Справа № 492/692/18
Провадження № 2/492/486/18
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 червня 2018 року м. Арциз

Арцизький районний суд Одеської області в складі:

Головуючого - судді Череватої В.І.

за участю секретаря судового засідання - Каширної О.Г.,

розглянувши у підготовчому судовому засіданні в залі суду в м. Арцизі Одеської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 про визнання договору купівлі-продажу дійсним та визнання права спільної сумісної власності на квартиру набуту за час шлюбу, -

ВСТАНОВИВ:

30.05.2018 року позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з уточненим позовом та просила ухвалити рішення, яким визнати договір купівлі - продажу квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_5 (11/100 часток будинку) від 03 вересня 2002 року, укладений між ОСОБА_6, ОСОБА_4, ОСОБА_5 та ОСОБА_2 укладеним та дійсним, визнати за ОСОБА_1 та ОСОБА_2 право спільної сумісної власності на квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_5 (11/100 часток будинку), набуту за час шлюбу, вартістю 89 176,00 гривень.

В обґрунтування позову позивач посилається на те, що 30.10.2004 р. між нею та відповідачем ОСОБА_2 був укладений шлюб, після чого вони почали проживати у спірній квартирі, розташованій за адресою: АДРЕСА_6 (11/100 часток будинку). На початку 2018 року від багатьох своїх знайомих вона неодноразово чула, що змінився порядок реєстрації нерухомого майна в Україні і необхідно вносити до електронного реєстру відомості про наявне у власності нерухоме майно. Однак, ОСОБА_2 у передбаченому законодавством порядку належним чином не оформив купівлю-продаж квартири та на сьогоднішній день правовстановлюючий документ на його ім'я відсутній. Угода укладена ОСОБА_2 03.09.2002 року на Бесарабській товарній біржі до переліку документів, які є підставою набуття права власності на нерухоме майно за діючим на сьогоднішній день законодавством не відноситься. Крім того, попередні власники фактичне відчуження свого нерухомого майна здійснили, гроші за квартиру отримали та починаючи з 2002 року на нього не претендують, однак від нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу нерухомості фактично відмовились. Вказаною нерухомістю з відповідачем ОСОБА_2 вони фактично почали володіти та володіють відкрито, безперешкодно по теперішній час, здійснюють нагляд за нею, зробили капітальний ремонт та здійснюють утримання. Протягом багатьох років ніхто претензій щодо користування та володіння вищевказаною квартирою не пред'являв, жодних прав щодо володіння, користування та розпорядження вказаним нерухомим майном вони не порушують. У відповідності до ч. 1 ст. 62 СК України, якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Тому вищезазначена квартира повинна бути визнана їх з відповідачем ОСОБА_2 спільною сумісною власністю набутою у шлюбі, що стало підставою звернення до суду з даним позовом.

Відповідно до автоматизованої системи документообігу цивільну справу було розподілено судді Череватій В.І.

Особи, що беруть участь у справі, про час і місце судового розгляду сповіщені належним чином у порядку ст. ст. 128, 130, 131 ЦПК України.

Ухвалою суду від 08.06.2018 року провадження у справі відкрито.

Позивач ОСОБА_1 в судове засідання не з'явилася, звернулася до суду з заявою про розгляд справи за її відсутності, згідно якій вона позов підтримала повністю та просила суд позов задовольнити у повному обсязі.

Відповідачі ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 у судове засідання не з'явилися, до суду надали заяви, вказавши, що проти позовних вимог позивача не заперечують та просять розглянути справу за їх відсутності.

Крім того, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, в силу ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Відповідно до ч. ч. 1, 4 ст. 206 ЦПК України, позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд.

Як роз'яснив Пленум Верхового Суду України у п. 24 постанови від 12 червня 2009 року № 2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» у разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону й не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб (не відповідача), суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальній частині рішення посиланням на визнання позову без з'ясування і дослідження інших обставин справи.

Згідно ч. 3 ст. 200 ЦПК України, за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем.

Суд, дослідивши матеріали справи, надані докази, давши їм оцінку в сукупності, вважає, що визнання відповідачами позову не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, тому суд приймає визнання відповідачами позову та вважає, що позов ОСОБА_1 підлягає задоволенню у повному обсязі з наступних підстав.

Судом встановлені такі факти і відповідні їм правовідносини.

В судовому засіданні встановлено, що 30 жовтня 2004 року Відділом реєстрації актів цивільного стану Арцизького районного управління юстиції Одеської області було зареєстровано шлюб між позивачем та ОСОБА_2, про що в Книзі реєстрації шлюбів зроблено відповідний актовий запис за № 81, що підтверджується копією свідоцтва про одруження серії НОМЕР_3

Як вбачається з копії технічної документації, квартира за адресою: АДРЕСА_7, належала на підставі свідоцтва про право приватної власності від 28.09.1995р. № 513, ОСОБА_4, ОСОБА_6, ОСОБА_5

Згідно копії договору купівлі-продажу нерухомості від 03 вересня 2002 року, укладеного на Бесарабській товарній біржі, ОСОБА_6, яка діяла також від імені ОСОБА_4, ОСОБА_5 продала, а ОСОБА_2 купив об'єкт нерухомості: 11/100 часток житлового будинку, розташованого в АДРЕСА_8

Відповідно до копії акту від 12.10.2017 року, при опитуванні сусідів ОСОБА_7, ОСОБА_8 встановлено, що ОСОБА_1 дійсно проживає сумісно зі своїм чоловіком ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_3 з 2004 року по теперішній час та здійснюють утримання зазначеної квартири.

Як вбачається зі звіту про незалежну оцінку вартості від 21 березня 2018 року, оціночна (ринкова) вартість квартири за адресою: АДРЕСА_7, становить 89 176,00 гривень.

Відповідно до повідомлення КП «Арцизьке БТІ» від 12.06.2018 року № 59, наданого на запит суду, доля квартири № 5 складає 11/100 від будинку АДРЕСА_9. Відповідно до свідоцтва про право приватної власності, виданого 09.10.1995 року Арцизькою міською радою ОСОБА_9 та ОСОБА_10 є співвласниками квартири АДРЕСА_4.

Відповідно до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути - визнання права.

Згідно ст. 41 Конституції України право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом.

Також згідно ч. 2 ст. 11 ЦК України підставою виникнення цивільних прав і обов'язків є договори. В силу ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі дійшли згоди по всіх істотних умовах договору. Договір купівлі-продажу нерухомості укладений між відповідачем ОСОБА_2 з однієї сторони та ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 з іншої сторони не суперечить ст. 203 ЦК України, тобто загальним вимогам, дотримання яких є необхідним для дійсності угоди. Відповідно до вимог ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу, умови договору виконані обома сторонами, тому що сторони виконали свої зобов'язання, тобто покупець сплатив продавцям обумовлену суму, а продавці, у свою чергу, передали покупцю у власність нерухоме майно у вигляді квартири за адресою АДРЕСА_10 (в 11/100 часток будинку). Відповідач ОСОБА_5 зареєстрований та знаходиться на території Криму, що виключає можливість будь-якого способу документального переоформлення квартири, крім визнання права власності в судовому порядку.

Суд виходячи з презумпції правомірності правочинів закріпленої ст. 204 ЦК України може визнати, що між сторонами був укладений договір купівлі-продажу нерухомого майна.

Згідно роз'яснень п. 13 Постанови Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» при розгляді справ щодо визнання правочинів дійсним за правилами статті 220 ЦК України, суди повинні з'ясувати, чи підлягає правочин обов'язковому нотаріальному посвідченню, чому він не був нотаріально посвідчений, чи дійсно сторона ухилилася від його посвідчення та чи втрачена така можливість, а також чи немає інших підстав нікчемності правочину.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 220 ЦК України, якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається.

Відповідно до ч. 3 ст. 368 ЦК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

У відповідності до ч. 1 ст. 62 СК України, якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Тому квартиру, розташовану за адресою АДРЕСА_6 (11/100 часток будинку) слід визнати ОСОБА_1 та ОСОБА_2 спільною сумісною власністю набутою у шлюбі. Подружжя володіє, користується та розпоряджається майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності на рівних засадах, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, відповідно до положень ст. 63 СК України.

Дружина та чоловік з часу реєстрації шлюбу мають право на поділ набутого ними майна як під час перебування у шлюбі, так і після його розірвання. Відповідно до ст. 69 СК України дружина та чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності. Кожен із співвласників має право на поділ спільного майна. Прагнення реалізувати це право не завжди є свідченням відсутності злагоди між співвласниками. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п. 22 Постанови від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими ст. ст. 69 - 72 СК України та ЦК України. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи.

Таким чином, зібрані у справі докази та їх належна оцінка вказують на наявність підстав для задоволення позову ОСОБА_1, у зв'язку з чим суд вважає за необхідне визнати договір купівлі-продажу квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_5 (11/100 часток будинку) від 03.09.2002 року, укладений між ОСОБА_6, ОСОБА_4, ОСОБА_5 та ОСОБА_2 укладеним та дійсним та визнати за ОСОБА_1 та ОСОБА_2 право спільної сумісної власності на квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_5 (11/100 часток будинку), набуту за час шлюбу, вартістю 89 176,00 гривень.

Суд вважає, що позов обґрунтований і підлягає задоволенню, оскільки викладені позивачем в позові обставини знайшли своє підтвердження в судовому засіданні.

На підставі ст. ст. 16, 204, 220, 368,638,655 ЦК України, ст. ст. 18, 60, ч.1 ст.62, ч. 1 ст. 69, 70, 71, 74 СК України, керуючись ст. ст. 10, 12, 13, 76, 141, 200, 206, 264, 265, 273, 354 ЦПК України, суд -

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 про визнання договору купівлі-продажу дійсним та визнання права спільної сумісної власності на квартиру набуту за час шлюбу - задовольнити повністю.

Визнати укладеним та дійсним договір купівлі - продажу квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_5 (11/100 часток будинку) від 03 вересня 2002 року, укладений між ОСОБА_6, ОСОБА_4, ОСОБА_5 та ОСОБА_2.

Визнати за ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, (РНОКПП: НОМЕР_1) та ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, (РНОКПП: НОМЕР_2) право спільної сумісної власності на квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_5 (11/100 часток будинку), набуту за час шлюбу, вартістю 89 176,00 гривень.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Апеляційного суду Одеської області через Арцизький районний суд Одеської області шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення суду складено 18 червня 2018 року.

СУДДЯ

Арцизького районного суду В.І. Черевата

Одеської області