Постанова

Іменем України

14 червня 2018 року

м. Київ

справа № 642/7369/16-ц

провадження № 61-22357св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Висоцької В.С. (суддя-доповідач), Пророка В. В.,

Фаловської І. М.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

представники позивача - ОСОБА_5, ОСОБА_6,

відповідач - Харківська міська рада,

представник відповідача - ОСОБА_8,

розглянув у попередньому судовому засіданні в порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 20 березня 2017 року у складі судді Шрамко Л. Л. та ухвалу апеляційного суду Харківської області від 31 травня 2017 року у складі суддів: Кружиліної О. А., Кіся П. В., Пономаренко Ю. А.,

ВСТАНОВИВ :

У листопаді 2011 року ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом доХарківської міської ради, вимоги якого уточнила в процесі розгляду справи та просила визнати за нею право власності на домоволодіння АДРЕСА_1 за набувальною давністю.

Позов мотивовано тим, що домоволодіння № 12 належало прабабці позивача - ОСОБА_9 та було перебудоване нею у 1973 році. У цьому будинку позивач проживала усе життя та зареєструвала місце проживання за цією адресою 27 листопада 1999 року.

Після проведеної перебудови будинку КП «Харківське міське БТІ» було проведено технічну інвентаризацію приміщення, та 18 вересня 2004 року виготовлений технічний паспорт. Домоволодіння було частково введено в експлуатацію та оформлені угоди з надання комунальних послуг з відповідними комунальними службами, встановлені лічильники для обліку споживання води та електроенергії.

У 2006 році ОСОБА_10 померла, у зв'язку із чим відкрилася спадщина на спадкове майно. Разом з тим, свідоцтво про право на спадщину не видано у зв'язку з відсутністю державної реєстрації прав власності на це домоволодіння. Оскільки будинок не введений в експлуатацію, право власності на нього не зареєстровано.

Під час проведення реєстрації права власності позивача на вказаний будинок державним реєстратором отримані від КП «Харківського МБТІ» відомості, які перешкоджають реєстрації права власності, а саме: відсутнє рішення щодо присвоєння поштової адреси, за номером 12 вже зареєстровано сусіднє домоволодіння, та ще додано до архіву КП «Харківського МБТІ» додаткову інвентаризаційну справу, яка містить відомості, що за адресою: АДРЕСА_1 самовільно побудовані 2 житлові будинки літ. «А-1» і літ. «Б-1», але право власності не зареєстровано, тому КП «Харківського МБТІ» для упорядкування та ідентифікації збудованих обєктів з урахуванням проведеної реєстрації сусіднього домоволодіння за № 12 пропонує провести поточну інвентаризацію.

Відповідно до довідки КП «Харківського МБТІ» від 10 листопада 2016 року станом на 31 грудня 2012 року житловий будинок літ. А-1» по АДРЕСА_1 зареєстрований на праві власності за ОСОБА_11 на підставі договору купівлі-продажу.

У новому технічному паспорті від 04 листопада 2016 року, виготовленому на ім`я позивача зазначено, що житловий будинок по АДРЕСА_1 у м. Харкові також зареєстрований за літ. «А-1», в той час як у технічному паспорті, виготовленому 18 вересня 2004 року на ім`я її прабабки ОСОБА_10, житловий будинок значиться за літ. «Б-1».

Посилаючись на наведене, позивач вважає, що відсутність поштової адреси в будинку літ «Б-1» після реєстрації суміжного будинку №12 перешкоджає у визнанні її права власності на домоволодіння літ «А-1», а нумерація будинків всієї вулиці Вітебська (колишня Гомельська) потребує упорядкування.

Позивач вказує на те, що правомірно проживає у будинку АДРЕСА_1, зареєстрована в ньому, здійснює поточні ремонти, сплачує комунальні платежі, підтримує господарство, здійснюючи таким чином відкрите, безперервне володіння протягом понад 10 років, у зв'язку із чим, відповідно до статті 344 ЦК Українинаявні підстави для визнання за нею права власності на будинок за набувальною давністю.

Також зазначає, що зі змісту частини 1 статті 344 ЦК Українивідсутність державної реєстрації права власності на нерухоме майно не є перешкодою для визнання права власності на це майно у зв'язку зі спливом строку набувальної давності, оскільки така державна реєстрація може бути здійснена після визнання права власності за набувальною давністю, а підставою для реєстрації права власності є рішення суду.

Для проведення державної реєстрації прав з видачею свідоцтва про право власності на нерухоме майно, побудоване до 05 серпня 1992 року, документом, який відповідно до законодавства засвідчує прийняття в експлуатацію закінченого будівництва об'єкта, є технічний паспорт на об'єкт нерухомого майна.

Рішенням Ленінського районного суду м. Харкова від 20 березня 2017 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що з урахуванням положень статей 328, 344, 376 ЦК України та тих обставин, що позивач не довів своїх позовних вимог, відсутні правові підстави для визнання за нею права власності за набувальною давністю на домоволодіння АДРЕСА_1.

Ухвалою апеляційного суду Харківської області від 31 травня 2017 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Ухвала апеляційного суду мотивована тим, що заявляючи вимоги про визнання права власності на домоволодіння АДРЕСА_1 позивачем не було доведено підстав для набуття нею права власності на вказане домоволодіння згідно з положеннями статті 344 ЦК України.

Позивачем не надано жодних доказів на підтвердження реєстрації прав на новостворений об'єкт нерухомого майна за будь-якою особою, також не було надано рішення про виділення земельної ділянки під будівництво житлового будинку, дозвільних документів на право виконання будівельних робіт з будівництва об'єкту та вводу його в експлуатацію у встановленому законом порядку.

За таких підстав, апеляційний суд дійшов висновку, що спірне домоволодіння є самочинним будівництвом.

Апеляційний суд погодився з висновками суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову та виходив із того, що якщо за життя спадкодавець не набув права власності на житловий будинок, земельну ділянку, то спадкоємець також не набуває права власності у порядку спадкування на вказане майно. До спадкоємця переходять лише визначені майнові права, які належали спадкодавцеві на час відкриття спадщини. Для набуття права власності у встановленому законодавством порядку спадкоємець повинен здійснити дії, які необхідні для набуття права власності на визначене нерухоме майно, зокрема на житловий будинок, іншу споруду.

У касаційній скарзі, поданій у червні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_4, посилаючись на неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та порушення норм процесуального права просить скасувати ухвалені у справі рішення з направленням справи на новий розгляд.

Касаційна скарга мотивована тим, що відмовляючи у задоволенні позовних вимог суди дійшли хибного висновку про те, що ОСОБА_4 не доведено своїх позовних вимог, відсутні правові підстави для визнання за нею права власності за набувальною давністю на домоволодіння АДРЕСА_1. Позивачем зазначено, що відповідно до Порядку, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 11 липня 2011 року, право власності на нерухоме майно, побудоване до 06 серпня 1992 року, документом, який відповідно до законодавства засвідчує прийняття в експлуатацію закінченого будівництва об'єкта, є технічний паспорт на об'єкт нерухомого майна.

З рішеннями судів першої та апеляційної інстанції позивач не погоджується, оскільки вони ухвалені без урахування норм матеріального права, якими регулюються спірні правовідносини.

Крім того, судами порушено норми процесуального права, оскільки судом не залучено до участі у справи у якості третьої особи власника домоволодіння, розташованого за адресою: АДРЕСА_1, - ОСОБА_11, оскільки саме ним було придбано домоволодіння у попередніх власників, яким було виділено земельну ділянку під будівництво і яким надавався дозвіл прабабці позивача на будівництво свого домоволодіння.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 червня 2017 року відкрито касаційне провадження у справі за касаційною скаргою ОСОБА_4 на вищевказані судові рішення. Справу витребувано із суду першої інстанції.

15 грудня 2017 року набув чинності Закон України від 3 жовтня 2017 року

№ 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального

кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів».

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до підпункту 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення

змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

15 травня 2018 року справу передано Верховному Суду.

Відповідач Харківська міська рада у відзиві на касаційну скаргу не погодилася з доводами позивача та просила залишити без змін ухвалені у справі рішення, посилаючись на їх законність і обґрунтованість.

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною першою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Касаційна скарга задоволенню не підлягає, з наступних підстав.

Судом установлено, що з 27 листопада 1999 року ОСОБА_4 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1.

В домоволодінні по АДРЕСА_1 у м. Харкові самовільно побудований житловий будинок літ. «Б-1» розміром 6,50х4,48 м, переобладнані нежитлові приміщення в житлові, збільшена житлова площа на 13,1 кв. м.

Згідно з технічним паспортом, складеним 18 вересня 2004 року на ім`я ОСОБА_10 право власності на будинок АДРЕСА_1 не зареєстровано.

Згідно з технічним паспортом, складеним 04 листопада 2016 року на ім`я ОСОБА_4 на будинок АДРЕСА_1, вказаний будинок складається з житлових будинків А-1 і Б-1, загальною площею 747 кв.м, з них під будинком 158 кв.м.

Вказане домоволодіння складається з будинків «А-1» та «Б-1», 1960 року побудови. Будинок А-1 складається з двох квартир - №1 та №2 загальною площею 87,1 кв.м, житловою 49,7 кв.м, допоміжних приміщень 37,4 кв.м. Будинок Б-1 складається з квартири №3 загальною площею 26,3 кв.м, житловою 13,1 кв.м, допоміжних приміщень - 13, 2 кв.м.

Листом від 03 листопада 2016 року КП «Харківське міське БТІ» повідомлено ОСОБА_4, що згідно з матеріалами інвентаризаційної справи по АДРЕСА_1 житловий будинок побудовано в 1961 році. Рішення щодо присвоєння поштової адреси вказаного будинку в матеріалах інвентаризаційної справи відсутні.

У довідці КП «Харківське міське БТІ» від 10 листопада 2016 року зазначено, що житловий будинок літ. «А-1» з надвірними будівлями по АДРЕСА_1 у м. Харкові, згідно з матеріалами інвентаризаційної справи КП «Харківське міське БТІ» повністю (у розмірі 1/1 частки) належить на праві приватної власності ОСОБА_11 на підставі договору купівлі-продажу від 03 жовтня 2008 року.

Згідно переданої до архіву КП «Харківське міське БТІ» Харківської міської ради подано інвентаризаційної справи за адресою: АДРЕСА_1, за вказаною адресою самовільно побудовані житлові будинки літ. «А-1», літ. «Б-1», але на праві власності в бюро не зареєстровані. Для отримання відомостей щодо технічної характеристики житлового будинку літ «А-1» з надвірними будівлями, наявності або відсутності самочинних перепланувань, тощо, на теперішній час необхідно провести поточну інвентаризацію.

У 2006 році ОСОБА_10 померла. Після її смерті заведена спадкова справа, свідоцтво про право на спадщину не видано у зв'язку з повідомленням КП «ХМБТІ» про відсутність державної реєстрації прав власності на це домоволодіння.

У якості правової підстави для визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю відповідно до статті 344 ЦК України позивач посилається на те, що правомірно проживає у будинку АДРЕСА_1, зареєстрована в ньому, здійснює поточні ремонти, сплачує комунальні платежі, підтримує господарство, здійснюючи таким чином відкрите, безперервне володіння протягом понад 10 років.

Частиною 1 статті 344 ЦК Українивстановлено, що особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом.

Володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності.

Домоволодіння, про визнання права власності за набувальною давністю на яке ставить питання позивач, належало її прабабці ОСОБА_10 та було нею перебудоване у 1973 році, після чого КП «ХМБТІ» було проведено технічну інвентаризацію приміщення та 18 вересня 2004 року виготовлено технічний паспорт, після завершення будівництва зазначене домоволодіння було частково введено в експлуатацію.

Згідно встановлених судами обставин спірне домоволодіння є самочинним будівництвом. При цьому, позивачем не надано доказів на підтвердження реєстрації прав на новостворений об'єкт нерухомого майна за будь-якою особою, а також не надано рішення про виділення земельної ділянки під будівництво житлового будинку, дозвільних документів на право виконання будівельних робіт з будівництва об'єкту та вводу його в експлуатацію у встановленому законом порядку.

За таких обставин та з урахуванням положень статтей 328, 331 ЦК України, суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову з підстав недоведеності позивачем підстав для набуття нею права власності на вказане домоволодіння згідно з положеннями статті 344 ЦК України.

При цьому, суди правильно керувалися тим, що за життя спадкодавець ОСОБА_10 не набула права власності на житловий будинок, у зв'язку із чим не набуває право власності в порядку спадкування на це майно і позивач, як спадкоємець. До останньої переходять лише визначені майнові права, які належали спадкодавцеві на час відкриття спадщини. Для набуття права власності у встановленому законодавством порядку позивач, як спадкоємець, повинна здійснити дії, які необхідні для набуття права власності на визначене нерухоме майно, зокрема на житловий будинок, іншу споруду.

Доводи касаційної скарги позивача щодо не залучення до участі у справі ОСОБА_11, як власника сусіднього будинку, не впливають на правильність висновків судів першої та апеляційної інстанції щодо недоведеності підстав, визначених статтею 344 ЦК України для визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю. Участь або не участь у справі вказаної особи на правильність вирішення спору не вливає, заявлені позивачем позовні вимоги та результат їх вирішення судом не стосуються прав чи обов'язків останнього.

Аргументи касаційної скарги позивача висновків судів не спростовують та фактично зводяться до незгоди заявника з мотивами, з яких суд першої інстанції виходив, відмовляючи у задоволенні позову та мотивами, за яких суд апеляційної інстанції залишив судове рішення без змін.

Колегія суддів перевірила доводи касаційної скарги на предмет законності судових рішень виключно в межах заявлених в суді першої інстанції вимог та які безпосередньо стосуються правильності застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального і дотримання норм процесуального права, у зв'язку із чим, не вдається до аналізу і перевірки інших доводів, які за своїм змістом зводяться до переоцінки доказів та встановлення обставин, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані рішення судів першої та апеляційної інстанцій - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 20 березня 2017 року та ухвалу апеляційного суду Харківської області від 31 травня 2017 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді: В. С. Висоцька

В. В. Пророк

І. М. Фаловська