АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ТЕРНОПІЛЬСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 606/2445/14-цГоловуючий у 1-й інстанції Малярчук В.В.
Провадження № 22-ц/789/502/18 Доповідач - Хома М.В.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 травня 2018 року м. Тернопіль

Апеляційний суд Тернопільської області в складі:

головуючої - Хоми М.В.

суддів - Бершадська Г. В., Сташків Б. І.,

секретар - Романюк Х.Ю.

з участю представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2, представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Тернополі цивільну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_1 та представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4 на рішення Теребовлянського районного суду Тернопільської області від 21 березня 2018 року, ухвалене суддею Малярчуком В.В. у цивільній справі №606/2445/14-ц за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договором позики,

ВСТАНОВИЛА:

В листопаді 2014 року ОСОБА_1 звернулась в суд із вказаним позовом, та з врахуванням уточнень просила стягнути з ОСОБА_3 в її користь заборгованість за договором позики у розмірі 17 000 доларів США та 17 000 Євро або еквівалентну суму коштів в національній валюті України - гривні відповідно до офіційного курсу на момент повернення, з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, що складає суму 436 356 грн., а також 3% річних від простроченої суми боргу.

Вимоги обґрунтовано тим, що позивачка протягом 2012-2013 років позичила відповідачці кошти у загальній сумі 17 000 доларів США та 17 000 Євро, доказом чого є три розписки: від 2.11.2012 року, розписка, написана 15.05.2013 року, однак без зазначення у ній цієї дати, та розписка від 1.08.2013 року. Строк повернення усіх коштів - 1.08.2014 року. Оскільки кошти повернуті не були, позивачка у 2014 році зверталась з відповідною заявою до органів внутрішніх справ, які за результатами проведеної перевірки встановили, що між сторонами мають місце цивільно -правові відносини. Після чого ОСОБА_1 звернулась в суд із вказаним позовом.

Рішенням Теребовлянського районного суду Тернопільської області від 21 березня 2018 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_3 в користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики у розмірі 17 000 доларів США, 17 000 Євро, що в гривневому еквіваленті становить 790 500 грн., та 25014,45 грн - 3% річних від заборгованої суми та прострочення виконання зобов'язань.

В решті позову відмовлено у зв'язку із безпідставністю позовних вимог.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду першої інстанції змінити в частині визначення гривневого еквіваленту суми боргу, оскільки суд помилково прийняв до уваги офіційний курс іноземних валют щодо гривні станом на 19.08.2015 року, в той час як відповідно до ч.2 ст. 533 ЦК України повинен був врахувати курс валют станом на день платежу. Враховуючи значний проміжок часу між звернення в суд у 2014 році та ухваленням судового рішення у 2018 році, суд повинен був перевести іноземну валюту в українську за курсом, встановленим на 21.03.2018 року, а саме 17 000 доларів США та 17 000 євро - еквівалентно 995 860 грн., та 3% річних - 1530 євро, що еквівалентно 49 388 грн., 1530 доларів США, що еквівалентно 40 239 грн.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_3 - ОСОБА_4 просить рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти рішення, яким в задоволенні позову відмовити в повному обсязі. Вказує, що судом неповно з'ясовано обставини, що мають значення для справи, висновки суду не відповідають обставинам справи, судом порушено норми матеріального та процесуального права. Зокрема, зазначає такі аргументи:

стосовно розписки від 2.12.2012 року - у ній не вказано, що кошти передаються саме в якості позики з обов"язком наступного повернення, відсутня фіксація факту передачі грошових коштів, ця розписка не є доказом існування між сторонами боргових зобов"язань;

щодо розписки без дати - відсутня дата одержання позики, не зазначено, валюта якої іноземної держави бралася в борг, що суттєво впливає на визначення розміру боргу; судом не встановлено правову природу цієї розписки, строк повернення коштів. На думку апелянта, договір позики без дати укладення не є укладеним, оскільки неможливо визначити момент передання коштів;

- щодо розписки від 1.08.2013 року - відповідачка заперечувала отримання коштів згідно цієї розписки, а проведені судові технічні експертизи однозначних висновків не надали, що судом не було взято до уваги;

- судом не надано належної оцінки висновку експерта Київського ЕДЦ ОСОБА_5 №14483 від 14.02.2017 року та іншим наявним у справі доказам;

- експерти ОСОБА_6 та ОСОБА_7 провели повторну експертизу з порушенням Інструкції "Про призначення та проведення судових експертиз та експертних досліджень", не було проведено дослідження всіх ділянок перетинів, що призвело до неповного дослідження, однак саме цей висновок суд бере до уваги і нічим не спростовує інший висновок - від 14.02.2017 року;

- експерти ОСОБА_6 та ОСОБА_7 не мають відповідної вищої освіти для проведення таких експертних досліджень;

- суд безпідставно відмовив у виклику в судове засіданні експертів, які проводили експертні дослідження розписок у даній справі;

- суд зазначив про те, що показання свідків ОСОБА_1 та ОСОБА_8 є послідовними та підтверджують факт укладення договору позики, в той час як позивачка ОСОБА_1 у судовому засіданні давала пояснення лише як сторона, а не свідок. Пояснення цих осіб не є ідентичними і послідовними, що ставить під сумнів укладення розписки від 1.08.2013 року;

- суд безпідставно взяв до уваги матеріали перевірки Теребовлянського РВ УМВС України в Тернопільській області за результатами розгляду заяви ОСОБА_1 від 28.07.2014 року, оскільки пояснення особи під час досудового розслідування не є належним доказом у справі, не містить ознак преюдиційності та не може вважатись обставиною, яка визнається учасниками справи.

Представник позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 подав відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_3, в якому зазначив, що її доводи не є об"єктивними та спростовуються матеріалами справи.

Заслухавши пояснення представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2, який підтримав доводи своєї апеляційної скарги та заперечив проти задоволення апеляційної скарги представника відповідачки, представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4, які доводи своєї апеляційної скарги підтримала та заперечила проти задоволення апеляційної скарги позивачки, ознайомившись з матеріалами справи, доводами апеляційних скарг в їх межах, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4 не підлягає до задоволення, а апеляційну скаргу ОСОБА_1- слід задовольнити частково.

Судом встановлено, що в період 2012-2013 років між ОСОБА_1 та ОСОБА_3, які перебували на той час у дружніх відносинах, укладались договори позики в іноземній валюті, на загальну суму 17 000 доларів США на 17 000 євро.

Підтвердженням отримання відповідачкою в позику грошових коштів в іноземній валюті від позивачки є три боргових розписки:

1) від 2.11.2012 року, яка підтверджує отримання ОСОБА_3 від ОСОБА_1 6 000 євро та 4 000 доларів;

2) розписка без зазначення у ній дати, яка свідчить, що ОСОБА_3 позичила у ОСОБА_1 4 000 доларів США та 4 000 євро;

3) розписка від 1.08.2013 року, яка підтверджує позику у розмірі 9 000 доларів США та 7 000 євро, зі строком повернення до 1.08.2014 року. У даній розписці зазначено про те, що вона написана у присутності свідка ОСОБА_8

Відповідачка протягом розгляду справи у суді першої інстанції, зокрема у письмових запереченнях від 13.03.2015 року (т.1, а.с.65-67) заперечувала отримання нею 1.08.2013 року позики у сумі 9 000 доларів США та 7 000 євро та написання нею відповідної розписки. Щодо інших сум - визнавала отримання в борг 4 000 євро та 4 000 доларів США, що засвідчено розпискою без дати, однак вказувала, що цей борг повернула в повному обсязі. Щодо розписки від 2.11.2012 року - не заперечуючи її написання та отримання зазначених у ній коштів, вказувала, що ця розписка не є доказом боргових зобов"язань, так як засвідчує виключно факт отримання коштів, без будь-яких зобов"язань щодо їх повернення.

При встановленні обставин щодо отримання відповідачкою ОСОБА_3 у борг коштів у сумі 9 000 доларів США та 7 000 євро та написання нею відповідної розписки від 1.08.2013 року, судом неодноразово (чотири рази) призначалися експертизи.

Так, висновком почеркознавчої та судово-технічної експертизи документів №185/186/15-22 від 12 червня 2015 року встановлено, що підписи від імені ОСОБА_3 та ОСОБА_9 на борговій розписці від 1 серпня 2013 року виконано ОСОБА_3 без установки на зміну власного підпису.

Після чого ОСОБА_3 заявила, що підпис вона могла поставити на пустому аркуші паперу, під яким потім зацікавлені особи могли поставити друкований текст, у зв"язку з чим судом було призначено технічну експертизу розписки від 1.08.2013 року.

Згідно висновку експерта за результатами проведення судової почеркознавчої та судово-технічної експертизи документів №334/16-22 від 22.07.2016 року, яка проведена головним експертом Тернопільського відділення КНДІСЕ Заблоцьким І.Є., у борговій розписці від 1.08.2013 року спершу було нанесено друкований текст, а потім виконано підписи від імені ОСОБА_3 та ОСОБА_9 Експерт не зміг надати відповідь на питання, чи одночасно виконано друкований текст та підпис у розписці від 1.09.2013 року, та якою може бути різниця в часі між проставленням підпису та друкуванням тексту розписки.

Ухвалою суду від 1.12.2016 року за клопотанням представника відповідачки була призначена ще одна технічна експертиза розписки від 1.08.2013 року.

Згідно висновку №14483 фізико-хімічної експертизи від 14.02.2017 року, проведеної експертом Київського експертно-дослідного центру ОСОБА_5, фрагменти розписки від 13.08.2013 року виконувались неодночасно, на аркуш паперу із вже наявними підписами від імені ОСОБА_3 наносився текст розписки, після чого були виконані підписи та записи від імені ОСОБА_8 та ОСОБА_1

Висновком повторної судово-технічної експертизи №4680 від 12 грудня 2017 року, проведеної експертами Львівського НДІСЕ ОСОБА_6 та ОСОБА_7, встановлено, що підписи від імені ОСОБА_3 та ОСОБА_9 в розписці від 1 серпня 2013 року, виконані поверх друкованого тексту.

Допитана у судовому засіданні свідок ОСОБА_8 пояснила, що у її присутності ОСОБА_3 1.08.2013 року, після отримання коштів від ОСОБА_1, перерахувавши їх, підписала розписку, яку ОСОБА_1 та ОСОБА_3 принесли із собою. Бути свідком написання розписки її попросили заздалегідь, на що вона погодилась та надала свої паспортні дані. На час написання розписки 1.08.2013 року відносини між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 були довірливими, остання запевнила свідка та ОСОБА_1, що проблем з поверненням коштів не буде.

Проте, кошти позивачці не були повернуті.

28.07.2014 року ОСОБА_1 звернулась до Теребовлянського РВ УМВСУ в Тернопільській області з приводу неправомірних дій ОСОБА_3, яка відмовляється повертати позичені кошти у сумі 17 000 доларів США та 17 000 євро.

В ході перевірки капітан міліції Пазуха А.П. опитав ОСОБА_3, яка визнала, що позичала гроші в ОСОБА_1, та вказала, що сума боргу складає 9 000 доларів США та 5 000 євро, причина неповернення коштів - фінансові труднощі та різке коливання курсу іноземних валют.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов"язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

У статті 1047 ЦК України зазначено, що договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Постановою Верховного суду України від 18 вересня 2013 року у справі №6-63 цс13 визначено, що письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Після укладення договору позики всі обов"язки за договором, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Встановивши обставини справи, всебічно, повно, об"єктивно та безпосередньо дослідивши наявні у справі докази, суд першої інстанції прийшов до вірного висновку про існування між сторонами правовідносин, що випливають із договору позики, умови якого позичальник не виконав, а тому наявні підстави для задоволення позовних вимог про стягнення боргу у сумі 17 000 доларів США та 17 000 євро та 3% річних, та вірно відмовив у стягненні інфляційних втрат, так як іноземна влюта, яка була предметом договору, індексації не підлягає.

Разом з тим, зазначаючи гривневий еквівалент суми заборгованості та 3% річних станом на 19.08.2015 року, суд першої інстанції не врахував, що відповідно до ч.2 ст. 533 ЦК України, якщо у зобов"язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом, про що заявляв представник позивачки під час виступу у судлвих дебатах у суді першої інстанції, надав суду письмовий примірник із зазначеним курсом іноземних валют, який долучений до матеріалів справи, однак не врахований судом.

Пунктом 14 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 року №14 "Про судове рішення у цивільній справі" визначено, що у разі пред"явлення позову про стягнення грошової суми в іноземній валюті суду слід у мотивувальній частині рішення навести розрахунки з переведенням іноземної валюти в українську за курсом, встановленим Національним банком України на день ухвалення рішення.

Отже, рішення в частині визначення гривневого еквіваленту зобов"язання слід змінити, визначити еквівалент іноземної валюти з переведенням її в українську на курсом на день ухвалення судового рішення судом апеляційної інстанції.

Станом на 29 травня 2018 року Національним банком України встановлений такий курс іноземних валют: 100 доларів США - 2614, 94 грн., 100 євро - 3052, 95 грн.

Таким чином, гривневий еквівалент 17 000 доларів США складає 44 539, 80 грн, 17 000 євро - 519 001, 50 грн. (разом 963 541, 30 грн., 3% річних від цієї суми складає 28 906, 24 грн., тому рішення слід змінити із визначеної судом суми гривневого еквіваленту боргу 790 500 грн. - на 963 541 грн. 30 коп., та в частині визначення суми 3% річних - змінити з 25 014 грн. 45 коп. на 28 906 грн. 24 коп.

В решті рішення слід залишити без змін.

Колегія суддів не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги ОСОБА_3 та критично оцінює доводи, наведені нею щодо заперечення заборгованості у сумі 17 000 доларів США та 17 000 євро.

Так, доводи про те, що в розписці від 2.12.2012 року не вказано, що кошти передаються саме в якості позики з обов"язком наступного повернення, відсутня фіксація факту передачі грошових коштів, ця розписка не є доказом існування між сторонами боргових зобов"язань, колегія суддів оцінює критично, виходячи з наступних мотивів.

ОСОБА_3 не заперечує, що отримала від ОСОБА_1 кошти у сумі 6 000 євро та 4 000 доларів США та написання відповідної розписки від 2.12.2012 року.

Досліджуючи справжню правову природу розписки від 2.11.2012 року, колегія суддів приходить до висновку, що ця розписка є доказом отримання саме позики.

Заперечуючи отримання цих коштів в якості боргу з обов"язком наступного повернення, ОСОБА_3 не надала конкретних пояснень, які ж саме правовідносини, якщо не боргові, мали місце у даному випадку, в якості чого вона отримала від ОСОБА_1 таку значну суму коштів. Представник ОСОБА_3 - ОСОБА_4 у суді апеляційної інстанції пояснила, що станом на 2.11.2012 року між сторонами мала місце спільна підприємницька діяльність у сфері торгівлі, і ОСОБА_3 взяла зазначені у розписці від 2.11.2012 року кошти у сумі 4 000 євро та 4 000 доларів США, однак не в борг, а між ними мали місце якісь інші розрахунки. Враховуючи заперечення таких обставин позивачкою та відсутність будь-яких доказів ведення сторонами підприємницької діяльності у сфері торгівлі чи будь-якого іншого виду діяльності, як спільно, так і окремо кожною із сторін, враховуючи зміст розписки, а саме формулювання "взяла в ОСОБА_1" та відсутність конкретних пояснень ОСОБА_3, підтверджених доказами, з якою метою вона взяла в ОСОБА_1 кошти, колегія суддів вважає голослівними та безпідставними заперечення ОСОБА_3 щодо отримання позики, засвідченої розпискою від 2.11.2012 року. Враховуючи наявні у справі докази у їх сукупності, у тому числі пояснення ОСОБА_3, надані Теребовлянському РВ УМВСУ в Тернопільській області про існування між сторонами саме боргових правовідносин, а не будь-яких інших, колегія суддів вважає, що справжня правова природа розписки від 2.11.2012 року - договір позики.

Відсутність у цій розписці дати повернення коштів не спростовує наявність боргових зобов"язань. Відповідно до ч.1 ст. 1049 ЦК України, якщо договором не встановлений строк повернення позики, позика має бути повернена позичальником протягом 30 днів від дня пред"явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встаеновлено договором.

Доводи апеляційної скарги про те, що інша розписка - розписка без дати - не є належним доказом боргових зобов"язань, так як відсутня дата одержання позики, не зазначено, валюта якої іноземної держави бралася в борг, що суттєво впливає на визначення розміру боргу, судом не встановлено правову природу цієї розписки, строк повернення коштів, договір позики без дати укладення не є укладеним, оскільки неможливо визначити момент передання коштів, колегія суддів оцінює критично, враховуючи наступне.

Відповідно до ч.1 ст. 82 ЦПК України, обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників.

У письмових запереченнях від 13.03.2015 року (т.1, а.с.66-67) представник ОСОБА_3 - ОСОБА_12 визнав, що ОСОБА_3 отримувала від позивачки грошові кошти у сумі 4 000 доларів США та 4 000 євро, що засвідчено розпискою без дати, однак повернула цей борг до 1.08.2014 року. Разом з тим, жодних доказів повернення цих коштів суду не подала, в той час як відповідно до ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Отже, ОСОБА_3 у суді визнала отримання позики від ОСОБА_1 4 000 доларів США та 4 000 євро, що засвідчено розпискою без дати, доказів повернення цих коштів суду не надала, а тому заперечення в апеляційній скарзі визнаних нею у суді першої інстанції обставин колегія суддів оцінює критично.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_3 щодо заперечення отримання нею 1.08.2013 року позики у сумі 9 000 доларів США та 7 000 євро та написання відповідної розписки, відсутність однозначних висновків технічних експертих розписки від 1.08.2013 року, колегія суддів також оцінює критично, виходячи з наступних мотивів.

У справі було проведено 4 судових експертизи розписки від 1.08.2013 року - одна почеркознавча та три технічних.

Висновком почеркознавчої експертизи документів №185/186/15-22 від 12 червня 2015 року однозначно встановлено, що підписи від імені ОСОБА_3 та ОСОБА_9 на борговій розписці від 1 серпня 2013 року виконано ОСОБА_3 без установки на зміну власного підпису.

Після проведення цієї експертизи ОСОБА_3 змінила свою позицію та уже, не заперечуючи власного підпису на цій розписці, вказувала, що вона, можливо, підписала чистий аркуш паперу, а вже потім був нанесений друкований текст розписки.

Проте, такі пояснення спростовуються матеріалами справи.

Так, за результатами проведених двох із трьох технічних експертиз встановлено, що спочатку було нанесено текст розписки, поверх якого вчинено підпис ОСОБА_3

Допитана у судовому засіданні свідок ОСОБА_8, у присутності якої було підписано розписку від 1.08.2013 року, ствердила, що ОСОБА_3 у її присутності підписувала розписку після отримання коштів. При цьому мова не йшла про підпис ОСОБА_3 чистих аркушів паперу, а готового тексту розписки.

З врахуванням наведеного, наявні у справі докази доводять факт отримання ОСОБА_3 1.08.2013 року позики у сумі 9 000 доларів США та 7 000 євро.

При цьому суд першої інстанції критично оцінив висновок №14483 фізико-хімічної експертизи від 14.02.2017 року, проведеної експертом Київського експертно-дослідного центру ОСОБА_5, згідно якого фрагменти розписки від 13.08.2013 року виконувались неодночасно, на аркуш паперу із вже наявними підписами від імені ОСОБА_3 наносився текст розписки, після чого були виконані підписи та записи від імені ОСОБА_8 та ОСОБА_1, так як цей висновок не узгоджується з іншими наявними у справі доказами, в тому числі суперечить двом іншим висновкам технічних експертиз розписки від 1.08.2013 року - №334/16-22 від 22.07.2016 року, та №4680 від 12 грудня 2017 року, якими встановлено, що підписи від імені ОСОБА_3 та ОСОБА_9 в розписці від 1 серпня 2013 року, виконані поверх друкованого тексту.

Висновки технічних експертиз розписки від 1.08.2013 року - №334/16-22 від 22.07.2016 року, та №4680 від 12 грудня 2017 року узгоджуються із показаннями свідка ОСОБА_8, яка попереджена про кримінальну відповідальність за дачу неправдивих показань.

Доводи апеляційної скарги про те, що експерти ОСОБА_6 та ОСОБА_7 провели повторну експертизу з порушенням Інструкції "Про призначення та проведення судових експертиз та експертних досліджень", не було проведено дослідження всіх ділянок перетинів, що призвело до неповного дослідження, однак саме цей висновок суд бере до уваги і нічим не спростовує інший висновок - від 14.02.2017 року, експерти ОСОБА_6 та ОСОБА_7 не мають відповідної вищої освіти для проведення таких експертних досліджень, суд безпідставно відмовив у виклику в судове засіданні експертів, які проводили експертні дослідження розписок у даній справі, колегія суддів також оцінює критично, враховуючи такі мотиви.

Пунктом 3.6. Інструкції про призначення та проведення судових експертиз та експертних досліджень, про порушення якого зазначає представник ОСОБА_3 - ОСОБА_4 передбачено, що у разі призначення експертизи (залучення експерта) для проведення додаткової або повторної експертизи, крім матеріалів, зазначених у пункті 3.3 цього розділу, до експертної установи (експертові) надаються також висновки попередніх експертиз з усіма додатками (фотознімками, порівняльними зразками тощо), а також додаткові матеріали, що стосуються предмета експертизи, які були зібрані після надання первинного висновку.

У разі необхідності проведення додаткової або повторної експертизи у документі про призначення експертизи (залучення експерта) зазначаються мотиви та підстави для її призначення.

Як вбачається з висновку повторної судової-технічної експертизи №4680 від 12 грудня 2017 року, який проведений судовим експертом ОСОБА_6 та старшим науковим співробітником ОСОБА_7, що мають відповідну кваліфікацію, такий є чітким та зрозумілим. Експерту було надано усі матеріали цивільної справи №606/2445/14 разом із усіма експертизами, а відтак доводи представника відповідача про неповноту висновку є необґрунтованими.

Слід зазначити, що експерти ОСОБА_6 та ОСОБА_7 діяли на підставі свідоцтв експерта НОМЕР_1 від 29.09.2016 року та НОМЕР_2 від 15.11.2010 року (продовжене до 29.09.2021 року) відповідно, що підтверджується висновком №4680 від 12 грудня 2017 року та даними із Реєстру атестованих судових експертів, що міститься на веб-сайті http://rase.minjust.gov.ua/, а відтак доводи представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4 щодо відсутності у зазначених експертів відповідної вищої освіти для проведення таких експертних досліджень не підтвердились.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_3 про те, що показання ОСОБА_1 та свідка ОСОБА_8 не є послідовними, позивачка ОСОБА_1 у судовому засіданні давала пояснення лише як сторона, а не свідок, колегія суддів оцінює критично, так як розбіжності у їх поясненнях не є суттєвими та не спростовують висновків суду про виникнення 1.08.2013 року між сторонами правовідносин, що випливають із договору позики, що підтверджується відповідною розпискою.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд безпідставно взяв до уваги матеріали перевірки Теребовлянського РВ УМВС України в Тернопільській області за результатами розгляду заяви ОСОБА_1 від 28.07.2014 року, оскільки пояснення особи під час досудового розслідування не є належним доказом у справі, не містить ознак преюдиційності та не може вважатись обставиною, яка визнається учасниками справи, колегія суддів також оцінює критично, так як зазначені пояснення ОСОБА_3 не є єдиним доказом, з врахуванням якого суд прийшов до висновку про укладення між сторонами договорів позики. Зазначені пояснення, з урахуванням усіх інших зазначених судом першої та апеляційної інстанцій доказів дали змогу всебічно встановити обставини справи. Такі пояснення згідно ст. ст. 76-79 ЦПК України є належними, допустимими та достовірними доказами, так як містять інформацію щодо предмета доказування, отримані з дотриманням порядку, встановленого законом, та на їх підставі, у сукупності з іншими доказами, можна встановити дійсні обставини справи.

На підставі наведеного та керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, колегія суддів,

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4 - залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Рішення Теребовлянського районного суду Тернопільської області від 21 березня 2018 року змінити в частині визначення гривневого еквіваленту суми заборгованості, із визначеної судом суми 790 500 грн. - на 963 541 грн. 30 коп., та в частині визначення суми 3% річних - змінити з 25 014 грн. 45 коп. на 28 906 грн. 24 коп.

В решті рішення залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 2 червня 2018 року.

Головуюча

Судді: