Дата документу Справа №
Апеляційний суд Запорізької області
Єдиний унікальний № 336/4432/17 Головуючий у 1 інстанції: Галущенко Ю.А.
провадження № 22-ц/778/968/18 Суддя-доповідач: Маловічко С.В.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 червня 2018 року м. Запоріжжя

Апеляційний суд Запорізької області у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Маловічко С.В.

суддів: Кухаря С.В.

Крилової О.В.

розглянувши у порядку спрощеного письмового провадження без виклику учасників справи апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 22 листопада 2017 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

В С Т А Н О В И В:

У серпні 2017 року ПАТ КБ «ПриватБанк» звернулось до суду з позовом до відповідача про стягнення заборгованості, посилаючись на те, що 07.04.2006р. між Акціонерним товариством «Комерційний Банк «Приватбанк», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «комерційний банк «Приватбанк», та ОСОБА_3 було укладено кредитний договір № DNH4KP93700223 від 07.04.2006 року, за умовами якого позивач надав відповідачу кредит у сумі 2311 грн. 40 коп., з відсотковою ставкою за користування кредитом у розмірі 25,08 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. Відповідач зобов»язалась погашати кредит та відсотки, здійснюючи щомісячні платежі, та датою остаточного погашення кредиту було визначено 08.04.2008р.

Посилаючись на те, що всупереч умовам кредитного договору зобов'язання позичальником щодо повернення кредиту та сплати відсотків за користування кредитними коштами не виконуються, у зв'язку з чим станом на 27.03.2017р. заборгованість відповідача за кредитним договором становить 57699,23 грн., яка складається із: суми заборгованості за кредитом - 1928,01 грн., заборгованості по відсоткам за користування кредитом - 14160,88 грн., пені за несвоєчасне виконання договору - 38386,57 грн., фіксованої частини штрафу -500 грн., процентної складової штрафу - 2723,77 грн., просив суд стягнути з відповідача зазначену суму.

Під час розгляду справи в суді позивач надав уточнену позовну заяву, в якій просив стягнути з відповідача заборгованість по відсоткам за кредитним договором № DNH4KP93700223 від 07.04.2006р. за період з 31.07.2012р. по 31.07.2012р. в сумі 7037,24 грн.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 22 листопада 2017 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, ПАТ КБ «ПриватБанк» подало апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на його незаконність у зв»язку з неповним з'ясуванням обставин, що мають значення для справи, неправильним застосуванням норм матеріального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції, та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

В апеляційній скарзі зазначено, що банк має право нараховувати відсотки до дати фактичного повернення кредиту, тому суд мав від дати звернення банку до суду з позовом стягнути заборгованість за відсотками в межах п»ятирічного строку, оскільки умовами договору строк позовної давності було збільшено до 5 років.

Ухвалою судді Апеляційного суду Запорізької області Трофимової Д.А. від 29 грудня 2017р. відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» ( т. 2 а.с. 92) та ухвалою колегії від 02 січня 2018р. справу призначено до розгляду в спрощеному позовному провадженні, без повідомлення учасників справи (т. 2 а.с. 95).

У період з 19.01.2018р. суддя Трофимова Д.А. перебувала на неодноразових лікарняних, тому апеляційний розгляд справи не здійснювався ( т. 2 а.с. 97-99).

Розпорядженням керівника апарату суду № 258 від 18.04.2018р. у зв»язку з тривалою хворобою судді-доповідача Трофимової Д.А. призначено повторний авторозподіл цієї цивільної справи № 22-ц/778/968/18 ( т. 2 а.с. 100).

Згідно з протоколом повторного автоматизованого розподілу цієї цивільної справи від 18.04.2018р. суддею-доповідачем було визначено суддю Маловічко С.В., яка ухвалою від 20.04.2018р. прийняла справу до свого провадження ( т. 2 а.с. 101-102).

Справа розглянута судом першої інстанції під час дії цивільно-процесуального кодексу у редакції від 18.03.2004р. Проте 15.12.2017р. набув чинності ЗУ № 2147-УІІІ від 03.10.2017р., яким до нього внесені зміни, тому в ході апеляційного розгляду слід перевіряти дотримання судом першої інстанції вимог ЦПК України в ред. від 18.03.2004р., а здійснювати апеляційний розгляд справи та ухвалювати судове рішення за наслідками розгляду апеляційної скарги слід за положеннями цивільно-процесуального кодексу у новій редакції.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України у суді апеляційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням ст. 369 цього Кодексу.

Згідно із ст. 7 п. 13 ЦПК України в редакції, чинній з 15.12.2017 року, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Згідно із ст. 274 ч. 1 ЦПК України в редакції, чинній з 15.12.2017 року, у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються малозначні справи та справи що виникають з трудових правовідносин.

Даний спір підлягає під вказане визначення наведених норм закону, а тому апеляційний розгляд відбувається у спрощеному позовному провадженні без проведення судового засідання та виклику учасників справи.

В обґрунтування апеляційної скарги банк вказував, що не погоджується з рішенням щодо пропуску ним позовної давності відносно відсотків, які входять у межі п»ятирічного строку позовної давності, тому вважав, що суд мав стягнути визначену ним заборгованість по відсотками за період 31.07.2012р. по 31.07.2012р. в сумі 7 037,24 грн.

Відповідач ОСОБА_3 не скористалась своїм правом щодо надання відзиву на апеляційну скаргу.

Відповідно до вимог ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

За вимогами ч. 4 вказаної процесуальної норми, суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 374, 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що позивачем пропущено строк позовної давності.

В апеляційній скарзі банк наголошує на тому, що такі висновки суду є неправильними, оскільки суд не з»ясував повно та всебічно дійсних обставин справи, припустившись неповноти у їх встановленні, що призвело до її неправильного вирішення, зокрема, судом було неправильно встановлено пропущення строку позовної давності за відсотками.

Судом встановлено, що 07.04.2006 року між Акціонерним товариством «Комерційний Банк «Приватбанк», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «комерційний банк «Приватбанк», та ОСОБА_3 було укладено кредитний договір № DNH4KP93700223 від 07.04.2006 року, за умовами якого позивач надав відповідачу кредит у сумі 2311,40 грн. на придбання мобільного телефону, з відсотковою ставкою за користування кредитом у розмірі 25,08 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом, про що надано копію заяви позичальника № DNH4KP93700223 від 07.04.2006 року, умови надання споживчого кредиту, копію накладної від 08.04.2006р.

За умовами договору кредит надавався строком на 24 місяці, з 08.04.2006р. по 08.04.2008р. включно.

Погашення кредиту здійснюється в наступного порядку: щомісяця в період сплати, за який приймається період з 21 по 28 число місяця, позичальник повинне надавати банку грошові кошти (щомісячний платіж) в сумі 123,86 грн. для погашення заборгованості за кредитом, відсотками, комісією, а також інших витрат згідно Умов.

Судом встановлено, що відповідач в період дії договору свої зобов'язання за договором виконувала невчасно та не в повному обсязі, у зв'язку з чим станом на 27.03.2017р. у неї утворилась заборгованість за кредитним договором в загальній сумі 57 699,23 грн., яка складається із: суми заборгованості за кредитом - 1928,01 грн., заборгованості по відсоткам за користування кредитом - 14160,88 грн., пені за несвоєчасне виконання договору - 38386,57 грн., штрафів: 500 грн. - фіксована частина, 2 723,77 грн. - процентна складова, що підтверджується випискою по рахунку № НОМЕР_1, відкритому на ім*я ОСОБА_3

Банк звернувся з позовом про стягнення цієї суми з відповідача.

Під час розгляду справи позивач уточнив позовні вимоги та просив стягнути з відповідача заборгованість по відсоткам за кредитним договором № DNH4KP93700223 від 07.04.2006 року за період з 31.07.2012 року по 31.07.2012 року в сумі 7037,24 грн.

Відповідач надала письмову заяву про застосування строку позовної давності, та відмову в позові з підстав його пропуску банком.

Встановивши всі вищенаведені обставини у справі, суд вважав заяву відповідача обгрунтованою та такою, що базується на нормах законів, якими врегульовано питання позовної давності, тому вважав це самостійною підставою для відмови в задоволенні позову.

Апеляційний суд погоджується з такими висновками суду, а доводи апеляційної скарги щодо відліку строку позовної давності від дати подання позову до суду назад, та стягнення заборгованості за п»ять років, що передують зверненню з позовом, помилковими, оскільки вони суперечать положенням норм матеріального права та матеріалам справи.

При вирішенні питання щодо строку позовної давності судом було наведено наступний аналіз національного законодавства та правові висновки, наведені у рішеннях ЄСПЛ.

Пунктом першим статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом. Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт перший статті 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»).

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку.

Після переривання перебіг позовної давності починається заново (ч. 1, 3 ст. 264 ЦК України).

Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України).

Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України).

З урахуванням особливостей конкретних правовідносин початок перебігу позовної давності пов'язаний з певними юридичними фактами та їх оцінкою управомоченою особою.

Так, за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (ч. 5 ст. 261 ЦК України).

У зобов'язаннях, в яких строк виконання не встановлено або визначено моментом вимоги кредитора, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред'явити вимогу про виконання зобов'язання. Якщо боржникові надається пільговий строк для виконання такої вимоги, перебіг позовної давності починається зі спливом цього строку.

Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у ст. 252-255 ЦК України.

При цьому, початок перебігу позовної давності пов'язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (ст. 261 ЦК України).

За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Статтею 253 ЦК України визначено, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

З матеріалів справи вбачається, що умовами договору, викладеними у заяві позичальника, передбачено строк повернення кредиту та всіх нарахованих на цю дату складових заборгованості - 08.04.2008р.

Отже, ця дата є датою виконання зобов»язання боржником в цілому, тому на ці правовідносини поширюються вимог ч. 5 ст. 261 ЦК України.

Тобто банк довідався про невиконання позичальником умов щодо повернення всієї суми кредитної заборгованості 09.04.2008р., не отримавши цю суму від відповідача протягом останнього дня користування кредитом 08.04.2008р.

Умовами надання споживчого кредиту фізичним особам («Розстрочка») («Стандарт»), які є невід»ємною частиною договору між сторонами у справі, строк позовної давності був збільшений до 5 років - пункт 5.5 Умов.

Проте апеляційний суд не може визнати законність такого погодження збільшеного строку позовної давності шляхом приєднання до вказаних Умов, оскільки такий спосіб погодження суперечить положенням ч. 1 ст. 259 ЦК України, згідно з якою договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі.

Тому в даному випадку колегія вважає, що у цих правовідносинах слід застосовувати

положення закону про загальний строк позовної давності тривалістю у 3 роки.

Таким чином, враховуючи, що строк виконання зобов»язання настав у відповідача 08.04.2008р., та банк довідався про порушення свого права 09.04.2008р., то строк позовної давності сплив 09.04.2011р., в той час як банк звернувся з цим позовом лише 10.08.2017р.

Відповідно до ст. 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги.

Оскільки 09.04.2011р. сплив строк позовної давності за тілом кредиту, то він вважається таким, що сплив, і на всі додаткові вимоги, похідні від нього, оскільки відсотки, та пеня нараховуються саме на тіло кредиту.

Відтак, апеляційна скарга банку є необґрунтованою, а стягнення лише відсотків без тіла кредиту є можливим, коли строк виконання зобов»язання в цілому ще не настав або тіло кредиту вже стягнуто за іншим судом рішенням чи виконавчим написом нотаріуса, які не виконуються.

Зважаючи на вищезазначене, апеляційний суд у відповідності до вимог ст. 375 ЦПК України залишає апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення без змін.

Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України у зв»язку із залишенням апеляційної скарги банку без задоволення, сплачений судовий збір за її подання не підлягає компенсуванню за рахунок відповідача.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381-384, 390 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 22 листопада 2017 року у цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня отримання сторонами судового рішення.

Постанова складена 06 червня 2018р.

Головуючий:

Судді: