22-ц/775/296/2018(м)
263/4203/14-ц

Головуючий у 1 інстанції Турченко О.В.
Суддя-доповідач ОСОБА_1
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
06 червня 2018 року Апеляційний суд Донецької області у складі суддів судової палати у цивільних справах:
головуючого судді Попової С.А.,
суддів Кочегарової Л.М., Ткаченко Т.Б.,
за участю секретаря Герасимової Г.Є.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні
апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 ОСОБА_3 на рішення Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 06 червня 2014 року
по цивільній справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський ОСОБА_4»
про стягнення заборгованості за кредитним договором,
В С Т А Н О В И В:
Ухвалою того ж суду від 14 березня 2018 року в задоволенні заяви ОСОБА_2 про перегляд заочного рішення від 06.06.2014р. відмовлено.
В апеляційній скарзі представник відповідача ОСОБА_2 - ОСОБА_3, посилаючись на неповне зясування судом обставин, що мають значення для справи, порушення норм процесуального права, просила рішення скасувати, ухваливши нове, яким відмовити в задоволенні позовних вимог.
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника відповідача ОСОБА_2 - ОСОБА_3, яка підтримала доводи скарги, розглянувши справу відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України у відсутність повідомлених про дату і час розгляду справи представника ПАТ «ВіЕйБі Банк» (а.с. 89,90, 95, 111, 112, 113), що неодноразово не прибував до судового засідання, і відповідача ОСОБА_2, дослідивши матеріали справи і надані в суді апеляційної інстанції докази, обговоривши доводи скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення суду скасуванню, за таких підстав.
Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач порушив грошові зобовязання, визначені умовами договору, що тягнуть правовий наслідок у вигляді задоволення вимог кредитора зі стягнення утвореної заборгованості.
З такими висновками суду погодитись не можна з огляду на порушення судом норм процесуального права, які є обовязковою підставою для скасування судового рішення, що призвело до неповного зясування судом обставин, що мають значення для справи.
Відповідно до п. 3 ч. 3 ст. 376 ЦПК України порушення норм процесуального права є обовязковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо справу розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду (у разі якщо таке повідомлення є обовязковим), якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою.
В апеляційній скарзі представник відповідача скаржиться на те, що неповідомлення довірителя ОСОБА_2 про дату і час розгляду справи унеможливило врахування судом істотних обставин.
На підставі ст. 224 ЦПК України (в редакції, чинній на момент постановлення рішення) суд обовязково повинен перевірити факт повідомлення відповідача належним чином про час і місце судового засідання. Повідомлення сторін про час і місце розгляду справи повинно проводитись відповідно до вимог ст.ст. 74-76 ЦПК України (в редакції, чинній на момент постановлення рішення). При цьому в матеріалах справи повинні бути належні докази такого повідомлення. Якщо відповідні докази відсутні, то відповідач не може вважатися повідомленим належним чином, і підстав для заочного розгляду справи не існує.
Як вбачається з матеріалів справи, в судове засідання на 06.06.2014р., коли було постановлене оскаржене судове рішення, відповідач взагалі не викликався, порпи наявні відомості про адресу реєстрації його місцепроживання (а.с. 29).
Дані обставини робили неможливим ухвалення заочного рішення за ст. 224 ЦПК України.
Отже, ОСОБА_2, у порушення норм цивільного процесуального законодавства не був належним чином повідомлений про дату, час і місце розгляду справи, був позбавлений права довести обставини, на які він посилається заперечуючи проти позову, а відтак судом було порушено його право на справедливий судовий розгляд, передбачений ст.6 Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини.
Внаслідок синхронної ратифікації Верховною Радою України та Європейським Парламентом 16.09.2014р. Угоди про асоціацію між Україною та Європейським Союзом, Україна визнала юрисдикцію європейських судових інституцій і виданих ними правових актів, що є частиною національного законодавства (ч. 2 ст, 3 ЦПК України). Так, орієнтирами для судів у спорах, що випливають з кредитних правовідносин послуг, є Директиви ЄС: № 97/27/ЄС, в якій звернено увагу на підтримання високого рівня захищеності споживачів щодо інвестиційних послуг та фінансових кредитів; № 87/102/ЄEС від 22.12.1986р. (п. 1 ст. 14) щодо координації законів, підзаконних актів та адміністративних положень про правила Спільноти щодо кредиту споживача зазначено, що держави-члени повинні гарантувати, що кредитні угоди не мають укладатися зі збитками для споживача; № 2008/48/ЄС від 23.04.2008р. для забезпечення довіри споживачів є пропонування ринком достатнього ступеня їх захисту.
На противагу цим положенням судом першої інстанції було ухвалено рішення без повідомлення позичальника, що призвело до позбавлення його можливості заперечувати проти твердження банку про наявність в нього заборгованості за кредитним договором наявними в нього доказами.
За таких обставин, рішення суду на підставі п. 3 ч. 3 ст. 376 ЦПК України підлягає обовязковому скасуванню.
Вирішуючи спір по суті і ухвалюючи нове рішення про відмову в задоволенні позову, суд апеляційної інстанції виходить з наступного.
Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити відсотки.
Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору.
В сенсі ст. 1050 ЦК України наслідками порушення кредитного договору є зобовязання позичальника сплатити неустойку відповідно до ст.ст. 549-552 ЦК України.
За ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Згідно із ст. 531 ЦК України боржник має право виконати свій обов'язок достроково, якщо інше не встановлено договором, актами цивільного законодавства або не випливає із суті зобов'язання чи звичаїв ділового обороту.
Умовами кредитного договору в п. 2.6 роздлу ІІ «Загальна частина» визначено право позичальника на дострокове виконання боргових зобовязань з його ініціативи (а.с. 7-8).
З представлених до суду апеляційної інстанції платіжних документів і з пояснень представника відповідача вбачається, що ці платежі (а.с. 99-100) стосуються кредитного договору, укладеного ОСОБА_2 16.02.2011р. (а.с. 101-107), що не має відношення до даного кредитного договору № від 23.03.2011р., по якому виник даний спір.
Оскаржуючи рішення, відповідачем представлено платіжні документи з належного виконання позичальником взятих на себе договірних грошових зобовязань за договором від 23.03.2011р. достроково, в чому впевнився апеляційний суд. Ці документи, як слушно наведено в апеляційній скарзі, мають істотне значення для вирішення справи і унеможливлюють ухвалення позитивного рішення на користь кредитора з наступних підстав.
З загальної суми фактично сплаченого позичальником боргу банк зарахував лише частково платежі, що вбачається з розрахунку заборгованості (а.с. 3):
- в рахунок погашення основної с уми боргу по кредиту зараховано оплату 5879,82грн. (443+448,54+454,14+459,82+633,05+473,48+479,40+485,39+491,46+497,60+503,82+510,12);
- в рахунок погашення процентів за користування кредитним ресурсом зараховано 2778,79грн. (250+244,46+1,78+237,27+58,59+174,59+227,62+219,52+46,57+167,42+93,21+114,80+91,30+
111,45+196,01+191,05+139,96+213,19);
- в рахунок сплати комісії за РО зараховано 4200грн.
(350х9+188,55+161,45+238,29+111,71+219,17+130,83).
Як вбачається з представлених квитанції з боку позичальника мали місце порушення строку внесення щомісячних платежів, обумовленого п.п. 2.5.1, 2.5.2 умов договору.
В результаті зарахування кредитором в порядку черговості за п. 2.5.6 договору сплачених коштів, в тому числі на погашення штрафів згідно із п. 8 розділу І і п. 4.2 Розділу ІІ «Загальна частина» кредитного договору, нарахованих банком за прострочення чергових платежів, позичальник станом на 24.04.2012р. вийшов на обнуління заборгованості по штрафним санкціям, навіть з переплатою на суму 126,69грн., та увійшовши в графік правомірного користування коштами без боргів.
За поясненнями представника відповідача цей останній платіж, що значно перевищує щомісячні платежі, був викликаний тим, що за наслідками розмови ОСОБА_2 із банком зясовано залишок заборгованості, що потрібен для закриття кредиту. У змісті апеляційної скарги представник банку наголошує, що згодом банк ігнорував його вимоги зі зясування штрафних санкцій, які необґрунтовано були нарахувані банком.
Будь-яких відомостей у спростування таких пояснень, а також у спростування факту здійснення цього платежу, якими повністю охоплено залишок, позивачем не надано до суду апеляційної інстанції. Відзиву на апеляційну скаргу представника відповідача за пропозицію апеляційного суду в ухвалі від 16.04.2018р. (а.с. 85, 86, ), позивачем до суду не направлено, незважаючи на розписку про отримання ухвали про відкриття апеляційного провадження (а.с. 94).
Будучи повідомленим належним чином, банк не делегував свого представника для доведення іншого, аніж було засвідчено в суді апеляційної інстанції представником відповідача.
В розумінні ч. 1 ст. 1048 ЦК України проценти виплачуються до дня повернення позики.
Відповідно до ч. 3 ст. 1049 ЦК України позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок.
Конституційний Суд України у справі від 10 листопада 2011 року № 15-рп/2011 про захист прав споживачів кредитних послуг у мотивувальній частині рішення зазначав, що держава забезпечує особливий захист більш слабкого суб'єкта економічних відносин (позичальника), а також фактичну, а не формальну рівність сторін у цивільно-правових відносинах.
Такий захист, в сенсі даної справи, що розглядається, здійснюється через судовий контроль за змістом та обсягом відповідальності сторін договору.
Застосування судами України національних правових норм у відповідній сфері (у даній справі положення ст.ст. 148-1050 ЦК України) повинно відповідати принципам мирного володіння майном, закладеним у ст. 1 Першого протоколу до Конвенції, та поєднуватися із застосуванням відповідних рішень ЄСПЛ.
Статтею 41 Конституції України задекларовано принцип непорушності права власності.
За ст. 1 Першого протоколу до Конвенції: «Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права».
В контексті ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі відповідно Перший протокол; Конвенція) держави-учасниці Конвенції зобовязані поважати право кожного на мирне володіння своїм майном та гарантувати його захист передусім на національному рівні.
В рішенні «Кечко проти України» Європейський суд з прав людини розяснив, що поняття "власності", яке міститься в першій частині статті 1 Протоколу N 1, має автономне значення, яке не обмежене власністю на фізичні речі і не залежить від формальної класифікації в національному законодавстві.
В ухваленому судом першої інстанції рішенні про стягнення грошової заборгованості, що виявилася фактично неіснуючою у позичальника, наявні ознаки втручання в права власності ОСОБА_2 в контексті тлумачення терміну «майно» (possessions), що втілено в ст. 1 Першого протоколу і вживається в усталеній практиці Європейського Суду з прав людини.
Європейський суд з прав людини у рішеннях по справах «Спорронг і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року, «Новоселецький проти України» від 11 березня 2003 року, «Федоренко проти України» від 01 червня 2006 року вказує на необхідність дотримання справедливої рівноваги між інтересами суспільства та необхідністю дотримання фундаментальних прав окремої людини. Зокрема, щоб була дотримана обґрунтована пропорційність між застосованими заходами та переслідуваною метою, якої намагаються досягти шляхом позбавлення особи її власності.
У даній справі стягнення заборгованості має мету захист майнових прав банку, але за наявності доказів, що вказують на відсутність такої заборгованості, вважати таку мету законною не можна. Відтак, заявлене банком порушення його субєктивних прав не підлягає усуненню в судовому порядку.
З точки зору інтересів відповідача економічного характеру ухвалене судом першої інстанції рішення про присудження до стягнення з нього грошової суми необгрнутовано обтяжує ОСОБА_2
Таким чином, вимогами банку про стягнення заборгованості, ухваленим рішенням порушено матеріальний інтерес позичальника ОСОБА_2, захищений статтею 1 Протоколу N 1 до Конвенції.
Враховуючи ухвалення оскаржуваного рішення внаслідок неповного зясування судом обставин, що мають значення для справи, порушення норм процесуального права, таке рішення відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374, ст. 376 ЦПК України підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позову ПАТ «ВіЕйБі Банк» згідно із вищенаведеного мотивування.
Керуючись ст.ст. 367, 374, 376 ЦПК України, суд,
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 ОСОБА_3 задовольнити.
Заочне рішення Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 06 червня 2014 року скасувати повністю і постановити нове судове рішення.
В задоволенні позову Публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський ОСОБА_4» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором № ВLaЖГА00021281 від 23.03.2011р. відмовити.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 11.06.2018р.

Головуючий С.А.Попова

Судді Л.М.Кочегарова

ОСОБА_5