АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

31 травня 2018 року м. Київ

Справа №761/8355/17-ц

Апеляційний суд м. Києва в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Стрижеуса А.М.,

суддів: Поливач Л.Д., Шкоріної О.І.

секретаря: Павлишина П.О.

сторони: позивач ОСОБА_2

відповідачі ОСОБА_3

ОСОБА_4

ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою представника позивача ОСОБА_6, який діє на підставі довіреності в інтересах ОСОБА_2 на заочне рішення Шевченківського районного суду м. Києва, ухваленого 28 лютого 2018 року суддею Осауловим А.А. в приміщенні Шевченківського районного суду м. Києва, повний текст рішення виготовлено 02 березня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_7 про визнання договору недійсним, -

В С Т А Н О В И Л А:

Справа №761/8355/17-ц
№ апеляційногопровадження:22-ц-796/4095/2018
Головуючийу суді першої інстанції: Осаулов А.А.
Доповідачу суді апеляційної інстанції: СтрижеусА.М.
Позовач ОСОБА_2 звернувся з позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1, що був укладений 25 лютого 2014 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4, ОСОБА_5

В обґрунтування позовних вимог, із врахуванням заяви про уточнення позовних вимог від 30 жовтня 2017 року, посилався на те, що за життя ОСОБА_9 отримав в позику від позивача грошові кошти в сумі - 71 500 доларів США. Між тим, ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_9 помер та його спадкоємцями стали син - ОСОБА_5 та дружина - ОСОБА_4

Ухвалою Ленінського районного суду м. Харкова від 18 березня 2014 року було затверджено мирову угоди у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_5, ОСОБА_4 про стягнення з них як з спадкоємців вказаної суми боргу за позикою. Одже, до складу спадщини померлого боржника ОСОБА_9 увійшли як його грошові зобов'язання в розмірі суми боргу - 71500 доларів США, так і уся належана йому на момент смерті нерухомість.

Зокрема, на момент смерті за померлим рахувалось нерухомість у АР Крим, але в подальшому вона, а саме квартира АДРЕСА_1 була відчужена за договором купівлі-продажу, що був укладений 25 лютого 2014 року між ОСОБА_3 та спадкоємцями потерпілого - ОСОБА_4,ОСОБА_9 Вказаний правочин вони вчинили на другий день після оформлення спадкових прав.

Вказаний договір на думку позивача був укладений в порушення вимог ст. 1282 ЦК України саме з метою уникнення виконання обов'язку щодо задоволення вимог кредитора в межах вартості одержаного у спадщину майна. Позивач вважає вказаний договір є недійсним, оскільки у відповідності до вимог ст..ст.3, 12, 203, 215, 509 ЦК України зміст правочинів не може суперечити серед іншого вимогам закону, інтересам суспільства, і не може порушувати права інших осіб, а при укладенні оспорюваного договору сторони повели себе недобросовісно, відчуживши нерухоме майно, порушивши права позивача як кредитора спадкодавця на можливість задоволення своїх вимог за рахунок вказаного об'єкту нерухомості. Відтак, вказаний догові купівлі-продажу є недійсним.

Заочним рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 28 лютого 2018 року в задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 про визнання недійсним договору - відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду, представником ОСОБА_2 - ОСОБА_6 подано апеляційну скаргу, в якій він просить скасувати рішення суду першої інстанції, та прийняти нове судове рішення про задоволення позову в повному обсязі, посилаючись на незаконність та необґрунтованість оскаржуваного рішення, невідповідність рішення суду фактичним обставинам справи, яке ухвалене з порушенням судом норм матеріального та процесуального права.

Зокрема вказує на те, що суд першої інстанції не врахував, що оскаржувана угода була вчинена після внесення вимог Позивача до спадкової маси спадкодавця, відкриття провадження по справі № 642/11526/13-ц ухвалою від 16 січня 2014 року, але до затвердження мирової угоди, що має наслідком для висновку про недобросовісність Відповідачів.

Крім того, судом не надано належної оцінки того, що ОСОБА_4, ОСОБА_5 в оскаржуваному договорі купівлі-продажу (п. 4) з ОСОБА_3 надали недостовірну інформацію, щодо відсутності спору щодо спірної нерухомості та відсутності прав на спадкову нерухомість третіх осіб, зокрема Позивача, оскільки вказана нерухомість та вимоги Позивача, як кредитора входять до спадкової маси, а отже у відповідності до ст. 1282 ЦК України саме за рахунок вказаної частини нерухомості і повинні бути задоволенні вимоги кредитора, що свідчить про наявність прав у Позивача, як кредитора, на вказану нерухомість, у тому числі і станом на момент укладання оскаржуваної угоди, а наявність спору підтверджується ухвалою Ленінського районного суду м. Харкова від 16 січня 2014 року.

Також, судом першої інстанції безпідставно не застосовані норми матеріального права, які регламентують спірні правовідносини, а саме ст.ст. 215, 203,509 ЦК України, оскільки на момент оскаржуваного договору купівлі-продажу від 25 лютого 2014 року, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 як спадкоємці, мали дійсне зобов'язання сплатити на користь Позивача, як кредитора спадкодавця, грошові кошти у розмірі 71500 доларів США за рахунок майна, що отримано у спадщину, що визначено ст. 1282 ЦК України, яке вони не виконали, про що знав і не міг не знати ОСОБА_3, що є наслідком для правомірного висновку, що сторони, як ОСОБА_3 так і ОСОБА_4, ОСОБА_5 при укладанні оскаржуваного правочину повели себе недобросовісно, здійснивши відчуження спадкового майна, наслідком чого стало порушення вимог ст. 3, 13, 203, 509 ЦК України, що є підставою, в порядку визначеному ст. 215 ЦК України, для визнання договору недійсним.

Крім того, судом не застосовані норми матеріального права, які регламентують порядок реєстрації нерухомості, яка знаходиться на тимчасово окупованій території України.

Постановою КМУ від 2 липня 2014 р. N 226 «Питання державної реєстрації речових прав на нерухоме майно, яке розташоване на тимчасово окупованій території» передбачено, що на виконання частини четвертої статті 11 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» Кабінет Міністрів України встановив, що державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, внесення змін до записів Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, ведення реєстраційних та облікових справ, вчинення інших реєстраційних дій щодо нерухомого майна, яке розташоване в межах території Автономної Республіки Крим та м. Севастополя, здійснюють органи державної реєстрації прав Херсонської та Запорізької областей відповідно до законодавства України у сфері державної реєстрації речових прав на нерухоме майно.

В той же час, оскаржуваний правочин було зареєстровано 25 лютого 2015 року приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу, про що свідчать матеріали справи.

Відзив на апеляційну скаргу не подано.

Відповідно до п.8 ч.1 Розділу XIII Прикінцеві та перехідні положення ЦПК України у редакції Закону № 2147-VІІІ від 03 жовтня 2017 року, до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

Відповідно до ч. 6 ст. 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», у разі ліквідації суду, що здійснює правосуддя на території відповідної адміністративно - територіальної одиниці (відповідних адміністративно-територіальних одиниць), та утворення нового суду, який забезпечує здійснення правосуддя на цій території, суд, що ліквідується, припиняє здійснення правосуддя з дня опублікування в газеті «Голос України» повідомлення голови новоутвореного суду про початок роботи новоутвореного суду. Відповідно до п. 3 Розділу XII Прикінцеві та перехідні положення Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02 червня 2016 року № 1402 - VIII апеляційні суди, утворені до набрання чинності цим Законом, продовжують здійснювати свої повноваження до утворення апеляційних судів у відповідних апеляційних округах. Такі апеляційні суди у відповідних апеляційних округах мають бути утворені та розпочати здійснювати правосуддя не пізніше трьох років з дня набрання чинності цим Законом.

У зв'язку із зазначеним справа підлягає розгляду судом у порядку, встановленому ЦПК України у редакції Закону № 2147-VІІІ від 03 жовтня 2017 року.

Сторони в судове засідання не з'явилися, про день та час розгляду справи повідомлялися належним чином.

Апеляційний суд в складі колегії суддів враховує, що закон створює рівні умови для осіб, що володіють правом звернення до суду, зобов'язавши суд повідомляти цих осіб про час і місце розгляду справи.

Суд прийняв вичерпні заходи для повідомлення сторін про час та місце розгляду справи, забезпечивши відповідачу можливість з'явитися до суду і захистити свої права.

За змістом ст.14 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права особа сама визначає обсяг своїх прав і обов'язків у цивільному процесі. Тому особа, визначивши свої права, реалізує їх на свій розсуд. Розпорядження своїми правами на розсуд особи є одним з основоположних принципів судочинства.

Враховуючи завдання судочинства, принцип правової визначеності, поширення загального правила, закріпленого в ч.1 ст.372 ЦПК України, відкладення судового розгляду у випадку неявки в судове засідання будь-кого з осіб, що беруть участь у справі, за відсутності відомостей про причини неявки в судове засідання не відповідало б конституційним цілям цивільного судочинства, що, у свою чергу, не дозволить розглядати судову процедуру в якості ефективного засобу правового захисту в тому сенсі, який закладений в ст.6 Конвенції про захист прав людини та основних свобод, ст.ст. 7, 8 і 10 Загальної декларації прав людини і ст.14 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права.

За таких обставин, обставин колегія суддів вважає можливим розглянути справу за відсутності сторін.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Розглянувши справу в межах доводів та вимог апеляційної скарги, перевіривши обґрунтованість та законність оскаржуваного рішення в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд в складі колегії суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того, що позовні вимоги не відповідають фактичним даним у матеріалах справи, оскільки позивачем не наведено жодних підстав для визнання оспорюваного договору купівлі-продажу недійсним, зважаючи на відповідність вказаного правочину вимогам ЦК України та іншими актам цивільного законодавства.

Колегія суддів погоджується із таким висновком суду першої інстанції виходячи з наступного.

Як убачається з матеріалів справи та встановлено судом, після смерті 25 липня.2013 року ОСОБА_9 на ім'я відповідачів ОСОБА_4 та ОСОБА_5 по 1/2г частині спадщини приватним нотаріусом Харківського МНО Саутенко Н.В. 24 лютого 2014 року було видано свідоцтво про право власності за законом на квартиру АДРЕСА_1, а саме по ? частині за кожним (а.с.63-75).

За умовами ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Згідно ст.. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

25 лютого 2018 року вказана квартира АДРЕСА_1 була відчужена за договором купівлі-продажу, що був укладений між ОСОБА_3 та спадкоємцями потерпілого - ОСОБА_4, ОСОБА_5 Власником вказаної квартири в цілому ОСОБА_3.(а.с.62).

За умовами п.5 вказаного договору визначено сторонами, що їх волевиявлення є вільним і відповідає внутрішній волі, договір не носить характеру фіктивного або удаваного правочину.

Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

За умовами ст. 627 ЦК України сторони є вільні в укладенні договору та визначені умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

За договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму (ст.655 ЦК України).

Також, судом встановлено, що ухвалою Ленінського районного суду м. Харкова від 18 березня 2014 року було затверджено мирову угоди у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_5, ОСОБА_4 про стягнення з них як з спадкоємців померлого ОСОБА_9 суми боргу. Із вказаного судового рішення вбачається про існування за померлим заборгованості перед позивачем у значній сумі, яку відповідачі ОСОБА_5, ОСОБА_4 зобов'язані сплатити на рахунок позивача.

Обгрунтовуючи свої позовні вимоги, позивач вказує, що вищевказаний договір купівлі-продажу було укладено між відповідачами з метою уникнення виконання обов'язку щодо задоволення вимог кредитора в межах вартості одержаного у спадщину майна, що обумовлює можливість визнання його недійсним як такого, що укладений сторонами недобросовісно із порушенням прав позивача на вказане майно. При цьому, представник позивача послався на порушення при укладення вказаного договору вимог ст.-ст. 3, 13, 509 ЦК України.

Однак, як вірно зазначив суд першої інстанції, визначені у позові підстави для визнання недійсним оспорюваного у цій справі правочину не можуть вважатись такими, що обґрунтовують необхідність задоволення позову з огляду на наступне.

Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

За умовами ч.1 ст.203 ЦК, ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Підставою недійсності правочину є не додержання стороною вимог щодо відповідності змісту правочину ЦК України та іншими актам цивільного законодавства саме на момент вчинення правочину.

Пунктом 7 постанови пленуму Верховного суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» № 9 від 06 листопада 2009 року роз'яснено, що правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом.

Як вбачається з матеріалів справи, оспорюваний у вказаній справі договір купівлі-продажу було укладено відповідачами в лютому 2014, а ухвала Ленінського районного суду м.Харкова про затвердження мирової угоди між сторонами у зв'язку з погашенням боргу відповідачами ОСОБА_5, ОСОБА_4 за спадкодавця було винесена 14 березня 2017 року. Зокрема, після укладення договору, що жодним чином не знімає з відповідачів ОСОБА_5, ОСОБА_4 обов'язку по виконанню домовленностей про погашення боргу за затвердженою судом мировою угодою, в тому числі і за рахунок отриманих від реалізації майна коштів.

Згідно ст.. 1282 ЦК України спадкоємці зобов'язані задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного у спадщину. Кожен із спадкоємців зобов'язаний задовольнити вимоги кредитора особисто, у розмірі, який відповідає його частці у спадщині.

Вимоги вказаної статті передбачають задоволення вимог в межах вартості спадкового майна, а не за рахунок та самим спадковим майном в натурі.

Однією з засад судочинства, регламентованих п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно положень ч.1, ч.6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Розглядаючи позовні вимоги до відповідачів, суд першої інстанції вірно вказав про те, що за вищевказаною ухвалою Ленінського районного суду м.Харкова від 14 березня 2014 року було вирішено вимоги позивача до відповідачів ОСОБА_5, ОСОБА_4 про стягнення боргу і порядок його погашення, але у ній відсутні жодні посилання на спірну нерухомість в АР Крим, як таку, що є предметом іпотеки чи іншим майном, що повинно було б бути переданим відповідачами як спадкоємцями боржника у власність позивача в рахунок погашення боргу перед ним.

Згідно ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. Європейський суд з прав людини в своїй практиці (рішення від 09.10.1979 року у справі «Артіко проти Італії» (пункт 35) визначає, що Конвеція про захист прав людини і основоположних свобод призначена для гарантування не теоретичних або примарних прав, а прав практичних та ефективних.

Виходячи з наявних у матеріалах справи та досліджених судом першої інстанції письмових доказів, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про те, що обставини, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими при вирішенні справи, доведені.

Висновки суду щодо відсутності підстав для задоволення позовних вимог, відповідають обставинам справи та положенням матеріального закону.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду та не впливають на їх правильність, а тому не можуть бути прийняті до уваги.

Порушень норм матеріального та процесуального права, які призвели б до неправильного вирішення справи, колегією суддів не встановлено.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, апеляційний суд в складі колегії суддів приходить до висновку про законність та обґрунтованість постановленого по даній справі рішення та відсутність підстав для його скасування та задоволення апеляційної скарги.

Керуючись ст.ст.268, 374, 375, 381, 382, 383, 384, 390 ЦПК України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_6, який діє на підставі довіреності в інтересах ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Заочне рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 28 лютого 2018 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом 30 днів до Верховного Суду з дня складення повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Суддя-доповідач: А.М.Стрижеус

Судді: Л.Д. Поливач

О.І.Шкоріна