Ухвала

23 травня 2018 року

м. Київ

справа № 161/4156/15-ц

провадження № 61-8778 св 18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А.,

суддів: Карпенко С. О., Кузнєцова В. О., Олійник А. С., Усика Г. І. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - Публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк»,

відповідачі: ОСОБА_1, ОСОБА_2,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційні скарги:

- ОСОБА_1 на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 26 вересня 2017 року у складі судді Кихтюка Р. М. та постанову Апеляційного суду Волинської області від 17 січня 2018 року у складі колегії суддів: Русинчука М. М., Здрилюк О. І., Карпук А. К.;

- ОСОБА_2 на постанову Апеляційного суду Волинської області від 17 січня 2018 року у складі колегії суддів: Русинчука М. М., Здрилюк О. І., Карпук А. К.,

- Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» на постанову Апеляційного суду Волинської області від 17 січня 2018 року у складі колегії суддів: Русинчука М. М., Здрилюк О. І., Карпук А. К.

ВСТАНОВИВ:

У березні 2015 року Публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк» (далі - ПАТ «УкрСиббанк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1, ОСОБА_2 про стягнення заборгованості.

На обгрунтування позовних вимог позивач зазначав, що 30 березня 2007 року між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» (далі - АКІБ «УкрСиббанк»), правонаступником якого є ПАТ «УкрСиббанк», та

ОСОБА_1 укладено кредитний договір № 0, за умовами якого остання отримала кредит в розмірі 175 000,00 дол. США на строк до 30 березня 2018 року.

22 жовтня 2007 року між АКІБ «УкрСиббанк», правонаступником якого є ПАТ «УкрСиббанк» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № 0, за умовами якого остання отримала кредит в розмірі 50 000,00 дол. США на строк до 22 жовтня 2017 року.

На забезпечення виконання зобов'язань за зазначеними кредитними договорами між АКІБ «УкрСиббанк», правонаступником якого є ПАТ «УкрСиббанк», та ОСОБА_2 укладено договори поруки № 0/1 від 30 березня 2007 року та № 0/1 від 22 жовтня 2007 року.

Внаслідок неналежного виконання ОСОБА_1 своїх зобов'язань за кредитними договорами утворилась заборгованість, яка станом на 11 березня 2015 року становила:

- за кредитним договором № 0 від 30 березня 2007 року -

129 252,60 дол. США (кредитна заборгованість - 115 114,06 дол. США, заборгованість по процентам - 14 138,54 дол. США) та 54 015,07 грн пені (пеня за прострочення сплати кредиту - 19 481,47 грн, пеня за прострочення сплати процентів - 34 533,60 грн);

- за кредитним договором № 0 від 22 жовтня 2007 року -

22 021,90 дол. США (кредитна заборгованість - 19 210,64 дол. США, заборгованість по процентам - 2 811,26 дол. США та 22 302,09 грн пені (пеня за прострочення сплати кредиту - 15 709,72 грн, пеня за прострочення сплати процентів - 6 592,37 грн).

Посилаючись на наведене, ПАТ «УкрСиббанк» просило стягнути солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 заборгованість за кредитним договором

№ 0 від 30 березня 2007 року у розмірі 129 252,60 дол. США та

54 015,07 грн, за кредитним договором № 0 від 22 жовтня 2007 року у розмірі 22 021,90 дол. США та 22 302,09 грн.

У квітні 2015 року ОСОБА_1 звернулася до суду із зустрічним позовом до АКІБ «УкрСиббанк», ОСОБА_2 про визнання кредитних договорів недійсними.

Зустрічні позовні вимоги обгрунтовувала тим, що кредитні договори

№ 0 від 30 березня 2007 року та № 0 від 22 жовтня

2007 року, укладені між нею та АКІБ «УкрСиббанк», не відповідають вимогам статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», пункту 2.1 постанови Правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168 «Про затвердження Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту» щодо обов'язкубанку перед укладенням кредитного договору надати споживачу в письмовій формі інформацію про умови кредитування, а також орієнтовну сукупну вартість кредиту тощо.

Посилаючись на те, що умови кредитних договорів є несправедливими, суперечать принципу добросовісності, що створює істотний дисбаланс договірних прав і обов'язків, просила суд визнати недійсними кредитні договори № 0 від 30 березня 2007 року та № 0 від 22 жовтня

2007 року, укладені між нею та АКІБ «УкрСиббанк», а також укладені до них додаткові угоди.

У квітні 2015 року ОСОБА_2 звернувся до суду із зустрічним позовом до АКІБ «УкрСиббанк», ОСОБА_1 про визнання кредитних договорів та договорів поруки недійсними.

На обгрунтування зустрічних позовних вимог зазначав, що укладені між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_1 кредитні договори не відповідають вимогам частини другої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів». При їх укладенні банком порушено принцип розумності, справедливості та добросовісності, так як всі ризики від знецінення національної валюти та збитки від настання таких обставин банк переклав на позичальника.

Посилаючись на наведене, ОСОБА_2 просив суд визнати недійсними кредитні договори № 0 від 30 березня 2007 року та № 0 від 22 жовтня 2007 року, укладені між ОСОБА_1 та АКІБ «УкрСиббанк», а також договори поруки № 0/1 від 30 березня 2007 року та

№ 00/1 від 22 жовтня 2007 року, укладені між ним та

АКІБ «УкрСиббанк».

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 26 вересня

2017 року у задоволенні позовних ПАТ «УкрСиббанк», а також зустрічних позовних вимог ОСОБА_1 та ОСОБА_2 відмовлено.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що заборгованість

ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перед ПАТ «УкрСиббанк» не підтверджена належними та допустимими доказами, про що свідчить висновок комісійної судово-економічної експертизи. Кредитні договори не суперечать принципу добросовісності, їх наслідком не є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду позичальника, ОСОБА_1 при їх підписанні погодилась з усіма умовами оспорюваних кредитних договорів та не заперечувала проти надання кредиту. Неможливість виконання грошового зобов'язання не звільняє боржника від відповідальності. Необгрунтованими також вважав суд вимоги про визнання недійсними договорів поруки.

Постановою Апеляційного суду Волинської області від 17 січня 2018 року апеляційні скарги ОСОБА_1, ОСОБА_2 відхилено, апеляційну скаргу ПАТ «УкрСиббанк» задоволено частково.

Рішення Луцького міськрайонного суду від 26 вересня 2017 року в частині відмови в задоволенні первісного позову скасовано, ухвалено в цій частині нове рішення.

Позов ПАТ «УкрСиббанк» до ОСОБА_1, ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитними договорами задоволено частково.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_1, ОСОБА_2 на користь ПАТ «УкрСиббанк» заборгованість:

- за кредитним договором №0 від 30 березня 2007 року станом на

11 березня 2015 року в розмірі 115 114,06 дол. США, що еквівалентно

2 481 045 грн 97 коп. за тілом кредиту, 13 612,62 дол. США, що еквівалентно

293 351 грн 96 коп. за відсотками, 19 481 грн 47 коп. - пеня за прострочення повернення тіла кредиту;

- за кредитним договором №0 від 22 жовтня 2007 року станом на

11 березня 2015 року в розмірі 19 210,64 дол. США, що еквівалентно

414 045 грн 69 коп. за тілом кредиту, 826,51 дол. США, що еквівалентно

17 811 грн 29 коп. за відсотками, 15 709 грн 72 коп. - пеня за прострочення повернення тіла кредиту.

Відмовлено у задоволенні вимог про стягнення пені за прострочення сплати відсотків за користування кредитними коштами.

У решті рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що наявність простроченої заборгованості за спірними кредитними договорами підтверджується наданими банком розрахунками. При цьому суд вважав, що банк неправомірно збільшив відсоткову ставку за кредитним договором від

30 березня 2007 року з 12 березня 2008 року, а також за кредитним договором від 22 жовтня 2007 року - з 31 грудня 2008 року, оскільки у позичальника ще не було простроченої заборгованості за указаними кредитними договорами. Ураховуючи відсутність підстав для стягнення з відповідачів простроченої заборгованості зі сплати процентів, відсутні правові підстави для стягнення пені за прострочення сплати зазначених процентів.

Висновок суду першої інстанції щодо відсутності правових підстав для задоволення зустрічних позовних вимог ОСОБА_1 та ОСОБА_2 суд апеляційної інстанції вважав законним та обгрунтованим. При цьому зазначив, що вимоги ПАТ «УкрСиббанк» до поручителя заявлені в межах строку, передбаченого частиною четвертою статті 559 ЦК України, оскільки банк змінив строк виконання основного зобов'язання шляхом направлення вимоги про дострокове повернення кредиту та протягом шести місяців з дня настання такого строку звернувся до суду із зазначеним позовом.

У лютому 2018 року ОСОБА_1 звернулась із касаційною скаргою, у якій просила: скасувати постанову Апеляційного суду Волинської області від

17 січня 2018 року в частині задоволенні первісного позову та стягнення судових витрат, залишити в цій частині в силі рішення Луцького міськрайонного суду від 26 вересня 2017 року; скасувати рішення Луцького міськрайонного суду від 26 вересня 2017 рокута постанову Апеляційного суду Волинської області від

17 січня 2018 року в частині відмови у задоволенні її зустрічного позову та ухвалити в цій частині нове рішення про задоволення її позовних вимог, посилаючись на порушення судами попередніх інстанцій норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.

Касаційна скарга ОСОБА_1 обгрунтована тим, що задовольняючи частково позовні вимоги ПАТ «УкрСиббанк» суд апеляційної інстанції не урахував висновок комісійної судового-економічної експертизи, необгрунтовано прийняв нові докази від позивача, зокрема виписки по рахункам, які не були надані банком до суду першої інстанції. Відмовляючи у задоволенні її зустрічних позовних вимог суди попередніх інстанцій не урахували, що оспорювані кредитні договори та укладені до них додаткові угоди не відповідають вимогам Закону України «Про захист прав споживачів», Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», Закону України «Про банки та банківську діяльність», постанови Правління Національного банку України від

10 травня 2007 року № 168 «Про затвердження Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту», зокрема не містять всіх необхідних умов щодо умов взаєморозрахунків, ціни банківських послуг, детального розпису загальної вартості кредиту для споживача, розміру щомісячних сум платежу, розміру супутніх послуг, реальної відсоткової ставки, абсолютного значення подорожчання кредиту.

У лютому 2018 року ОСОБА_2 звернувся з касаційною скаргою, у якій просив скасувати постанову Апеляційного суду Волинської області від

17 січня 2018 року та залишити в силі рішення Луцького міськрайонного суду від 26 вересня 2017 року, посилаючись на порушення судом апеляційної інстанції норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.

Касаційна скарга ОСОБА_2 обгрунтована тим, що суд апеляційної інстанції не урахував, що сторони встановили строки виконання зобов'язань шляхом щомісячної сплати ануїтетного платежу. Вимоги банку пред'явлені після закінчення шестимісячного строку виконання відповідної частини основного зобов'язання. При цьому протягом строку передбаченого частиною четвертою статті 559 ЦК України банк повинен був пред'явити саме позовну, а не будь-яка іншу вимогу. Крім того, суд не урахував, що додаткова угода від

25 серпня 2009 року до договору про надання споживчого кредиту

№ 0 від 22 жовтня 2007 року, умовами якої передбачено зміну схеми погашення кредит, була укладена без його згоди, як поручителя, що відповідно до частини першої статті 559 ЦК України має наслідком припинення договору поруки.

Також зазначав, що обчислення позивачем пені в іноземній валюті та наступне її стягнення в гривневому еквіваленті суперечить положенням статей 192, 533 ЦК України та Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю». Судом апеляційної інстанції необгрнутовано прийнято нові докази, які не подавались позивачем до суду першої інстанції, чим порушено вимоги частини третьої статті 367 ЦПК України.

Ухвалами Верховного Суду від 21 лютого 2018 року відкрито касаційні провадження за касаційними скаргами ОСОБА_1 та ОСОБА_2

У березні 2018 року ПАТ «УкрСиббанк» звернулось з касаційною скаргою, у якій просило скасувати постанову Апеляційного суду Волинської області від

17 січня 2018 року в частині відмови у задоволенні вимог про стягнення відсотків та пені за прострочення сплати відсотків за користування кредитними коштамита ухвалити в цій частині нове рішення про задоволення позовних вимог, посилаючись на порушення апеляційним судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.

Касаційна скарга ПАТ «УкрСиббанк» обгрунтована тим, що суд апеляційної інстанції не урахував підстав зміни процентної ставки за кредитними договорами, передбачених умовами укладених між сторонами договорів, а також дотримання банком передбаченої процедури такої зміни та відсутності заперечень позичальника на зазначене підвищення шляхом фактичного виконання нових умов. Крім того, відмовляючи у задоволенні вимог про стягнення пені за прострочення сплати процентів, суд не урахував наявність підстав для стягнення таких процентів та вимог обов'язковості договору.

Ухвалою Верховного Суду від 12 квітня 2018 року поновлено ПАТ «УкрСиббанк» строк на касаційне оскарження та відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою ПАТ «УкрСиббанк».

Ухвалами Верховного Суду від 26 березня 2018 року та від 10 травня

2018 року справу призначено до судового розгляду колегією у складі п'яти суддів в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін за наявними у ній матеріалами.

У березні 2018 року до Верховного Суду надійшов відзив ОСОБА_1 на касаційну скаргу ОСОБА_2, мотивований тим, що зазначені

ОСОБА_2 підстави для скасування постанови Апеляційного суду Волинської області від 17 січня 2018 року є законними та достатньо обгрунтованими. Крім того, зазначала, що наявні підстави для скасування судових рішень і в частині вирішення її зустрічного позову.

У березні 2018 року до Верховного Суду надійшов відзив ОСОБА_2 на касаційну скаргу ОСОБА_1, у якому зазначав, що касаційна скарга ОСОБА_1 є обгрунтованою та такою, що грунтується на нормах чинного законодавства, а тому підлягає задоволенню у повному обсязі.

У квітні 2018 року до Верховного Суду надійшли відзиви ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на касаційну скаргу ПАТ «УкрСиббанк», обгрунтовані тим, що передбачені умовами кредитних договорів положення про наявність підстав для зміни банком розміру процентної ставки є дискримінаційними по відношенню до споживача, суперечать принципу добросовісності та створюють істотний дисбаланс договірних прав на шкоду споживача. Крім того, банком порушено процедуру зміни процентної ставки та неправомірно нараховано збільшену процентну ставку за відсутності простроченої заборгованості за кредитним договором. Розмір заборгованості по процентам, визначений позивачем, не підтверджується належними та допустимими доказами, про що зазначено у висновку комісійної судово-економічної експертизи. При цьому встановлення додатковою угодою до кредитного договору нових умов щодо збільшення розміру процентної ставки без згоди поручителя призводить до збільшення відповідальності останнього, що відповідно до частини першої статті 559 ЦК України є наслідком припинення поруки.

Частиною другою статті 415 ЦПК України передбачено, що процедурні питання, пов'язані з рухом справи, клопотання та заяви учасників справи, питання про відкладення розгляду справи, оголошення перерви, зупинення провадження у справі, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом, вирішуються судом касаційної інстанції шляхом постановлення ухвал в порядку, визначеному цим Кодексом для постановлення ухвал суду першої інстанції.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 04 квітня 2018 року передано на розгляд Великої Палати Верховного Суду справу № 408/8040/12 за позовом Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» (далі - ПАТ «Дельта Банк») до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про стягнення заборгованості за кредитним договором та за зустрічним позовом ОСОБА_5 до ПАТ «Дельта Банк» про визнання поруки припиненою, за касаційними скаргами ОСОБА_4 та

ПАТ «Дельта Банк» на рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від

08 вересня 2016 року.

Постановляючи зазначену ухвалу, Верховний Суд виходив з того, що існує необхідність у відступі від правової позиції Верховного Суду України, висловленій у постановах від 17 вересня 2014 року у справі № 6-53цс14, від

20 квітня 2016 року у справі № 6-2662цс15, від 29 березня 2017 року у справі

№ 6-3087цс16 та в інших, щодо обов'язку кредитора пред'явити в судовому порядку вимогу до поручителя про виконання ним солідарного з боржником зобов'язання за договором в межах строку дії поруки, тобто протягом шести місяців з моменту настання строку погашення чергового платежу за основним зобов'язанням (якщо умовами договору передбачено погашення кредиту періодичними платежами).

Судом зазначено, що правова позиція щодо припинення поруки після спливу шести місяців з моменту настання строку погашення чергового платежу за основним зобов'язанням суперечить положенням законодавства про однаковий обсяг відповідальності боржника і поручителя. У такому випадку порушуються загальні засади цивільного законодавства - справедливість, розумність і добросовісність. При такому тлумаченні частини четвертої статті 559 ЦК України кредитор для захисту свого порушеного права повинен пред'являти позов до поручителя щоразу не пізніше шести місяців від дня настання строку виконання зобов'язання за кожним з періодичних платежів, тоді як право вимоги до основного боржника, який відповідає перед кредитором солідарно з поручителем, зберігається у кредитора протягом загальної позовної давності. Отже, втрачається сама сутність солідарної відповідальності боржника і поручителя.

Посилаючись на зазначене, колегія суддів дійшла висновку, що якщо кредитним договором не визначено інші умови виконання основного зобов'язання, то у разі неналежного виконання позичальником своїх зобов'язань за цим договором строк пред'явлення кредитором до поручителя вимоги про повернення отриманих у кредит коштів має обчислюватися з моменту настання строку виконання зобов'язання у повному обсязі або у зв'язку із застосуванням права на повернення кредиту достроково, а не з моменту настання строку виконання зобов'язання за кожним з періодичних платежів.

Ураховуючи наведене, а також те, що у справі, яка є предметом перегляду суду касаційної інстанції, суд апеляційної інстанції виходив із наявності підстав для стягнення заборгованості солідарно з позичальника і поручителя, при цьому вважав, що початок перебігу шестимісячного строку пред'явлення вимоги до поручителя, передбаченого частиною четвертою статті 559 ЦК України розпочинається з моменту настання строку виконання основного зобов'язання, а не з моменту несплати щомісячних платежів, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду з метою ухвалення законного та обгрунтованого рішення, а також дотримання єдності практики розгляду подібних спорів, вважає за необхідне зупинити касаційне провадження у справі до закінчення перегляду в касаційному порядкуВеликою Палатою Верховного Суду справи № 408/8040/12.

Керуючись статтями 252, 415 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Зупинити касаційне провадження у справі № 161/4156/15-ц за позовом Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» до ОСОБА_1, ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитними договорами, за зустрічними позовами ОСОБА_1 до Акціонерного комерційного інноваційного банку «УкрСиббанк», ОСОБА_2 про визнання кредитних договорів недійсними та ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк», ОСОБА_1 про визнання недійсними кредитних договорів та договорів поруки, за касаційними скаргами ОСОБА_6 на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від

26 вересня 2017 року та постанову Апеляційного суду Волинської області від

17 січня 2018 року, ОСОБА_7 на постанову Апеляційного суду Волинської області від 17 січня 2018 року та Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» на постанову Апеляційного суду Волинської області від 17 січня 2018 року до закінчення перегляду в касаційному порядку Великою Палатою Верховного Суду справи № 408/8040/12 за позовом Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про стягнення заборгованості за кредитним договором та за зустрічним позовом ОСОБА_5 до Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» про визнання поруки припиненою, за касаційними скаргами ОСОБА_4 та Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» на рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 08 вересня 2016 року.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Головуючий В. А. Стрільчук

Судді: С. О. Карпенко

В. О. Кузнєцов

А. С. Олійник

Г. І. Усик