АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 212/2248/17 22-ц/774/427/К/18
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 червня 2018 року м. Кривий Ріг

Справа № 212/2248/17

Апеляційний суд Дніпропетровської області у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого- судді Бондар Я.М.,

суддів - Барильської А.П., Зубакової В.П.,

секретар судового засідання - Гладиш К.І.

сторони : позивач - ОСОБА_1,

відповідач Приватного акціонерного товариства «Центральний гірничо-збагачувальний комбінат»,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кривому Розі цивільну справу за апеляційними скаргами Приватного акціонерного товариства «Центральний гірничо-збагачувальний комбінат» та ОСОБА_1 на рішення Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу від 17 жовтня 2017 року, яке ухвалено суддею Ваврушак Н.М. у м. Кривому Розі, повний текст судового рішення складено 22 жовтня 2017 року,

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2017 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до Приватного акціонерного товариства «Центральний гірничо-збагачувальний комбінат» ( надалі - ПрАТ «ЦГЗК») про стягнення невиплаченої при звільненні одноразової вихідної допомоги, середнього заробітку за час затримки при розрахунку.

В мотивування заявлених вимог зазначила, що з 16.10.1990 року по 03.09.2008 року працювала на підприємстві відповідача. Була звільнена за власним бажанням у зв'язку з виходом на пенсію за ст. 38 КЗпП України. Проте, при звільненні їй не була виплачена одноразова допомога при звільненні в розмірі двох середньомісячних плат у зв'язку із безперервною працею на підприємстві відповідача понад 15 років, що передбачено умовами Галузевої угоди. Тому, просила суд стягнути з відповідача невиплачену вихідну допомогу у розмірі 3367,76 грн., середній заробіток за час затримки розрахунку за період з 03.08.2008 року по 03.09.2011 року у розмірі 60619,68 грн.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу від 17 жовтня 2017 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково. Стягнуто з ПрАТ «ЦГЗК» на користь ОСОБА_1 вихідну допомогу 3367,76 грн., середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 5051,64 грн. Стягнуто з ПрАТ «ЦГЗК» на користь держави судовий збір у сумі 640 грн.

В апеляційній скарзі представник відповідача ПрАТ «ЦГЗК» ставить питання про скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення про відмову ОСОБА_1 в задоволенні позову, посилаючись на порушенням судом норм матеріального та процесуального права.

В мотивування апеляційної скарги зазначає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про розповсюдження положень Галузевої угоди гірничо-металургійного комплексу України на 2007-2008 р. на відповідача, який її не підписував.

Судом не взято до уваги, що на час звільнення 03 вересня 2008року позивач не досягла 55 р. пенсійного віку, тому підстави для виплати допомоги відсутні.

Судом не застосовано наслідки пропуску позивачем строку звернення до суду за захистом порушеного права, передбачені ст.233 КЗпП.

В апеляційній скарзі позивач ОСОБА_1 ставить питання про зміну рішення суду першої інстанції та збільшення розміру стягнутого середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з 5051,54 грн. до 60619,68 грн.

В мотивування апеляційної скарги зазначає, що судом безпідставно застосовано принцип співмірності середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні із розміром суми заборгованості вихідної допомоги, яка стягнута у повному обсязі.

Ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 05 лютого 2018 року доповнення до апеляційної скарги представника позивача ОСОБА_1,- ОСОБА_5, повернуті без розгляду.

Указом Президента України №452/2017 від 29 грудня 2017 року «Про ліквідацію апеляційних та утворення апеляційних судів в апеляційних округах» ліквідовано Апеляційний суд Дніпропетровської області та утворено Дніпровський апеляційний суд в апеляційному окрузі, що включає Дніпропетровську область, з місцезнаходженням у містах Дніпрі та Кривому Розі.

За частиною 6 статті 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» у разі ліквідації суду, що здійснює правосуддя на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці (відповідних адміністративно-територіальних одиниць), та утворення нового суду, який забезпечує здійснення правосуддя на цій території, суд, що ліквідується, припиняє здійснення правосуддя з дня опублікування в газеті "Голос України" повідомлення голови новоутвореного суду про початок роботи новоутвореного суду.

Пунктом 8 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України (в редакції, яка діє з 15.12.2017) передбачено, що до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

Таким чином, Апеляційний суд Дніпропетровської області продовжує здійснювати свої повноваження до початку роботи Дніпровського апеляційного суду в апеляційному окрузі, що включає Дніпропетровську область, з місцезнаходженням у містах Дніпрі та Кривому Розі.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційних скарг і заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга ПрАТ «ЦГЗК» підлягає залишенню без задоволення, а апеляційна скарга ОСОБА_1 - задоволенню, з наступних підстав.

Як встановлено судом та підтверджено записами, що містяться в трудовій книжці, позивач ОСОБА_1 у період з що з 16.10.1990 року по 03.09.2008 року працювала на підприємстві відповідача ПрАТ «ЦГЗК».

Звільнена 03 вересня 2008 року за власним бажанням у зв'язку з виходом на пенсію за ст. 38 КЗпП України( а.с.4-8).

На момент звільнення стаж роботи позивача на підприємстві відповідача складає більше 15 років.

Звертаючись до суду з позовом ОСОБА_1 посилалась на те, що при звільненні їй не була виплачена вихідна допомога, що передбачена умовами Галузевої угоди гірничо-металургійного комплексу України на 2007-2008 роки (далі - Галузевої угоди) у зв'язку із чим, вважає, що відповідач зобов'язаний сплатити їй невиплачену вихідну допомогу та середній заробіток за час його затримки.

Ухвалюючи рішення часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_1, суд першої інстанції виходив із того, що відповідачем порушені умови Галузевої угоди, які розповсюджують свою дію на ПрАТ «ЦГЗК» в період звільнення позивача, якими передбачений обов'язок працедавця виплатити при звільнені двократний розмір середньомісячного заробітку за стаж роботи на підприємстві понад 15 років. Ураховуючи принцип співмірності, суд стягнув розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі трьох середніх заробітних плат.

Колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Між сторонами виник спір стосовно права позивача ОСОБА_1 на отримання при звільненні одноразової допомоги при виході на пенсію в розмірі двох середньомісячних заробітних плат, що передбачена умовами Галузевої угоди.

Відповідно до ст. 97 КЗпП України форми і системи оплати праці, норми праці, розцінки, тарифні сітки, ставки, схеми посадових окладів, умови запровадження та розміри надбавок, доплат, премій, винагород та інших заохочувальних, компенсаційних і гарантійних виплат встановлюються підприємствами, установами, організаціями самостійно у колективному договорі з дотриманням норм і гарантій, передбачених законодавством, генеральною та галузевими (регіональними) угодами.

Госпрозрахункові підприємства відповідно до ст. 15 Закону України «Про оплату праці» самостійно в колективному договорі з дотриманням норм і гарантій, передбачених законодавством, генеральною та галузевими (регіональними) угодами, встановлюють умови та розміри оплати праці працівників.

Згідно п.7.5 Колективного договору на 2007-2008 роки між ВАТ «ЦГЗК» та профспілковим комітетом ВАТ «ЦГЗК» (далі - Колективний договір) встановлено зобов'язання підприємства відповідача виплачувати протягом І півріччя 2007 року працівникам при виході на пенсію за власним бажанням одноразову допомогу в розмірі, залежному від непереривного стажу роботи на підприємстві, зокрема: від 20 і більше років тримісячну заробітну плату працівника. З ІІ півріччя 2007 року здійснювати таку виплату за умови якщо працівник звільнився за власним бажанням протягом одного місяця після досягнення ними пенсійного віку (жінки 55 років, чоловіки 60 років). (а.с.42-49).

Із Галузевої Угоди гірничо-металургійного комплексу України на 2007-2008рр. встановлено (п.1.13), що Угода набирає чинності з 1 січня 2007р. і діє до укладення нової або перегляду цієї Угоди. Угода була підписана Головою Центрального комітету профспілки трудящих металургійної і гірничодобувної промисловості України та власниками підприємств, включаючи генерального директора ТОВ «Метінвест холдінг» І.Сирим, до складу холдінга входить ПрАТ «ЦГЗК».

Відповідно до роз'яснення Центрального комітету профспілки трудящих металургійної і гірничодобувної промисловості від 13.07.2017 року №03/250, Галузева угода гірничо-металургійного комплексу України на 2007-2008 роки поширюється на ПАТ «Центральний-металургійний комплекс України».

Відповідно до п.6.1 Галузевої Угоди, встановлено, виплачувати працівнику при виході на пенсію одноразову допомогу в розмірі, залежному від стажу його роботи на підприємстві, але не менше: при стажі від 7,5 до 15 років - середньомісячної заробітної плати; від 15 до 20 років - двомісячної середньої заробітної плати; від 20 і більше років - тримісячної середньої заробітної плати. (а.с. 11-13).

Статтею 5 Закону України «Про колективні договори і угоди» від 1 липня 1993 року встановлено, що умови колективних договорів і угод, укладених відповідно до чинного законодавства, є обов'язковими для підприємств, на які вони поширюються, та сторін, які їх уклали. Умови колективних договорів або угод, що погіршують порівняно з чинним законодавством становище працівників, є недійсними, і забороняється включати їх до договорів і угод.

Стаття 9 цього Закону передбачає, що Положення генеральної, галузевої (міжгалузевої), територіальної угоди діють безпосередньо і є обов'язковими для всіх суб'єктів, що перебувають у сфері дії сторін, які підписали угоду. Вимоги Галузевої угоди розповсюджуються на всі підприємства відповідної галузі.

Як видно з тексту Галузевої угоди п.1.1. її укладено між власниками (роботодавцями) підприємств, установ, організацій галузі, їх уповноваженими представниками або органами в особі Міністерства промислової політики України, Фондом державного майна України, господарськими об'єднаннями, з однієї сторони (далі - Сторона власників), та Профспілкою трудящих металургійної і гірничодобувної промисловості України (далі - ПМГУ) в особі її Центрального комітету ПМГУ(далі - Сторона профспілки), з другої сторони.( а.с.13).

Від сторони власників угоду підписано першим заступником Міністра промислової політики України, Головою Фонду держмайна, Генеральним директором асоціації «Укркокс», Генеральним директором ТОВ «Метінвест Холдинг», та іншими уповноваженими представниками ( а.с.13).

Метінвест - міжнародна вертикально інтегрована горно-металургійна група компаній, керуюча кожним окремим ланцюжком виробничого процесу вартості від здобичі залізної руди та вугля до виробництва готової металопродукції.

Колегія суддів вважає необґрунтованими посилання представника відповідача в апеляційній скарзі про не розповсюдження та не застосування до врегулювання спірних правовідносин умов Галузевої угоди, які не діють на ПрАТ «ЦГЗК».

Враховуючи, що позивач на момент виходу на пенсію за власним бажанням станом на 03 вересня 2008 р. мала більше 15 років стажу роботи на підприємстві відповідача, колегія суддів приходить до висновку, що на ОСОБА_1, розповсюджується дія п. 6.1. Галузевої угоди та їй при звільненні роботодавцем повинна бути сплачена вихідна допомога в розмірі двох середньомісячних заробітних плат.

Відповідно до абз.3 п.2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року №100, зі змінами та доповненнями (далі Порядок), середньомісячна заробітна плата визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, виходячи з виплат за останні два календарні місяці, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата.

Позивач ОСОБА_1 звільнена 03 вересня 2008 року.

Згідно довідки ПрАТ «ЦГЗК» від 24.03.2017 року середньо годинний заробіток позивача за щдва місяці що передували даті звільнення становить - 9,79 грн., середньомісячний - 1683,88 грн. ( а.с.14).

За таких обставин, розмір вихідної допомоги, яка мала були виплачена ОСОБА_1 у зв'язку із виходом на пенсію за власним бажанням, становила 1683,88 грн., виходячи з розрахунку (1683,88 грнх2).

На підставі викладеного, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про доведеність вимог позивача та порушення його права ПрАТ «ЦГЗК» на отримання при звільненні на пенсію одноразової допомоги у розмірі двох середньомісячних заробітків, яка у порушення Галузевої Угоди не була їй виплачена при звільненні.

Посилання в апеляційній скарзі відповідача ПрАТ «ІнГЗК» на те, що одноразова допомога при звільненні не є ні основною, ні додатковою заробітною платою, та до спірних правовідносин підлягає застосуванню положення ст.233 КЗпП України, колегія суддів погодитися не може.

Відповідно до ст. 2 Закону України «Про оплату праці» до складу заробітної плати входять також інші заохочувальні та компенсаційні виплати, до яких належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми.

Оскільки відповідно до Галузевої угоди одноразова допомога відноситься до інших виплат, які не передбачені актами чинного законодавства (окрім Галузевої угоди) встановлені додатково при припиненні трудового договору у зв'язку із виходом на пенсію, то її виплата повинна бути здійснена згідно з вимогами ст. 116 КЗпП України в день звільнення працівника.

У зв'язку з вищенаведеним спростовуються доводи апеляційної скарги представника відповідача про застосування до вимог позивача щодо стягнення вихідної допомоги наслідків пропуску ним строків позовної давності відповідно до положень ч.1 ст. 233 КЗпП України, якою передбачено тримісячний строк позовної давності щодо вирішення інших трудових спорів, оскільки у відповідності до положень ч.2 ст. 233 КЗпП України, у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

При цьому, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції в частині правового визначення одноразової допомоги при звільненні на пенсію, яка не є заробітною платою в розумінні вказаної Інструкції зі статистики заробітної плати, яка не відносить витрати з виплати такої допомоги до фонду оплати праці, й врахування ним, що зазначене положення має значення для статистичної звітності підприємства по фонду оплати праці і не тягне правових наслідків у справі, що переглядається виходячи із офіційного тлумачення Конституційним судом України ч.2 ст. 233 КЗпП України.

Так, Конституційний Суд України у рішенні №8-рп/2013 від 15 жовтня 2013 року щодо офіційного тлумачення положень ч. 2 ст. 233 КЗпП України, у системному зв'язку із положеннями статей 1,12 Закону України «Про оплату праці» дійшов висновку, що у разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці не обмежується будь-яким строком звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, зокрема і за час простою, незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат.

Отже, враховуючи те, що вихідна допомога, яка мала бути виплачена ОСОБА_1 у зв'язку з виходом на пенсію за власним бажанням, входить до виплат, на які працівник має право при звільненні, згідно з умовами Галузевої Угоди, колегія суддів вважає правильним висновок суду першої інстанції, про те, що в даному випадку право працівника на звернення до суду за захистом своїх прав не обмежено будь-яким строком у відповідності до ч.2 ст.233 КЗпП України.

Відповідно до вимог ст. 47 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в ст. 116 КЗпП України.

Згідно зі ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Статтею 117 КЗпП України передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст.116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір, підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Таким чином, аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку, що передбачений ч.1 ст.117 КЗпП України обов'язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.

Отже, не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої ст. 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що так як ОСОБА_1, яка звільнена 03 вересня 2008 року, не були виплачені усі належні до виплати суми у строки, зазначені в ст. 116 КЗпП України, а повного розрахунку на момент ухвалення рішення судом першої інстанції проведено не було, то наявні підстави для стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку, в межах заявлених вимог.

Згідно п. 5 Порядку обчислення середньої заробітної плати нарахування виплат у випадку збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної заробітної плати.

Нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. У разі коли середня місячна заробітна плата визначена законодавством як розрахункова величина для нарахування виплат і допомоги, вона обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді (п. 8 Порядку).

Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства.

Відповідно до вимог ст.367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Колегія суддів вважає помилковим висновок суду першої інстанції про застосування принципу співмірності при визначені розміру середнього заробітку, що підлягає стягненню на підставі положення ст.117 КЗпП України, при задоволенні у повному обсязі позовних вимог про стягнення заборгованості.

Суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку на засадах співмірності тільки в разі одночасного вирішення вимог про стягнення належних при звільненні сум за умови часткового задоволення цих вимог.

Оскільки у справі, яка переглядається, вимоги позивача ОСОБА_1 щодо розміру належних їй при звільненні сум судом задоволені в повному обсязі, тому підстав для застосування принципу співмірності та зменшення розміру відшкодування за час затримки розрахунку при звільненні в суду першої інстанції не було.

Зазначена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 21 січня 2015 року у справі № 6-195цс14.

Колегія суддів перевіривши правильність наданого позивачем розрахунку середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не може у повному обсязі погодитися із ним.

По- перше, що стосується заявленого періоду, то 03 вересня 2008 р.- дата звільнення позивача є робочим днем, тому період початку стягнення середнього заробітку з 04 вересня 2008 року.

Оскільки на підприємстві відповідача ПрАТ «ЦГЗК» облік робочого часу провадиться в годинах, приймаємо для розрахунку середньогодинну заробітну плату ОСОБА_1 - 9,79 грн.

В межах заявлених ОСОБА_1 вимог за період з 04 вересня 2008 р. по 03 вересня 2011 року, становить 752 робочих днів, що складає 6016 робочих годин. З урахуванням розміру заробітної плати ОСОБА_1 за годину - 9,79 грн., середній заробіток за час затримки розрахунку при звільнені позивача становитиме 58896,64грн.

На підставі викладеного, колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції помилково застосовано принцип співмірності розміру заборгованості сум при звільненні із розміром середнього заробітку, тому рішення підлягає на підставі п.п.1,3 ч.1 ст.376 ЦПК України зміні в частині стягнутого з ПАТ «ЦГЗК» на користь ОСОБА_1 розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, збільшивши його з 5051,64 грн. до 58896,64грн., відповідно апеляційна скарга позивача підлягає частковому задоволенню.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381-383 ЦПК України Апеляційний суд Дніпропетровської області,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Центральний гірничо-збагачувальний комбінат» залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовільнити частково.

Рішення Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу від 17 жовтня 2017 року, змінити в частині стягнутого судом з Приватного акціонерного товариства «Центральний гірничо-збагачувальний комбінат» на користь ОСОБА_1 розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, збільшивши його з 5051,64 грн. до 58896,64грн.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Головуючий:

Судді: