Постанова

Іменем України

03 травня 2018 року

м. Київ

справа № 707/1576/15-ц

провадження № 61-3547св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Білоконь О. В., Гулька Б. І., Хопти С. Ф., Черняк Ю. В. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивачі: ОСОБА_1, ОСОБА_2,

відповідачі: ОСОБА_3, ОСОБА_4,

третя особа - Геронимівська сільська рада Черкаського району Черкаської області,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на рішення Апеляційного суду Черкаської області від 27 вересня 2016 року у складі колегії суддів: Гончар Н. І., Корнієнко Н. В., Ювшина В. І.,

ВСТАНОВИВ:

У липні 2015 року ОСОБА_1, ОСОБА_2 звернулися до суду з позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_4, третя особа - Геронимівська сільська рада Черкаського району Черкаської області, про усунення перешкод у користуванні та володінні земельною ділянкою.

Позовні вимоги мотивовано тим, що ОСОБА_1, спільно із сестрою ОСОБА_2, є співвласниками частини будинку з надвірними спорудами, які розміщені на приватизованій земельній ділянці площею 0,0895 га по АДРЕСА_1.

Відповідно до державного акта про право власності на земельну ділянку від 23 листопада 2010 року серії НОМЕР_1 вказана земельна ділянка раніше належала на праві приватної власності їхньому батькові ОСОБА_5, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1.

Зазначене нерухоме майно за законом успадкувала ОСОБА_2, яка згідно з договорами дарування від 12 вересня 2014 року, посвідченими приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу Левицькою Е. А., 19/150 частини будинку загальною площею 228,0 кв. м з відповідною частиною надвірних споруд та огорожі під № 1-4 та 1/3 частини земельної ділянки, що становить 0,0336 га, подарувала ОСОБА_1 Указане нерухоме майно перебуває у їх спільній частковій власності.

ОСОБА_3 та ОСОБА_4, які проживають по АДРЕСА_2, порушуючи правила добросусідства і земельне законодавство, самочинно без погодження з ними встановили на їхній частині суцільний металевий паркан, що унеможливлює доступ до обслуговування сараю та інших надвірних споруд, та обгородили місце старої водопровідної колонки, чим привласнили належну їм частину землі загальною площею 17 кв. м.

Вказане порушення встановлено землевпорядною комісією Геронимівської сільської ради, викладене в акті від 01 квітня 2015 року, та геодезичними обмірами, проведеними інженером - землевпорядником. Припис комісії сільської ради про усунення виявлених порушень ОСОБА_3 виконано не було.

Державною інспекцією сільського господарства в Черкаській області в ході перевірки підтверджено порушення земельного законодавства шляхом самовільного заняття належної позивачам земельної ділянки площею 17 кв. м, про що було складено протокол про адміністративне правопорушення.

Постановою Державної інспекції сільського господарства в Черкаській області від 16 червня 2015 року за № 000212 накладено адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 170 грн, а також складено припис про усунення зазначеного порушення.

Відповідач ОСОБА_3 застосовані до нього заходи адміністративного впливу ігнорує і умисно не усуває, в зв'язку з чим позивачі змушені звернутись для захисту своїх прав до суду.

Ухвалою Черкаського районного суду Черкаської області від 08 вересня 2015 року ОСОБА_4 залучено до участі у справі як співвідповідача.

З урахуванням заяви про уточнення позовних вимог від 19 жовтня 2015 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 просили зобов'язати ОСОБА_4, ОСОБА_3 усунути перешкоди у користуванні належною на праві власності ОСОБА_1, ОСОБА_2 земельною ділянкою, розташованою по АДРЕСА_1, шляхом знесення власним коштом самочинно побудованого бетонного фундаменту і встановленого на ньому металевого паркану і приведення земельної ділянки до первісного стану.

У поданих до суду у вересні 2015 року запереченнях проти позову ОСОБА_3 зазначив, що даний паркан був побудований на місці старого паркану за життя попереднього власника земельної ділянки ОСОБА_5 у 2010 році Розміщення цього паркану на місці старого підтверджується матеріалами фото та відео зйомок, здійснених ними як на даний час, так і на час розташування між їхніми територіями старого паркану, про що свідчить перебування предметів матеріального світу, зокрема дерев, які виросли на межі земельних ділянок. Просив суд у задоволенні позову відмовити, оскільки факт порушення земельного законодавства недоведений (а. с. 70).

Рішенням Черкаського районного суду Черкаської області від 29 червня 2016 року позов ОСОБА_1, ОСОБА_2 задоволено частково. Зобов'язано ОСОБА_3 усунути перешкоди у користуванні належною ОСОБА_1 та ОСОБА_2 земельною ділянкою, розташованою по АДРЕСА_1, шляхом знесення самочинно побудованого бетонного фундаменту і встановленого на ньому металевого паркану, у виді трикутника, що відступає в бік земельної ділянки ОСОБА_1, ОСОБА_2 від прямої межової лінії між земельною ділянкою ОСОБА_1, ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_1, та ОСОБА_3 за адресою АДРЕСА_2. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Частково задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки межі земельних ділянок між позивачами та відповідачами по всій довжині мають пряму лінію, а з боку відповідача з відступом від прямої лінії межі в бік і на земельній ділянці позивачів у формі трикутника ним збудовано частину спірного фундаменту з металевим парканом, має місце порушення права позивачів на користування відповідною частиною їхньої земельної ділянки, яка огорожена цією частиною паркану.

Рішенням Апеляційного суду Черкаської області від 29 червня 2016 року рішення суду першої інстанції скасовано. Ухвалено у справі нове рішення, яким зобов'язано ОСОБА_3, ОСОБА_4 усунути перешкоди у користуванні належною ОСОБА_1 та ОСОБА_2 земельною ділянкою, розташованою по АДРЕСА_1, шляхом знесення самочинно побудованого бетонного фундаменту і встановленого на ньому металевого паркану, що відступає в бік земельної ділянки ОСОБА_1 та ОСОБА_2 від прямої межової лінії між земельною ділянкою ОСОБА_1 та ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_1, та ОСОБА_3, ОСОБА_4 за адресою: АДРЕСА_2. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення апеляційного суду мотивовано тим, що твердження позивачів щодо неправомірності дій відповідачів щодо встановлення паркану вздовж всієї межі суміжних земельних ділянок, у зв'язку з чим вони позбавлені можливості користуватися та розпоряджатися належним їм майном, є обґрунтованими та підтверджені позивачами в повному обсязі.

У касаційній скарзі, поданій у жовтні 2016 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 просять скасувати рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції, обґрунтовуючи свою вимогу неправильним застосуванням судом норм матеріального права та порушенням норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що бетонний фундамент з встановленим на ньому металевим парканом побудовано ще в 2010 році на місці старого паркану з погодженням із ОСОБА_5, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1. Вказує, що апеляційний суд помилково не взяв до уваги виконаний ТОВ «Землеустрій та оцінка» зведений план земельних ділянок сторін у справі відповідно до даних Державного земельного кадастру (при умові зміщення (без обертання) земельної ділянки ОСОБА_2, ОСОБА_1, з якого вбачається, що співпадіння земельних ділянок сторін у справі має місце лише в певній частині, тоді як в решті - існує межа, що виключає знаходження бетонного фундаменту з металевим парканом на земельній ділянці відповідачів. Також вказують, що огородження водоколонки було здійснено ними за згодою ОСОБА_5 з урахуванням правил добросусідства, а при проведенні сторонами приватизації земельних ділянок ними були підписані акти погоджених меж, що відповідають натурному їх розміщенню. Вказує на відсутність повноважень у Державної інспекції сільського господарства України без рішення суду втручатися у здійснення власником повноважень щодо володіння, користування і розпорядження належною йому земельною ділянкою, а протокол про адміністративне правопорушення від 03 червня 2015 року складено з порушенням вимог чинного законодавства України. Також апеляційним судом необґрунтовано визначено розмір судового збору, який підлягає стягненню на користь позивачів.

Ухвалою від 31 січня 2017 року суддею Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ відкрито касаційне провадження в указаній справі та зупинено виконання рішення Апеляційного суду Черкаської області від 27 вересня 2016 року до закінчення касаційного провадження у справі.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 20 липня 2017 року справу за позовом ОСОБА_1, ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, третя особа - Геронимівська сільська рада Черкаського району Черкаської області, про усунення перешкод у користуванні та володінні земельною ділянкою призначено до судового розгляду.

У відзиві на касаційну скаргу, поданому до суду у березні 2017 року, ОСОБА_1, ОСОБА_2 зазначають, що заявниками не вказано, які саме норми матеріального та процесуального права неправильно застосовані апеляційним судом. Вказують, що наявні в матеріалах справи протокол про адміністративне правопорушення, припис та акт обстеження від 03 червня 2015 року, а також постанова про накладення адміністративного стягнення від 16 червня 2015 року в повнім мірі підтверджують протиправність дій ОСОБА_3 щодо встановлення частини паркану на земельній ділянці позивачів.

Статтею 388 ЦПК України в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року, визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Підпунктом 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України, передбачено, що касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

23 січня 2018 року вказану справу передано до Верховного Суду.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду вважає, що касаційна скарга не підлягає задоволенню.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Судами попередніх інстанцій установлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є співвласниками земельної ділянки, розташованою по АДРЕСА_1, площею 0,0895 га.

Належна їм земельна ділянка межує із земельною ділянкою співвласниками якої є ОСОБА_3 та ОСОБА_4 за адресою: АДРЕСА_2.

Згідно із державними актами, межі між земельними ділянками позивачів та відповідачів проходять по прямій лінії по всій довжині між цими земельними ділянками.

Із плану землеволодіння ОСОБА_1 АДРЕСА_1, складеним інженером-землевпорядником ОСОБА_7, вбачається, що площа земельної ділянки за державним актом позивачів складає 0,0895 га, площа земельної ділянки за фактичним користуванням становить 0,0878 га. Різниця між площею за фактичним використанням та площа земельної ділянки за державним актом становить 0,0017 га (а. с. 25).

Із плану землеволодіння вбачається що по межі земельної ділянки з ОСОБА_3 відповідно до державного акта від літ. Г до літ. В межа з боку земельної ділянки відповідачів зміщена в бік земельної ділянки позивачів на відстань 0,44 м до земельної ділянки у вигляді трикутника і має загальну площу 0,0017 га (а. с. 21, 25).

01 квітня 2015 року комісією з врегулювання земельних відносин та охорони навколишнього середовища Геронимівської сільської ради складено акт обстеження ділянки ОСОБА_1 по АДРЕСА_1 та земельної ділянки ОСОБА_3 по АДРЕСА_2 та вирішено, що ОСОБА_3 необхідно прийняти паркан, який влаштований ним на земельній ділянці ОСОБА_1, у термін до 20 квітня 2015 року. У разі невиконання вищевикладеного, вказано про знесення ОСОБА_1 паркана та впорядкувати межі відповідно до державного акта на право власності на землю (а. с. 26).

Указаний акт ОСОБА_3 не оскаржено.

Під час перевірки, проведеної Державною інспекцією сільського господарства в Черкаській області, встановлено, що ОСОБА_3 вчинив протиправні дії, які виразилися у самовільному зайнятті земельної ділянки площею 17 кв. м по АДРЕСА_1, оскільки вказана земельна ділянка є частиною земельної ділянки, яка згідно з витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 12 вересня 2014 року № 26754116 є приватною власністю ОСОБА_1, у зв'язку з чим 03 червня 2015 року старшим державним інспектором Дрозденком В. І. було складено протокол про адміністративне порушення стосовно ОСОБА_3 (а. с. 28-30).

16 червня 2015 року старшим державним інспектором сільського господарства Дрозденком В. І. було винесено постанову про накладення адміністративного стягнення № 000212, відповідно до якої ОСОБА_3 визнано винною особою у вчинені адміністративного правопорушення, відповідальність за яке передбачено статтею 53-1 Кодексу України про адміністративні правопорушення та накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 170 грн (а. с. 33), який ОСОБА_3 також не оскаржено.

Відповідно до статті 373 ЦК України земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується Конституцією України. Право власності на землю (земельну ділянку) набувається і здійснюється відповідно до закону. Право власності на земельну ділянку поширюється на поверхневий (грунтовий) шар у межах цієї ділянки, на водні об'єкти, ліси, багаторічні насадження, які на ній знаходяться, а також на простір, що є над і під поверхнею ділянки, висотою та глибиною, які необхідні для зведення житлових, виробничих та інших будівель і споруд. Власник земельної ділянки має право використовувати її на свій розсуд відповідно до її цільового призначення. Власник земельної ділянки може використовувати на свій розсуд все, що знаходиться над і під поверхнею цієї ділянки, якщо інше не встановлено законом та якщо це не порушує прав інших осіб.

Частиною четвертою статті 376 ЦК України передбачено, що якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) будівництво, або за її рахунок.

Згідно із частиною сьомою статті 376 ЦК України у разі істотного відхилення від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, істотного порушення будівельних норм і правил суд за позовом відповідного органу державної влади або органу місцевого самоврядування може постановити рішення, яким зобов'язати особу, яка здійснила (здійснює) будівництво, провести відповідну перебудову.

Виходячи із змісту статті 376 ЦК України позов про знесення самочинного будівництва споруди може бути пред'явлений будь-якою особою, яка вважає, що самочинне будівництво порушує його права. Право на пред'явлення такого позову має особа, якій право володіння і користування земельною ділянкою, на якій зведена споруда, належить на законній підставі. Це випливає зі змісту статті 391 ЦК України, де закріплено правило, згідно якого власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Відповідно до частини другою статті 152 ЗК України власник земельної ділянки може вимагати усунення будь-яких порушень його права на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою.

Згідно із статтею 211 ЗК України громадяни несуть цивільну, адміністративну або кримінальну відповідальність відповідно до законодавства за самовільне зайняття земельних ділянок.

Відповідно до статті 212 ЗК України самовільно зайняті земельні ділянки підлягають поверненню власникам землі без відшкодування затрат, понесених за час незаконного користування.

Суд апеляційної інстанції, встановивши на підставі доказів, яким було дано належну оцінку, наявність перешкод (щодо реалізації позивачами права власності) у користуванні позивачами належними їм на праві власності земельними ділянками, що відповідно до норм статей 376, 391 ЦК України є підставою для усунення порушень прав ОСОБА_1 та ОСОБА_2, дійшов правильного висновку про задоволення позову шляхом знесення спірного паркану.

При цьому вказані вище акт обстеження земельних ділянок, протокол про адміністративне правопорушення та постанова про накладення адміністративного стягнення суд апеляційної інстанції обґрунтовано вважав належними доказами у справі, оскільки у встановленому законодавством порядку їх законність позивачами не оскаржувалась.

Доводи касаційної скарги щодо неврахування апеляційним судом зведеного плану земельних ділянок сторін у справі відповідно до даних ДЗК (при умові зміщення (без обертання) земельної ділянки ОСОБА_2, ОСОБА_1, виконаний ТОВ «Землеустрій та оцінка», є необґрунтованими, оскільки наявність земельної ділянки (межі), що не належить сторонам у справі та знаходиться між їхніми земельними ділянками заперечується самими сторонами, а тому саме лише формальне зображення такої межі в землевпорядному документі без її натурного вираження не є доказом правомірності дій позивачів по встановленню спірного паркану.

Посилання заявників на існування домовленості з попереднім власником (батьком позивачів) щодо узгодження меж при обраному способі розміщення паркану не можуть виступати законною підставою для обмеження права власності позивачів.

Отже, апеляційний суд дійшов правильного висновку про те, що дії відповідачів порушують право власності позивачів та перешкоджають ОСОБА_1 та ОСОБА_2 вільно користуватися належними їм на праві власності земельними ділянками.

Крім того, доводи касаційної скарги щодо необґрунтованого визначення розміру судового збору, який підлягає стягненню на користь позивачів, колегія суддів відхиляє, оскільки такий розмір судових витрат узгоджується з положеннями Закону України 20 грудня 2011 року «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах».

Таким чином, доводи касаційної скарги та зміст оскаржуваного судового рішення не дають підстав для висновку про неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої інстанції та апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до положень статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Відповідно до частини першої статті 415 ЦПК України суд касаційної інстанції за наслідками розгляду касаційної скарги приймає постанову відповідно до правил, встановлених статтею 35 та главою 9 розділу III цього Кодексу, з особливостями, зазначеними в статті 416 цього Кодексу.

Відповідно до частини третьої статті 436 ЦПК України суд касаційної інстанції у постанові за результатами перегляду оскаржуваного судового рішення вирішує питання про поновлення його виконання (дії).

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 та ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Апеляційного суду Черкаської області від 27 вересня 2016 року залишити без змін.

Виконання рішення Апеляційного суду Черкаської області від 27 вересня 2016 року поновити.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: О. В. Білоконь

Б. І. Гулько

С. Ф. Хопта

Ю. В. Черняк