Постанова

Іменем України

30 травня 2018 року

м. Київ

справа № 569/11743/15-ц

провадження № 61-495св17

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

суддів: Ступак О. В. (суддя-доповідач), ПогрібногоС. О., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - Публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк»,

відповідачі: ОСОБА_3, ОСОБА_4,

розглянув у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 20 квітня 2017 року у складі судді Рогозіна С. В. та ухвалу Апеляційного суду Рівненської області від 14 листопада 2017 року у складі колегії суддів: Хилевич С. В., Шимків С. С., Ковальчук Н. М.,

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2015 року Публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк» (далі - ПАТ «УкрСиббанк») звернулося до суду із позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Свої вимоги позивач обґрунтовувало тим, що 12 грудня 2007 року між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» (далі - АКІБ «УкрСиббанк»), правонаступником якого є ПАТ «УкрСиббанк», та ОСОБА_3 укладено договір про надання споживчого кредиту № 0, за яким банк надав боржнику в тимчасове користування грошові кошти у розмірі 64 000 дол. США зі сплатою 12,4 % річних та кінцевим строком повернення 10 вересня 2027 року.

Із метою забезпечення виконання зобов'язань за вказаним договором, цього ж дня між АКІБ «УкрСиббанк», правонаступником якого є ПАТ «УкрСиббанк», та ОСОБА_4 укладено договір поруки № 164679, відповідно до якого останній зобов'язався перед кредитором у повному обсязі солідарно відповідати за виконання ОСОБА_3 зобов'язань щодо повернення суми кредиту, сплати відсотків за користування кредитом, а також можливих штрафних санкцій, у розмірі та у випадках, передбачених кредитним договором.

У зв'язку з неналежним виконанням ОСОБА_3 обов'язків за кредитним договором станом на 06 серпня 2015 року виникла заборгованість в розмірі 58 768,86 дол. США з яких: основний борг - 56 021,71 дол. США, відсотки - 2 747,15 дол. США та 13 779,70 грн пені.

Посилаючись на викладене, позивач просив стягнути з відповідачів солідарно заборгованість за кредитним договором у розмірі 58 768,86 дол. США з яких: основний борг - 56 021,71 дол. США, відсотки - 2 747,15 дол. США та 13 779,70 грн пені,з підстав, передбачених статтями 526, 549, 625, 1050, 1054 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України).

У грудні 2015 року ОСОБА_3 звернулася до суду із зустрічним позовом до ПАТ «УкрСиббанк» про захист порушеного права споживача фінансових послуг та визнання недійсним кредитного договору.

Свої вимоги позивач обґрунтовувала тим, що кредитний договір від 12 грудня 2007 року укладений із суттєвим порушенням істотних умов договору встановлених законодавством України, що регулює спірні правовідносини, які необхідні для його укладення, із використанням елементів нечесної підприємницької практики всупереч існуючих норм і вимог діючого законодавства України, та грубо порушує охоронювані Конституцією і Законами України права та інтереси споживача фінансових послуг. При укладенні договору банком не були дотримані вимоги частини другої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки їй не було запропоновано жодних варіантів кредитування, та не надано у письмовій формі інформації, передбаченої у статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», а саме: про умови кредитування, орієнтовну сукупність вартість кредиту, наявні форми кредитування за коротким описом відмінностей між ними, тип відсоткової ставки, варіанти проведення кредиту, переваги та недоліки пропонованих схем кредитування, у зв'язку із чим вона була позбавлена інформації, необхідної для здійснення свідомого вибору, та не змогла оцінити переваги і недоліки різних схем кредитування. Вважала, що такі дії банку свідчить про здійснення ним нечесної підприємницької практики.

Посилаючись на викладене, позивач просила визнати порушеним її право як споживача фінансових послуг та визнати недійсним кредитний договір від 12 грудня 2007 року № 0 укладений між нею та ПАТ «УкрСиббанк», з підстав, передбачених статтями 11, 18, 19, 21, 22 Закону України «Про захист прав споживачів» та статтями 203, 207, 208, 215 ЦК України.

ПАТ «УкрСиббанк» позов не визнало та пояснило, що перед укладенням кредитного договору позичальнику було доведено інформацію про особу кредитора, всі основні умови укладення кредитного договору та кредитування, забезпечення, процентні ставки по різним програмам кредитування та валюти кредиту, витрати позичальника на оформлення договору застави, переваги та недоліки програм кредитування, зокрема, дострокове стягнення банком кредиту у разі порушення строків його повернення, обмеження правом розпорядження заставним майном, звернення стягнення на заставне майно у разі неналежного виконання позичальником кредитного договору, попередження позичальника про існування валютних ризиків, які покладаються на позичальника під час виконання зобов'язань за кредитним договором, якщо позичальником обрано кредитування в іноземній валюті, порядок сплати кредиту в іноземній валюті. Посилання позивача на Директиви ЄС, Резолюції Генеральної Асамблеї ООН та інших міжнародних наднаціональних органів, є безпідставними, оскільки вказані нормативно-правові документи є законодавчими актами ЄС (директиви) та є обов'язкові для країн-учасниць ЄС або нормами міжнародного публічного права, та мають обов'язковий або рекомендаційний характер для країн-учасниць таких наднаціональних органів. ПАТ «УкрСиббанк» не є суб'єктом публічного права. Крім того, позов подано поза межами строку позовної давності.

Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 20 квітня 2017року позов ПАТ «УкрСиббанк» задоволено. Стягнуто з ОСОБА_3 та ОСОБА_4 солідарно на користь ПАТ «УкрСиббанк» заборгованість в сумі 58 768,86 дол. США, в тому числі 56 021,71 дол. США - основного боргу, 2 747,15 дол. США -прострочених відсотків та 13 779,70 грн пені. Вирішено питання судових витрат.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3 відмовлено.

Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції виходив з того, що згідно зі статтею 526 ЦК України зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. Оскільки ОСОБА_3 своїх зобов'язань за кредитним договором не виконувала належним чином, у зв'язку з чим боржник і поручитель несуть солідарну відповідальність за неналежне виконання зобов'язання. Відмовляючи у задоволенні зустрічного позову, суд першої інстанції виходив із того, що умови кредитного договору про порядок та строки повернення кредиту, права та обов'язки як позивальника, так і банку не суперечать положенням Закону України «Про захист прав споживачів» та не свідчать про їх несправедливість, чи про нечесну підприємницьку діяльність банку, у зв'язку із чим і договір кредиту не може бути визнаний недійсним.

Ухвалою Апеляційного суду Рівненської області від 14 листопада 2017 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Апеляційний суд, залишаючи рішення суду першої інстанції без змін, виходив із наявності підстав для солідарного стягнення з відповідачів за користь позивача за первісним позовом заборгованості за кредитним договором. При цьому суд вказав на відсутність правових підстав для визнання оспорюваного кредитного договору недійсними відповідно до положень статей 203, 215, 230 ЦК України - як укладеного унаслідок введення в оману позичальника з боку банку та положень статей 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів» щодо нечесної підприємницької діяльності банку та несправедливих умов договору, оскільки ці норми є самостійними підставами визнання договорів недійсними, а позивач не довела введення її в оману під час укладення договору, оскільки перед його підписанням вона мала можливість ознайомитися з текстом та умовами договору та власноручно їх підписала.

У грудні 2017 року ОСОБА_3 подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу на рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 20 квітня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Рівненської області від 14 листопада 2017 року, в якій просить скасувати зазначені судові рішення та передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції, обґрунтовуючи свої вимоги порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосування норм матеріального права. Вказує на те, що відсутність належного виконання банком процедури проведення переддоговірної роботи з позичальником а саме, не повідомлення банком (тобто, замовчування) всієї необхідної інформації, про всі умови надання фінансових послуг банку щодо кредитування, які є істотними та суттєво впливають на вільне її волевиявлення, під час прийняття рішення про необхідність придбання такої послуги, є несправедливим умовами кредитного договору з якими вона не мала реальної можливості ознайомитись та оцінити належно. Банк приховав від неї повну та достовірну інформацію щодо кінцевої сукупності вартості кредиту (тобто, ціни договору) та вказав у спірному кредитному договорі заниженні значення показників суттєвих умов договору, (які є істотними), чим фактично ввів в оману, щодо реальної ціни кредиту та фінансової послуги банку (які мають бути виражені банком у вигляді реальної відсоткової ставки та кінцевої загальної вартості кредиту, яку позичальник має сплатити на користь банку, погашаючи кредит у строки, визначені кредитним договором.

Ухвалою Верховного Суду від 02 січня 2018 року відкрито касаційне провадження у справі.

Станом на час розгляду вказаної справи у Верховному Суді від інших учасників справи не надходило відзивів на касаційну скаргу.

Згідно із частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

За змістом частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, оскільки їх ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Рішення судів першої й апеляційної інстанцій відповідають вимогам статей 213, 214 ЦПК України 2004 року (у редакції на час ухвалення судових рішень у справі) щодо законності та обґрунтованості.

Судом установлено, що 12 грудня 2007 року між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» (далі - АКІБ «УкрСиббанк»), правонаступником якого є ПАТ «УкрСиббанк», та ОСОБА_3 укладено договір про надання споживчого кредиту № 0, за яким банк надав боржнику в тимчасове користування грошові кошти у розмірі 64 000 дол. США зі сплатою 12,4 % річних та кінцевим строком повернення 10 вересня 2027 року.

Із метою забезпечення виконання зобов'язань за вказаним договором, цього ж дня між АКІБ «УкрСиббанк», правонаступником якого є ПАТ «УкрСиббанк», та ОСОБА_4 укладено договір поруки № 164679, відповідно до якого останній зобов'язався перед кредитором у повному обсязі солідарно відповідати за виконання ОСОБА_3 зобов'язань щодо повернення суми кредиту, сплати відсотків за користування кредитом, а також можливих штрафних санкцій, у розмірі та у випадках, передбачених кредитним договором.

У зв'язку з неналежним виконанням ОСОБА_3 обов'язків за кредитним договором станом на 06 серпня 2015 року виникла заборгованість в розмірі 58 768,86 дол. США з яких: основний борг - 56 021,71 дол. США, відсотки - 2 747,15 дол. США та 13 779,70 грн пені.

Зобов'язання виникають з підстав, передбачених статтею 11 ЦК України, зокрема договорів.

За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1054 ЦК України).

За статтею 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Визначення поняття «зобов'язання» міститься у частині 1 статті 509 ЦК України.

Відповідно до цієї норми зобов'язання - це правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов'язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України).

Згідно зі статтями 526, 530, 610, частиною 1 статті 612 ЦК України зобов'язання має виконуватись належним чином у встановлений термін відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України).

Якщо в зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню в цей строк (термін).

Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником (частина перша статті 553 ЦК України).

У разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.

Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки (частини перша, друга статті 554 ЦК України).

Таким чином, суд першої інстанції, з яким погодився й суд апеляційної інстанції, дослідивши всі наявні у справі докази в їх сукупності та надавши їм належну оцінку, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, дійшов правильно висновку про стягнення з відповідачів заборгованості за кредитним договором.

Згідно з частиною першою статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно з частиною другою статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про кредитні умови, зокрема: мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; форми його забезпечення; наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями споживача; тип відсоткової ставки; суму, на яку кредит може бути виданий; орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов'язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо); строк, на який кредит може бути одержаний; варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; можливість дострокового повернення кредиту та його умови; необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; переваги та недоліки пропонованих схем кредитування.

За змістом частини п'ятої статті 11, статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім процентної ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договори зі споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким із моменту укладення договору. Положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема щодо плати за обслуговування кредиту та плати за дострокове його погашення є несправедливими і це є підставою для визнання таких положень договору недійсними.

Згідно зі статтею 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Судами встановлено, що спірний кредитний договір підписаний сторонами, які досягли згоди з усіх його істотних умов; позивач на момент укладання договору не заявляла додаткових вимог щодо умов договору та в подальшому виконувала їх, договір містить повну інформацію щодо умов кредитування: строк кредитування, процентну ставку за користування кредитом, строки сплати платежів, мету, для реалізації якої споживчий кредит може бути витрачений, а також права та обов'язки сторін, порядок розрахунків, відповідальність за порушення зобов'язань.

Обґрунтовуючи відсутність підстав для застосування положень статей 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів», якими також мотивовано зустрічний позов, суди дійшли правильного висновку про те, що умови укладеного між сторонами договору містять інформацію щодо розміру процентної ставки, сукупних послуг позичальника, порядку погашення кредиту та періодичності платежів.

За змістом статті 19 Закону України «Про захист прав споживачів» нечесна підприємницька практика забороняється. Нечесна підприємницька практика включає: 1) вчинення дій, що кваліфікуються законодавством як прояв недобросовісної конкуренції; 2) будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною. Підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору.

Закон України «Про захист прав споживачів» застосовується до спорів, які виникли з кредитних правовідносин, лише в тому разі, якщо підставою позову є порушення порядку надання споживачеві інформації про умови отримання кредиту, типові процентні ставки, валютні знижки тощо, які передують укладенню договору.

Після укладення договору між сторонами виникають зобов'язальні правовідносини.

Відповідно до статті 230 ЦК України у взаємозв'язку зі статтею 10 ЦПК України 2004 року наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману.

Обравши способом захисту своїх прав визнання кредитного договору недійсним з підстав передбачених статтею 230 ЦК України та статтями 11, 19 Закону України «Про захист прав споживачів», у редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин, позивач в силу положення частини третьої статті 10 ЦПК України 2004 року зобов'язаний довести правову та фактичну підстави своїх позовних вимог.

У цій справі суди дійшли обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для визнання недійсним кредитного договору, правильно застосувавши положення статей 203, 215 ЦК України та статей 11, 18, 19 Закону України «Про захист прав споживачів».

Виходячи з викладеного, суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, обґрунтовано відмовив у задоволенні позову про визнання недійсним кредитного договору у зв'язку з безпідставністю та недоведеністю заявлених позовних вимог.

Переглядаючи справу в апеляційному порядку, апеляційний суд із дотриманням вимог статей 303, 304 ЦПК України 2004 року перевірив доводи апеляційної скарги та навів висновки на їх спростування, у результаті чого ухвалив законне і обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам статті 315 ЦПК України 2004 року.

Викладене дає підстави для висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржуване судове рішення суду першої інстанції без - змін із підстав, передбачених статтею 410 ЦПК України.

Керуючись статтями 409, 410 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 20 квітня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Рівненської області від 14 листопада 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає

Судді:О. В. Ступак
С. О. Погрібний Г. І. Усик