Постанова

Іменем України

23 травня 2018 року

м. Київ

справа № 753/11374/15-ц

провадження № 61-6287св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Висоцької В. С.,

суддів: Лесько А. О., Пророка В. В., Фаловської І. М. (суддя-доповідач), Штелик С. П.,

учасники справи:

позивач - приватне акціонерне товариство «Київстар»,

відповідач - ОСОБА_2,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Дарницького районного суду м. Києва від 26 квітня 2016 року в складі судді Даниленко В. В., та рішення Апеляційного суду м. Києва від 23 листопада 2016 року в складі колегії суддів: Пікуль А. А., Гаращенка Д. Р., Невідомої Т. О.,

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У червні 2015 року приватне акціонерне товариство «Київстар» (далі - ПрАТ «Київстар») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення неповерненої суми позики.

Позовна заява мотивована тим, що 01 серпня 2007 року між сторонами у справі було укладено трудовий договір, згідно з яким ОСОБА_2 прийнято на роботу в сектор фізичної безпеки департаменту безпеки на посаду спеціаліста 2 категорії. 02 червня 2008 року ОСОБА_2 звернувся із заявою надати йому безпроцентну позику у сумі 1 000 000 грн, яка була задоволена. 04 червня 2008 року платіжним дорученням позивач перерахував ОСОБА_2 1 000 000 грн на його картковий рахунок.

У подальшому, 15 червня 2008 року, між сторонами було укладено договір позики. Відповідно до графіка погашення позики відповідач повертав позику шляхом відрахування із заробітної плати. 22 вересня 2014 року трудові відносини між сторонами були припинені. У зв'язку з неналежним виконанням зобов'язань станом на 27 листопада 2015 року у відповідача виникла заборгованість, яка у добровільному порядку погашена не була.

На підставі викладеного, з урахуванням уточнених позовних вимог, позивач просив стягнути з ОСОБА_2 на користь ПрАТ «Київстар» 640 000 грн в рахунок погашення заборгованості за договором позики від 15 червня 2008 року.

У вересні 2015 року ОСОБА_2 звернувся до суду із зустрічним позовом до ПрАТ «Київстар» про визнання договору позики недійсним.

Позовна заява мотивована тим, що відповідно до пункту 5.1 договору позики позикодавець зобов'язується надати позичальникові ОСОБА_2 об'єкт позики у строк до 01 вересня 2009 року. Вказаного обов'язку ПрАТ «Київстар» не виконало, грошові кошти в передбачений договором сумі та у визначений період перераховано не було. Зазначає, що ПрАТ «Київстар» не передавав йому на виконання договору позики від 15 червня 2008 року грошові кошти в сумі 974 000 грн.

На підставі викладеного просив визнати недійсним договір позики від 15 червня 2008 року, укладений між ЗАТ «Київстар Дж.Ес.Ем», правонаступником якого є ПрАТ «Київстар», та ОСОБА_2 про передачу грошових коштів у розмірі 974 000 грн зі строком повернення до 31 березня 2026 року (включно).

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 26 квітня 2016 року

у задоволенні позову ПрАТ «Київстар» до ОСОБА_2 про стягнення неповерненої суми позики відмовлено.

У задоволенні позову ОСОБА_2 до ПрАТ «Київстар» про визнання недійсним договору позики відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що сторони у справі не довели взаємозв'язку між перерахуванням грошових коштів від 04 червня 2015 року та укладеним 15 червня 2008 року договором позики і стягненням коштів із заробітної плати ОСОБА_2, тому правових підстав для задоволення заявлених у цій справі позовних вимог немає.

Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 23 листопада 2016 року рішення суду першої інстанції в частині вирішення позовних вимог ПрАТ «Київстар» до ОСОБА_2 про стягнення суми позики скасовано та ухвалено в цій частині нове рішення про задоволення позову.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ПрАТ «Київстар» 640 000 грн в рахунок погашення заборгованості за договором позики від 15 червня 2008 року.

В іншій частинні рішення місцевого суду залишено без змін.

Рішення апеляційного суду мотивоване тим, що між сторонами було укладено договір позики, на підтвердження укладення якого надана заява, договір позики, платіжне доручення про перерахування коштів на картковий рахунок, повідомлення банку про факт зарахування коштів, інформації про банківські операції на картковому рахунку ОСОБА_2 Оскільки відповідач взяті на себе зобов'язання за договором позики не виконав, грошові кошти у встановлений у договорі строк позивачу не повернув, то зобов'язаний повернути ПрАТ «Київстар» отримані у позику кошти на підставі статей 1046, 1047, 1049 ЦК України. Позивач за зустрічним позовом не довів належними і допустимими доказами, що оспорюваний договір позики є безгрошовим, фіктивним (без наміру створення правових наслідків).

У касаційній скарзі, подані у грудні 2016 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_2, мотивуючи свою вимогу порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права, просить скасувати в частині відмови у задоволенні його позовних вимог рішення суду першої інстанції, залишити в силі в частині відмови у задоволенні позову ПрАТ «Київстар» рішення суду першої інстанції, скасувати рішення апеляційного суду в повному обсязі, ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги ОСОБА_2, та ухвалити нове рішення, яким задовольнити його зустрічні позовні вимоги в повному обсязі.

Касаційна скарга мотивована тим, що згідно з умовами договору позики останній є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до пункту 5.1 договору позики позикодавець зобов'язувався надати ОСОБА_2 об'єкт позики у строк

до 01 вересня 2009 року. Суди попередніх інстанцій залишили поза увагою, що ПрАТ «Київстар» грошові кошти 15 червня 2008 року, у день підписання договору позики, і до 01 вересня 2009 року ОСОБА_2 не передало, тому договір не спрямований на реальне настання правових наслідків, що ним обумовлені.

У січні 2017 року ПрАТ «Київстар» подало відзив на касаційну скаргу, вказуючи на те, що підстав для задоволення касаційної скарги немає, сума позики у розмірі 1 000 000 грн була перерахована платіжним дорученням від 04 червня 2008 року на картковий рахунок ОСОБА_2

ПАТ «УкрСиббанк» підтвердило факт зарахування на картковий рахунок ОСОБА_2 цих грошових коштів. Зняття 05 червня 2008 року готівкою цих коштів через термінал банку, підтверджує отримання ОСОБА_2 суми позики за поданою ним заявою і, оскільки договір позики є реальним договором, отримання коштів у позику є підтвердженням факту укладення договору. Крім того, фактом виконання ОСОБА_2 договору позики

від 15 червня 2008 року є внесення ним згідно з графіком погашення позики готівки у касу ПрАТ «Київстар», що підтверджується прибутковими касовими ордерами.

07 лютого 2018 року справу передано до Верховного Суду.

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження

в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частин першої, другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Частиною першою статті 402 ЦПК України визначено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з огляду на таке.

Апеляційний суд встановив, що 01 серпня 2007 року між ЗАТ «Київстар Дж.Ес.Ем.», правонаступником якого є ПрАТ «Київстар», та ОСОБА_2 було укладено трудовий договір, яким відповідача було прийнято на роботу в сектор фізичної безпеки департаменту безпеки на посаду спеціаліста

2 категорії.

02 червня 2008 року ОСОБА_2 звернувся із заявою надати йому безпроцентну позику у сумі 1 000 000 грн.

04 червня 2008 року платіжним дорученням позивач перерахував відповідачу позику у сумі 1 000 000 грн на його картковий рахунок, відкритий в ПАТ «УкрСиббанк».

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Отже, письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом факту не лише укладення договору, а й факту передання грошової суми позичальнику.

Установлено, що 15 червня 2008 року між позивачем та відповідачем було укладено договір позики.

Згідно з цим договором об'єктом позики є грошові кошти в розмірі

974 000 грн (розділ 1 Договору), а не 1 000 000 грн, перерахованих до укладення договору.

Відповідно до графіка погашення позики відповідач повертав позивачу позику щомісячно шляхом утримання позикодавцем із заробітної плати позичальника платежів згідно з додатком 1 до цього договору, починаючи

з 01 жовтня 2009 року (пункти 5.2, 5.3).

Пунктом 4.1.3 договору передбачено, що в разі звільнення позичальника з будь-яких підстав згідно з чинним законодавством України та припинення трудових відносин ОСОБА_2 до дня звільнення з компанії повинен повернути всю суму отриманої ним позики.

Згідно з пунктом 9.1 договору сторони домовилися, що цей договір набуває чинності з дати його укладення і діє до 31 березня 2026 року (включно). Якщо на дату закінчення строку дії цього договору які-небудь із зобов'язань сторін невиконані, вони залишаються чинними до їх повного виконання.

Установлено, що 22 вересня 2014 року трудові відносини між позивачем та відповідачем були припинені.

Після припинення трудових правовідносин, 20 жовтня 2014 року та 24 грудня 2014 року, відповідач вніс готівкою в касу позивача 10 000 грн на оплату суми позики.

Згідно з наданими позивачем довідками про суми погашення та залишок несплаченої суми заборгованості повернення суми позики фактично здійснювалося із серпня 2008 року до грудня 2014 року. Залишок неповернутої суми позики складає 640 000 грн.

Ураховуючи вищевикладене, суд апеляційної інстанції, установивши, що укладений сторонами письмовий договір позики є фактом не лише укладення договору, а й передання позикодавцем грошової суми позичальнику, дійшов обґрунтованого висновку про виникнення боргового зобов'язання.

Частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики позичальник зобов'язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

Апеляційний суд, враховуючи вищевикладене і те, що ОСОБА_2 отримав суму позики за поданою ним заявою і договір позики є реальним договором, правильно виходив з того, що отримання коштів у позику є підтвердженням факту укладення договору, та дійшов висновку про наявність правових підстав для задоволення вимоги позикодавця про дострокове повернення частини позики, що залишилася у розмірі

640 000 грн.

Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти їх справжню правову природу, незалежно від найменування документа, незважаючи на найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Апеляційний суд установив, що на виконання умов укладеного договору позики, грошові кошти були перераховані ЗАТ «Київстар Дж.Ес.Ем.» згідно з платіжним дорученням від 04 червня 2008 року з призначенням платежу «Перерахування позики ОСОБА_2 на картковий рахунок».

Суд апеляційної інстанцій встановив, що 15 червня 2008 року між сторонами у справі укладено договір позики грошей, що підтверджує факт не лише укладення договору, а й факт передання грошової суми позичальнику. ОСОБА_2 доказів на підтвердження своїх доводів щодо безгрошовості спірної позики не надав. Враховуючи вказане, апеляційний суд дійшов вірного висновку в частині відмови в задоволенні зустрічних позовних вимог є обґрунтованим.

Доводи в частині зустрічних позовних вимог, наведені в касаційній скарзі, про те, що ЗАТ «Київстар Дж.Ес.Ем.» грошові кошти ОСОБА_2 не передало, не заслуговують на увагу, оскільки установлено, що грошові кошти були перераховані ОСОБА_2 й указана сума була 05 червня

2008 року знята готівкою в терміналі з карткового рахунка ОСОБА_2

Тому посилання відповідача на те, що суд апеляційної інстанції не надав належної оцінки доказам, які свідчать про неодержання позичальником суми позики, є необґрунтованими, оскільки суд з дотриманням вимог статті 212 ЦПК України у редакції, чинній на час розгляду справи судами першої та апеляційної інстанцій, дослідив наявні у справі докази у їх сукупності та дійшов висновку про доведеність факту отримання ОСОБА_2 суми позики.

Посилання заявника на те, що одержання позики позичальником має бути підтверджене лише розпискою позичальника, є безпідставним, оскільки у

статті 1047 ЦК України визначено, що договір позики укладається у письмовій формі; додатково зазначено, що на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника. Водночас стаття не містить положень про обов'язкове посвідчення передання суми позики розпискою позичальника.

Рішення суду першої інстанції у нескасованій частині та апеляційного суду містять вичерпні висновки, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи, та обґрунтування щодо кожного доводу сторін по суті позовних вимог, що є складовою вимогою частини першої статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалені з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Колегія суддів вважає, що рішення місцевого суду у нескасованій частині та апеляційного суду ухвалені з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому ці рішення відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України необхідно залишити без змін, а касаційну скаргу - без задоволення, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Дарницького районного суду м. Києва від 26 квітня 2016 року

у нескасованій рішенням Апеляційного суду м. Києва від 23 листопада

2016 року частині та рішення апеляційного суду м. Києва від 23 листопада 2016 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий В. С. Висоцька

Судді: А. О. Лесько

В.В. Пророк

І.М. Фаловська

С. П.Штелик