунтовує тим, що суд першої інстанції помилково застосував до спірних правовідносин ст. 185 СК України, оскільки вона мотивувала позов ст.199 СК України. Також звертає увагу на те, що більша частка понесених нею витрат повязана саме з проживанням доньки за місцем знаходження навчального закладу, придбання продуктів харчування, медичних та гігієнічних засобів, господарських товарів, одежі, взуття та іншого, які збільшились після ухвалення попередніх рішень про стягнення аліментів та додаткових витрат. Крім того ОСОБА_2 вважає, що районний суд дійшов необґрунтованого висновку що нею не доведено того факту, що відповідач працює та має певні доходи, так як в матеріалах справи відсутні будь-які докази, що відповідач є професійним моряком торговельного флоту та має високий дохід, оскільки вона в судовому засіданні просила суд приєднати до матеріалів справи необхідні докази та заявляла клопотання про витребування доказів щодо працевлаштування ОСОБА_4 та розміру його заробітку, яке судом було вирішено повернути.

Вважаючи апеляційну скаргу безпідставною, представник відповідача ОСОБА_4 адвокат ОСОБА_5звернулася до суду апеляційної інстанції з відзивом на неї, у якому зазначив, що рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, а доводи апеляційної скарги - такими, що не можуть прийматись до уваги.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи апеляційної скарги та відзиву на неї, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення в межах позовної заяви та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Відмовляючи у задоволені позову, суд першої інстанції встановив наступні обставини та дійшов таких висновків.

Судом встановлено, що сторони мають повнолітню доньку ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Згідно довідки №134102, виданої 22.09.2017 року Одеським національним економічним університетом, ОСОБА_3 є студенткою денної форми навчання четвертого курсу обліково-економічного факультету Одеського національного економічного університету, термін навчання з 01.09.2016 року по 30.06.2018 року (а.с.10).

Рішенням Ананьївського районного суду Одеської області від 19.01.2017 року, яке набрало законної сили 13.02.2017 року з ОСОБА_4. стягнуто аліменти на користь на користь ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_3 на її утримання у розмірі 1200 грн., щомісячно, починаючи з 26.09.2016 року до закінчення дитиною навчання в Одеському національному економічному університеті по 30.06.2018 року, без урахування часу на канікули, з подальшою індексацією відповідно до закону. Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_3: 1/2 частину понесених нею витрат, повязаних з навчанням доньки на 3-4 курсах, а саме, плату згідно договору № 31/14-ОЕФ від 01.08.2016 року за надання освітніх послуг в Одеському національному економічному університеті в розмірі 13497,50 грн.; 1/2 частину вартості проживання доньки у гуртожитку навчального закладу повязаних з навчанням доньки на 3-4 курсах, в розмірі 3380 грн.; 1/2 частину витрат на придбання одягу для доньки в розмірі 4755,50 грн.; 1/2 частину витрат на придбання ноутбуку(ПК) в розмірі 2761,50 грн.; 1/2 частину витрат на придбання мобільного телефону в розмірі 1977,00 грн.; та витрат на правову допомогу в розмірі 1600 гривень, а всього стягнуто з відповідача на користь позивача в інтересах доньки 27971,50 грн. (а.с.6-8).

Позивач у судовому засіданні підтвердила, що отримала виконавчий лист про стягнення з відповідача аліментів, подала до виконавчої служби та відповідач щомісячно сплачує аліменти на її користь на утримання дочки, на сьогоднішній день заборгованості по сплаті аліментів немає, про що також свідчить відповідна довідка виконавчої служби.

З доданих до позовної заяви документів зясовано, що ОСОБА_3 є студенткою четвертого курсу денного курсу обліково-економічного факультету Одеського національного економічного університету, з терміном навчання по 30 червня 2018 року, зі сплатою коштів за навчання у сумі 15145 грн. за навчальний рік (2017/2018). Крім того ОСОБА_3 навчається паралельно на курсах польської та англійської мови, про що свідчать відповідні договори про надання освітніх послуг (а.с.20,21,23,24,), за що позивачем сплачено загальну суму в розмірі 12750 грн. Крім того позивачем надано повний розрахунок її витрат, понесених на дочку, що включають: одяг, косметику, продукти харчування, проїзд, оплату за гуртожиток та інше.

Відповідно до статті 180 СК України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Частинами 1-3 ст.ст.181 СК України передбачено, що способи виконання батьками обов'язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними; за домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі; за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі.

Положеннями статей 180, 183, 185, 193, 198, 199 СК України, визначаються декілька видів виконання цього обов'язку, зокрема утримання неповнолітньої дитини, що стягується у частках або твердій грошовій сумі (статті 180, 183); участь батьків у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом, тощо) (стаття 185); утримання дитини, яка перебуває в закладі охорони здоров'я, навчальному або іншому закладі, у разі якщо батьки не беруть участі в утриманні дитини, влаштованої до державного або комунального або іншого закладу, аліменти можуть бути стягнуті з них на загальних підставах (стаття 193); батьки зобов'язані утримувати своїх повнолітніх непрацездатних дочку, сина, які потребують матеріальної допомоги, а також якщо повнолітні дочка, син продовжують навчання і потребують матеріальної допомоги до досягнення ними двадцяти трьох років, за умови якщо батьки можуть надавати таку допомогу (стаття 198).

Згідно із ч.1 ст.185 СК України той з батьків, з кого присуджено стягнення аліментів на дитину, а також той з батьків, до кого вимога про стягнення аліментів не була подана, зобов'язані брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом тощо).

Отже, виходячи з аналізу ст.185 СК України, районний суд дійшов до висновку, що додаткові витрати присуджуються на дитину за наявності в одного з батьків, з яким проживає дитина, додаткових витрат, викликаних особливими обставинами, зокрема необхідністю в розвитку дитини за наявності в неї здібностей, талантів, у зв'язку з її хронічною хворобою, лікуванням, каліцтвом тощо. Наявність таких витрат має довести особа, що заявляє позовні вимоги про стягнення додаткових витрат. Ці кошти є додатковими, на відміну від коштів, які отримуються одним з батьків на утримання дитини.

Крім того, аналіз зазначеної норми Сімейного кодексу України в сукупності з іншими нормами зазначеного законодавчого акту, зокрема, ст.199 СК України, надає підстави для висновку про те, що витрати на навчання дитини не є додатковими витратами в розумінні ст.185 СК України, оскільки зазначена норма СК визначає додаткові витрати як витрати, зокрема, на розвиток здібностей дитини.

Витрати на навчання дитини в начальному закладі не є витратами на розвиток її здібностей та повинні враховуватись судом при визначенні розміру аліментів на утримання повнолітньої дитини.

При цьому, суд звернув увагу на ст.199 СК України, яка встановлює обов'язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина які продовжують навчання і у зв'язку з цим потребують матеріальної допомоги, до досягнення ними двадцяти трьох років за умови, що батьки можуть надавати матеріальну допомогу.

Зазначений висновок суд ґрунтував також на правовій позиці Верхового Суду України, висловленій 24.02.2016 року у справі № 6-1296цс15, відповідно якої виходячи з аналізу ст.185 СК України додаткові витрати присуджуються на дитину за наявності в одного з батьків, з яким проживає дитина, додаткових витрат, викликаних особливими обставинами, зокрема необхідністю в розвитку дитини за наявності в неї здібностей, талантів, у зв'язку з її хронічною хворобою, лікуванням, каліцтвом тощо. Наявність таких витрат має довести особа, що заявляє позовні вимоги про стягнення додаткових витрат. Ці кошти є додатковими, на відміну від коштів, які отримуються одним з батьків на утримання дитини.

На відміну від правовідносин щодо участі батьків у додаткових витратах, правовідносини обов'язку батьків утримувати повнолітніх дочку, сина на період навчання регулюються главою 16 СК України, яка зокрема, передбачає обов'язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчання і у зв'язку з цим потребують матеріальної допомоги, у спосіб сплати аліментів (ст.ст.199, 200, 201 цього Кодексу). У визначенні розміру аліментів слід враховувати вартість навчання, підручників, проїзду до навчального закладу, проживання за місцем його знаходження. Норми цієї глави не встановлюють самостійного, окремого від аліментних зобов'язань, обов'язку батьків брати участь у додаткових витратах на дочку, сина, що викликані особливими обставинами.

Також суд вважав, що позивачем не доведено того факту, що відповідач працює та має певні доходи, оскільки в матеріалах справи відсутні будь-які докази, що відповідач є професійним моряком торгового флоту та має високий дохід, як вказано в позовній заяві.

Виходячи з наведеного, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні вимог щодо стягнення коштів на дитину, яка продовжує навчання стаціонарно в навчальному закладі, які полягають в частковій оплаті проживання в гуртожитку, оплаті за використану електроенергію, оплаті за користування мережею «Інтернет», оплаті за курси англійської та польської мов, оплаті за виготовлення біометричного паспорта, за продукти харчування, медичні та гігієнічні засоби, побутово-хімічні, косметичні та господарські засоби та навчальне приладдя, за взуття та одяг. Суд звернув увагу на те, що сам факт навчання дитини у вищому навчальному закладі є підставою для стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини. При цьому судом зясовано, що з відповідача в порядку ст.199 СК України вже стягуються аліменти на користь позивача на утримання повнолітньої дочки за рішенням Ананьївського районного суду Одеської області від 19.01.2017 року. Районний суд вважав, що навчання у вищому навчальному закладі та обставини, які повязані з навчанням у вищому навчальному закладі не є особливою обставиною, яка породжує обов'язок відповідача брати участь у додаткових витратах на дитину в порядку ст.185 СК України, оскільки до особливих обставин відносяться такі, як розвиток здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом тощо. Жодна з цих обставин позивачем в позовній заяві не зазначена, під час розгляду справи не доведена та нічим не обґрунтована.

Колегія суду погоджується з такими висновками районного суду. Оскільки, суд першої інстанції, зясувавши обставини справи та давши належну оцінку зібраним доказам, дійшов до обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позову. Вказані висновки суду відповідають зібраним у справі доказам, яким судом дана належна оцінка, правильно визначена юридична природа правовідносин що виникли і закон, який їх регулює.

Доводи апеляційної скарги стосовно того, що суд першої інстанції помилково застосував до спірних правовідносин ст. 185 СК України, оскільки вона мотивувала позов ст.199 СК України, на думку колегії суддів є необґрунтованими, оскільки у рішенні суду надано належне мотивування застосуванню судом як ст. 185 СК України так і ст.199 СК України.

Також колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги стосовно того, що районний суд дійшов необґрунтованого висновку що нею не доведено того факту, що відповідач працює та має певні доходи, оскільки у даному випадку встановлення спроможності відповідача надавати матеріальну допомогу не має правового значення для справи, оскільки це має значення при вирішенні питання щодо зміну розміру аліментів або стягнення додаткових витрат на утримання дитини. Крім того у суді першої інстанції позивач заявляла клопотання про витребування доказів щодо працевлаштування ОСОБА_4 та розміру його заробітку, але відмовилась від нього та просила залишити його без розгляду.

Отже, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, обґрунтовано викладених в мотивувальної частині оскаржуваного рішення.

Таким чином колегія суддів вважає, що суд першої інстанції розглянув справу відповідно до ст. 13 ЦПК України: за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках, доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Колегія суддів зазначає, що суд першої інстанції правильно встановив наявність спору щодо розміру підлягаючих до стягненню аліментів, разом з тим права позивача не підлягають судовому захисту в обраний нею спосіб.

Колегія суддів розяснює, що згідно зі ст. 192 СК України розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров'я когось із них.

Керуючись ст.ст. 259, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Ананьївського районного суду Одеської області від 21.03.2018 року залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 13.06.2018 року.

Головуючий Ю.І.Кравець

Судді: О.Г.Журавльов

ОСОБА_6