Постанова

Іменем України

30 травня 2018 року

м. Київ

справа № 686/9498/16-ц

провадження № 61-6727св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є.,

суддів: Антоненко Н. О. (суддя-доповідач), Журавель В. М., Коротуна В. М., Крата В. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - Державна установа «Національний інститут хірургії та трансплантології імені О. О.Шалімова» Національної академії медичних наук України,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи касаційні скарги Державної установи «Національний інститут хірургії та трансплантології імені О.О. Шалімова» Національної академії медичних наук України та ОСОБА_4 на рішення апеляційного суду Хмельницької області від 07 листопада 2016 року у складі суддів: Марцинкевича А. М., Янчук Т. О., Корніюк А. П.,

ВСТАНОВИВ :

У квітні 2016 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до Державної установи «Національний інститут хірургії та трансплантології імені О. О. Шалімова» про стягнення заробітної плати та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

В обґрунтування своїх вимог позивач зазначав, що з 16 липня 2015 року він звільнився з посади директора адміністративно-господарської частини Державної установи «Національний інститут хірургії та трансплантології імені О. О. Шалімова» Національної академії медичних наук України на підставі пункту 1 статті 36 КЗпП України за згодою сторін. Посилаючись на те, що на час його звільнення відповідач не виплатив йому заробітну плату, просив суд стягнути з відповідача на його користь 7904,92 грн заборгованості по заробітній платі та 68348,01 грн середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 16 липня 2015 року по 29 квітня 2016 року.

Рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 20 липня 2016 року у складі судді Продана Б. Г. позовні вимоги ОСОБА_4 задоволено частково: стягнуто з відповідача на користь позивача 7904,08 грн заробітної плати з утриманням з цієї суми належних податків та платежів, в решті позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що при звільненні позивача йому виплачена заробітна плата не була, а тому підлягає стягненню з відповідача на його користь. Позовні вимоги в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні суд уважав такими, що не підлягають задоволенню у зв'язку з їх недоведеністю.

Рішенням апеляційного суду Хмельницької області від 07 листопада 2016 року рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 20 липня 2016 року скасовано в частині відмови в задоволенні позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та ухвалено в цій частині нове рішення, яким стягнуто з відповідача на користь позивача 52196,52 грн середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. В решті рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Рішення апеляційного суду мотивоване тим, що з урахуванням наявності вини відповідача у затримці розрахунку з позивачем при його звільненні позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню на підставі статті 117 КЗпП України.

15 листопада 2016 року Державна установа «Національний інститут хірургії та трансплантології імені О. О. Шалімова» подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу на рішення апеляційного суду Хмельницької області від 07 листопада 2016 року, у якій просить скасувати рішення апеляційної інстанцій і залишити в силі рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 20 липня 2016 року. Касаційна скарга мотивована тим, що оскаржуване рішення суду ухвалено з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, оскільки апеляційним судом не прийнято до уваги відсутність вини відповідача у затримці розрахунку з позивачем у день його звільнення, а також не застосовано позовну давність на звернення позивача до суду з позовом.

28 листопада 2016 року ОСОБА_4 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу на рішення апеляційного суду Хмельницької області від 07 листопада 2016 року в частині розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, що стягнуто на його користь, в якій просить скасувати оскаржуване судове рішення у вказаній частині і ухвалити нове рішення, яким задовольнити його позовні вимоги в повному обсязі. Касаційна скарга мотивована тим, що рішення апеляційного суду в цій частині є необґрунтованим та незаконним, оскільки судом допущено неправильне застосування норм матеріального права і порушено норми процесуального права, неповно з'ясовано обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.

18 листопада 2016 року ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ за касаційною скаргою Державної установи «Національний інститут хірургії та трансплантології імені О. О.Шалімова» на рішення апеляційного суду Хмельницької області від 07 листопада 2016 року відкрито касаційне провадження у даній справі, витребувано з Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області вказану справу та зупинено виконання рішення апеляційного суду Хмельницької області від 07 листопада 2016 року до закінчення касаційного провадження у справі.

05 грудня 2016 року ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення апеляційного суду Хмельницької області від 07 листопада 2016 року відкрито касаційне провадження у справі.

10 лютого 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ надійшли заперечення ОСОБА_4 на касаційну скаргу подану Державною установою «Національний інститут хірургії та трансплантології імені О. О.Шалімова» на рішення апеляційного суду Хмельницької області від 07 листопада 2016 року, в яких він вважає дану скаргу необґрунтованою.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16 березня 2017 року дану справу призначено до судового розгляду.

Статтею 388 ЦПК України в редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року

(далі - ЦПК України), визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Підпунктом 4 пункту першого Розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України передбачено, щокасаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

08 лютого 2018 року вказану справу передано до Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду.

Відповідно до статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду дійшла висновку, що касаційна скарга Державної установи «Національний інститут хірургії та трансплантології імені О. О. Шалімова» підлягає залишенню без задоволення, а касаційна скарга ОСОБА_4 підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Предметом касаційного оскарження є рішення апеляційного суду в частині позовних вимог про стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. В частині вирішення позовних вимог про стягнення заробітної плати рішення суду не оскаржується, а тому не переглядається в касаційнму порядку.

Суди встановили, що наказом від 16 липня 2015 року № 170/2-н ОСОБА_4 звільнений з посади директора з адміністративно-господарської частини Державної установи «Національний інститут хірургії та трансплантології ім. О.О. Шалімова» Національної академії медичних наук України на підставі пункту 1 статті 36 КЗпП України за згодою сторін з 16 липня 2015 року.

Даним наказом зобов'язано бухгалтерію провести нарахування та виплату компенсації за невикористану частину щорічної основної відпустки тривалістю 19 календарних днів за період роботи позивача з 02 грудня 2014 року по 16 липня 2015 року.

У день звільнення позивача з роботи відповідач не провів з ним розрахунку.

Зазначені обставини визнані сторонами та підтверджуються наявними у справі доказами.

Відповідно до статті 116 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення працівника виплатити всі належні йому суми, та про нараховані суми письмово повідомити працівника перед їх виплатою.

Частиною першою статті 117 КЗпП Українивизначено, що у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При невиконанні цього обов'язку з вини власника або уповноваженого ним органу наступає передбачена статтею 117 КЗпП Українивідповідальність. Саме роботодавець зобов'язаний довести відсутність його вини у не здійсненні розрахунку зі звільненою особою вчасно.

Відповідач, не провівши розрахунок у день звільнення позивача з роботи, 19 лютого 2016 року надіслав позивачу повідомлення про нарахування та можливість отримати належні йому при звільненні кошти, яке вручено позивачу 29 лютого 2016 року. Повторно такі повідомлення відповідач надсилав позивачу 14 квітня 2016 року та 25 травня 2016 року.

Належних та допустимих доказів про виплату позивачу належних йому при звільненні сум, а також доказів на підтвердження відсутності вини відповідача у нездійсненні таких виплат відповідач суду не надав.

Враховуючи, що позивач звільнений з роботи 16 липня 2015 року, а відповідач не провів з ним розрахунку у день звільнення, саме з наступного дня після означеної дати починається строк для застосування відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України.

Встановивши наявність вини відповідача у затримці розрахунку з позивачем при його звільненні, суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог про стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час затримки розрахунку на підставі статті 117 КЗпП України.

Висновок апеляційного суду про те, що період затримки розрахунку при звільненні слід обраховувати з наступного дня після звільнення 16 липня 2015 року і до отримання позивачем письмового повідомлення про нарахування та виплату йому коштів, тобто до 29 лютого 2016 року, не ґрунтується на вимогах закону.

Відповідно до частини першої статті 117 КЗпП України у разі несвоєчасного розрахунку при звільненні підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від установи суми в день звільнення, суд на підставі статті 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи по день ухвалення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини (пункт 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці»).

Доводи відповідача про відсутність вини у не проведенні з позивачем розрахунку при звільненні не заслуговують на увагу, оскільки докази на підтвердження зазначених обставин у матеріалах справи відсутні, а обставини, на які відповідач посилається в обґрунтування таких доводів, не дають підстав для такого висновку.

Доводи касаційної скарги ОСОБА_4 щодо неправильності визначення періоду, за який на його користь підлягає стягненню середній заробіток за несвоєчасність розрахунку при звільненні, заслуговують на увагу.

За таких обставин рішення суду апеляційної інстанції в частині стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 29 лютого 2016 року по 29 квітня 2016 року підлягає скасуванню з направленням справи в цій частині на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись статтями 400, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного суду

ПОСТАНОВИВ :

Касаційну скаргу Державної установи «Національний інститут хірургії та трансплантології ім. О.О. Шалімова» Національної академії медичних наук України залишити без задоволення.

Касаційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Хмельницької області від 07 листопада 2016 року в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні скасувати, направити справу в цій частині на новий розгляд до апеляційного суду Хмельницької області.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий М. Є. Червинська

Судді Н. О. Антоненко

В. І.Журавель

В. М. Коротун

В. І. Крат