Постанова

Іменем України

04 червня 2018 року

м. Київ

справа № 757/31618/14-ц

провадження № 61-16420св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Луспеника Д. Д. (суддя-доповідач), Гулька Б. І., Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - ОСОБА_5,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_5 на рішення Печерського районного суду м. Києва від 12 вересня 2017 року у складі судді Писанця В. А. та постанову Апеляційного суду м. Києва від 05 березня 2018 року у складі колегії суддів: Лапчевської О. Ф., Кравець В. А., Кулікової С. В.,

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2014 року ОСОБА_4 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_5 про припинення права власності, стягнення компенсації, визнання права власності, стягнення упущеної вигоди.

Позовна заява мотивована тим, що вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_5 Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 17 жовтня 2012 року у порядку поділу майна подружжя за нею та ОСОБА_5 визнано право власності кожного на 1/2 частини квартири АДРЕСА_1.

Вказуючи на неможливість спільного користування вказаною квартирою та її поділ в натурі, ОСОБА_6, з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог від 22 квітня 2015 року, просила суд припинити її право власності на 1/2 частини квартири АДРЕСА_1; стягнути з ОСОБА_5 на її користь 3 731 828,50 грн компенсації вартості 1/2 частини квартири; визнати за ОСОБА_5 право власності на квартиру АДРЕСА_1.

У листопаді 2016 року ОСОБА_4 подала заяву про збільшення розміру позовних вимог, в якій, окрім, раніше заявлених вимог до ОСОБА_5 про припинення права власності, стягнення компенсації вартості 1/2 частини спільного майна і визнання права власності, просила суд стягнути з нього упущену вигоду у розмірі 10 800 дол. США, обґрунтовуючи цю вимогу тим, що вона позбавлена можливості користуватися і розпоряджатися своєю частиною спірної квартири, а останні 11 років нею одноособово користується відповідач. При цьому, якби вона здавала свою частину квартири в оренду, то за вказаний період могла отримати 10 800 дол. США, які й просить стягнути з ОСОБА_5

У лютому 2017 року ОСОБА_5 пред'явив до ОСОБА_7 зустрічний позов про відшкодування збитків.

Зустрічна позовна заява мотивована тим, що ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 17 грудня 2014 року задоволено заяву ОСОБА_7 про забезпечення позову та накладено арешт на квартиру АДРЕСА_1. Внаслідок накладення арешту на квартиру він був позбавлений можливості розпоряджатися нею, що призвело до її знецінення, оскільки станом на 16 травня 2007 року вартість квартири становила 1 192 574,00 дол. США, а станом на 20 січня 2015 року - 375 058,00 дол. США, чим фактично йому завдано матеріальну шкоду.

На підставі вказаного, ОСОБА_5 просив суд стягнути з ОСОБА_7 збитки у розмірі 18 244 061,00 грн.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 12 вересня 2017 року у задоволені позову ОСОБА_7 та зустрічного позову ОСОБА_5 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що ОСОБА_5 не надав згоду на компенсацію співвласнику вартості 1/2 частини спірної квартири, оскільки такий тягар буде для нього непосильним та може призвести до звернення стягнення на квартиру у випадку несплати суми компенсації, а тому суд відмовив у задоволенні вимог ОСОБА_8 про припинення права власності, стягнення компенсації і визнання права власності.

Оскільки ОСОБА_4 у порушення вимог статей 10, 60 ЦПК України 2004 року не надала суду належних і допустимих доказів, що між нею, ОСОБА_5 і третьою особою існували договірні зобов'язання щодо надання належної їй частини спірної квартири в оренду третій особі на відплатній основі, то суд також відмовив у задоволенні її позовних вимог про стягнення упущеної вигоди.

Вважаючи, що накладення арешту на спірну квартиру в порядку вжиття заходів забезпечення позову за наслідком вирішення відповідної заяви ОСОБА_7 є результатом реалізації особою її законних прав, встановлених цивільним процесуальним законом, і не може входити до складу цивільного правопорушення, суд відмовив у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_5

Постановою Апеляційного суду м. Києва від 05 березня 2018 року апеляційні скарги ОСОБА_5 і ОСОБА_7 відхилено. Рішення Печерського районного суду м. Києва від 12 вересня 2017 року залишено без змін.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що суд першої інстанції в частині вимог ОСОБА_7 про припинення права власності, стягнення компенсації і визнання права власності дійшов обґрунтованого висновку, що ОСОБА_5 не надав згоду на компенсацію ОСОБА_7 вартості 1/2 частини спірної квартири, оскільки тягар компенсації її вартості буде для нього непосильним та може призвести до звернення стягнення на квартиру у випадку несплати суми компенсації, у зв'язку з чим відмовив у задоволенні вказаних вимог.

Крім того, особа, яка має на меті відшкодувати збитки у виді упущеної (втраченої) вигоди, повинна довести, що вона гарантовано отримала би відповідну вигоду у разі, якщо б її право не було порушено іншою особою, при цьому, ОСОБА_4 обґрунтовуючи розмір упущеної вигоди, вдалася виключно до припущення про можливість отримання нею прибутку від здачі в оренду частини квартири, тому місцевий суд обґрунтовано відмовив у задоволенні цих вимог.

Обставина наявності арешту на спірну квартиру накладеного судом в порядку вжиття заходів забезпечення позову за наслідком вирішення відповідної заяви сторони у справі є результатом реалізації особою її законних прав встановлених цивільним процесуальним законом та не може входити до складу цивільного правопорушення, отже підстав для задоволення зустрічного позову ОСОБА_5 немає.

У касаційній скарзі ОСОБА_5, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить судові рішення скасувати і ухвалити нове рішення про задоволення його зустрічних позовних вимог про відшкодування збитків.

Судові рішення в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_7 не оскаржуються, тому відповідно до статті 400 ЦПК України в касаційному порядку в цій частині не переглядаються.

Касаційна скарга мотивована тим, що при вирішенні питання про завдані збитки судами не у повній мірі розкрито поняття «збитки», оскільки знецінення квартири за час обмеження у праві нею розпоряджатись складає більше 1 млн дол. США, а ОСОБА_4 у шахрайський спосіб та на підставі фіктивних документів намагається заволодіти його майном.

У червні 2018 року ОСОБА_4 подала відзив на касаційну скаргу, вказуючи на те, що доводи касаційної скарги ОСОБА_5 на правильність висновків судів не впливають, оскільки фактично стосуються переоцінки доказів та встановлених на їх підставі обставин справи, що не відноситься до компетенції касаційного суду.

Касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Встановлено й вбачається із матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення, в частині, яка є предметом касаційного перегляду, ухвалено з дотриманням норм процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

У статті 22 ЦК України визначено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

У розумінні цієї статті збитками є:

1) втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки);

2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі.

Відшкодування збитків є однією із форм або мір цивільно-правової відповідальності, яка вважається загальною або універсальною саме в силу правил вищевказаної статті, оскільки її першою частиною визначено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Тобто порушення цивільного права, яке потягнуло за собою завдання особі майнових збитків, саме по собі є основною підставою для їх відшкодування.

За змістом статті 1166 ЦК України для застосування такої міри відповідальності як стягнення збитків необхідною є наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення, а саме: протиправної поведінки, збитків, причинного зв'язку між протиправною поведінкою боржника та збитками, вини. За відсутності хоча б одного із цих елементів цивільно-правова відповідальність не настає.

Судом установлено, що ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 17 грудня 2014 року задоволено заяву ОСОБА_7 про забезпечення позову і накладено арешт на квартиру АДРЕСА_1.

Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 29 січня 2015 року апеляційну скаргу ОСОБА_5 відхилено. Ухвалу Печерського районного суду м. Києва від 17 грудня 2014 року залишено без змін.

В обґрунтування зустрічних позовних вимог, ОСОБА_5 посилався на те, що внаслідок накладення арешту на спірну квартиру було порушено його право на розпорядження нею, що призвело до її знецінення, оскільки станом на 16 травня 2007 року вартість квартири становила 1 192 574,00 дол. США, а станом на 20 січня 2015 року - 375 058,00 дол. США, чим фактично йому завдано матеріальну шкоду.

Відмовляючи у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_5, суд першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, дійшов правильного висновку, що обставина наявності арешту на спірну квартиру, накладеного судом в порядку вжиття заходів забезпечення позову за наслідком вирішення відповідної заяви сторони у справі - ОСОБА_7, є результатом реалізації особою її законних прав встановлених цивільним процесуальним законом і не може входити до складу цивільного правопорушення.

Доводи касаційної скарги на правильність висновків судів не впливають, оскільки спростовуються встановленими обставинами справи. Інші доводи касаційної скарги фактично стосуються переоцінки доказів та встановлених на їх підставі обставин справи, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення в частині вирішення зустрічних позовних вимог ОСОБА_5 - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_5 залишити без задоволення.

Рішення Рішення Печерського районного суду м. Києва від 12 вересня 2017 року та постанову Апеляційного суду м. Києва від 05 березня 2018 року в частині відмови у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_5 до ОСОБА_7 про відшкодування збитків залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді: Д. Д. Луспеник

Б. І. Гулько

Ю. В. Черняк