Справа № 369/7379/17
Провадження № 2/369/275/18
РІШЕННЯ

Іменем України

05.06.2018 м. Київ

Києво-Святошинський районний суд Київської області в складі:

головуючого - судді Усатова Д.Д.,

за участю секретарів Кузьменка П.О., Ярмак О.В.,

позивача ОСОБА_1,

відповідача ОСОБА_2,

представника відповідача ОСОБА_3,

третьої особи ОСОБА_4,

представника третьої особи: ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, треті особи: приватний нотаріус Києво-Святошинського районного нотаріального округу Ракул Оксана Володимирівна, ОСОБА_4 про визнання договору дарування недійсним,

ВСТАНОВИВ:

В липні 2017 року позивач звернувся до суду з вказаним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що 02.04.2015 року позивач склав у приватного нотаріуса Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Ракул Оксани Володимирівни Договір дарування серія та номер 1684, за яким обдарував свого сина ОСОБА_2 земельною ділянкою площею: 0.0609га; кадастровий номер: НОМЕР_1, цільове призначення : для будівництва та обслуговування будівель торгівлі; що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, Кисво-Святошинський р., Київська обл.; та розташованим на цій земельній ділянці об'єктом нерухомості: нежитлова будівля - магазин-кафе, загальною площею 458.7 кв/м.Позивач помилився щодо природи правочину. Також просить суд врахувати, що Договір дарування був укладений під впливом важливої обставини, а саме хвороби та безпомічного стану, тож з огляду на життєві обставини, що склалися на той момент часу виникають серйозні сумніви, щодо мого загального фізичного та психічного стану (старче слабоумство) на момент укладення згадуваного правочину.

До того ж складання Договору дарування є вкрай невигідним для ОСОБА_1, який потребує постійної сторонньої допомоги та великих додаткових матеріальних коштів на ліки та утримання.Позивач вважає, що бажав скласти інший правочин, а саме: заповіт, або Договір довічного утримання.На підставі вищевикладеного, просив суд визнати недійсним Договір дарування серія та номер 1684 від 02.04.2015 року.

В судовому засіданні позивач позов підтримав у повному обсязі, просив задовольнити.

Відповідач та представник відповідача заперечували щодо задоволення позову у повному обсязі, просили відмовити у його задоволенні.

Представник третьої особи приватного нотаріуса Ракул Оксани Володимирівни в судовому засіданні заперечував щодо задоволення позову у повному обсязі, просив відмовити у повному обсязі.

Третя особа ОСОБА_4 позов підтримала у повному обсязі, просила задовольнити.

Вислухавши пояснення сторін , дослідивши письмові докази у справі суд вважає, що позов задоволенню не підлягає.

Судом встановлено, що 02 квітня 2015 року позивач ОСОБА_1 подарував ОСОБА_2 земельну ділянку площею: 0.0609 га; кадастровий номер: НОМЕР_1, цільове призначення : для будівництва та обслуговування будівель торгівлі; що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, Кисво-Святошинський р., Київська обл.; та розташованим на цій земельній ділянці об'єктом нерухомості: нежитлова будівля - магазин-кафе, загальною площею 458.7 кв/м., що підтверджується договором дарування, нежитлової будівлі, посвідченим в реєстрі за № 1684 приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Ракул Оксаною Володимирівною.

Відповідно до ч.3 ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Згідно п.19 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" від 06.11.2009р., обставини, щодо яких помилилася сторона правочину мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Не має правового значення помилка щодо розрахунку одержання користі від вчиненого правочину.

Відповідно до ч.5 ст.203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до ч.1 ст.229 ЦК України якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.

Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. А частиною 6 зазначеної статті передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

Жодних доказів того, що позивач, укладаючи договір дарування, помилився щодо обставин, які мають істотне значення, не надано.

Слід зазначити, що за загальним правилом не має розцінюватися як помилка незнання сторонами правочину норм законодавства.

Згідно ч.1 ст.233 Цивільного кодексу України, правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину.

Так, правочини, укладені під впливом тяжкої обставини і на вкрай невигідних мовах мають ваду волі і здійснюються за таких обставин, коли особа змушена зчинити правочин на невигідних для себе умовах.

Для кваліфікації правочину за ст. 233 Цивільного кодексу України необхідна обов'язкова наявність двох зазначених умов.

Так, під тяжкими обставинами слід розуміти не будь-яке несприятливе матеріальне, соціальне чи інше становище, а його крайні форми (наприклад, смерть годувальника, крайня нужденність сім'ї, загроза втратити заставлене майно, а також інші обставини, для усунення чи пом'якшення яких необхідне термінове(укладення правочину).

Згідно ст. 717 Цивільного кодексу України, за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування. Тобто, під час укладення договору дарування не може бути взагалі будь-яких інших додаткових та невигідних умов.

Позивачем не надано жодних доказів того, що договір дарування від 02 квітня 2015 року був укладений під впливом тяжкої обставини і на вкрай невигідних умовах. Відповідач набув право власності на майно, що є предметом оспорюваного договору, на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочину. У ч.2. ст. 328 Цивільного кодексу України закріплено, що право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Згідно ст. 1 Протоколу № 1 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, яка чинна для України з 1997, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Згідно ст.41 Конституції України, право приватної власності є непорушним.

Враховуючи викладене, оскільки належних та допустимих доказів того, що позивач під час укладення договору дарування помилився щодо природи правочину не надано, то підстав для задоволення позову не вбачається.

Керуючись ст. 263-265 ЦПК України, суд,

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення, до Апеляційного суду Київської області через Києво-Святошинський районний суд Київської області.

Суддя Д.Д.Усатов