Постанова

Іменем України

24 травня 2018 року

м. Київ

справа № 438/755/15-ц

провадження № 61-21012св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

Журавель В. І. (суддя-доповідач), Антоненко Н. О., Крата В. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - ОСОБА_5,

відповідач - ОСОБА_6,

відповідач - ОСОБА_7,

відповідач - ОСОБА_8,

третя особа - Орган опіки та піклування виконавчого комітету Бориславської міської ради,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 на рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 03 квітня 2017 року у складі судді Хомика А. П. та ухвалу апеляційного суду Львівської області від 03 жовтня 2017 року у складі колегії суддів: Павлишина О. Ф., Мікуш Ю. Р., Приколоти Т. І.,

встановив:

У червні 2015 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом, у якому просив визнати відповідачів такими, що втратили право користування квартирою АДРЕСА_1 та виселити їх із зазначеного житлового приміщення.

Свої вимоги позивач обґрунтовував, що 15 грудня 2010 року уклав із ОСОБА_5 договір купівлі-продажу, за яким остання продала йому квартиру АДРЕСА_1 і він в установленому законом порядку зареєстрував право власності на неї.

При укладенні правочину він надав усний дозвіл ОСОБА_5, ОСОБА_6 та членам їх сім'ї на проживання в квартирі до 28 квітня 2013 року.

У подальшому ОСОБА_5 було повторно виготовлено правовстановлюючі документи на житло та передано його в іпотеку банківській установі, у зв'язку з чим він звернувся до суду з позовом про визнання права власності на спірне житлове приміщення.

Рішенням Богуславського міського суду Львівської області від 17 листопада 2014 року за ним визнано право власності на вищезазначену квартиру.

Посилаючись на те, що відповідачі до теперішнього часу продовжують проживати у належній йому квартирі, а ОСОБА_6 та ОСОБА_8 зареєструвалися в ній у період відчуження квартири ОСОБА_5, просив позов задовольнити.

Рішенням Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 03 квітня 2017 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Львівської області від 03 жовтня 2017 року, позов задоволено частково.

Виселено ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 з квартири АДРЕСА_1.

В задоволенні решти вимог відмовлено.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Частково задовольняючи позов, суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, керуючись статтями 319, 383 ЦК України, статями 150, 156 ЖК України, виходив із того, що ОСОБА_4 є власником спірної квартири, відповідачі не є членами його сім'ї, проживають у квартирі та користуються нею без належних правових підстав та перешкоджають йому у здійсненні права власності.

У касаційній скарзі, що надійшла до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у жовтні 2017 року, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 просять скасувати оскаржувані судові рішення, ухвалити нове рішення, яким у позові відмовити.

Касаційна скарга мотивована тим, що суди попередніх інстанцій допустили неправильне застосування норм матеріального права та порушили норми процесуального права, що призвели до ухвалення судових рішень, які не ґрунтуються на законі.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 4 грудня 2017 року у справі № 438/755/15-ц відкрито касаційне провадження, витребувано справу із суду першої інстанції.

У статті 388 ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», який набрав чинності 15 грудня 2017 року, передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

На підставі підпункту 6 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України справа № 554/12703/13-ц передана до Касаційного цивільного суду.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Касаційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.

Згідно з частиною першою статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Права власника жилого будинку, квартири визначені у статті 383 ЦК України та статті150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом.

Відповідно до частини першої статті 156 ЖК України з врахуванням положень частини першої статті 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить користуються жилим приміщенням в обсязі, визначеному відповідно до угоди з власником.

Аналіз норм законодавства свідчить про те, що особа має право користуватися відповідним житлом лише за наявності у неї права приватної власності на дане житло, або за умови набуття статусу члена сім'ї власника відповідного будинку (квартири). Припинення права власності особи на будинок (квартиру) припиняє і похідне право членів її сім'ї на користування цим будинком (квартирою).

Законодавством не передбачено перехід прав та обов'язків попереднього власника до нового власника в частині збереження права користування житлом членів сім'ї колишнього власника у випадку зміни власника.

Такі правові висновки зроблені Верховним Судом України у постановах від 16 січня 2012 року (6-57цс11), від 23 січня 2013 року у справі №6-164цс12 та від 05 листопада 2014 року у справі №6-158цс14.

Суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами (стаття 212 ЦПК України у редакції, чинній на час розгляду справи), належним чином перевірив у повному обсязі фактичні обставини справи, що мають суттєве значення для її вирішення, та дійшов обґрунтованого висновку про виселення відповідачів із належного позивачу житлового приміщення.

Аргументи касаційної скарги колегія суддів відхиляє, оскільки вони не спростовують висновків судів першої та апеляційної інстанцій, обґрунтовано викладених у мотивувальній частині рішень, та зводяться до переоцінки доказів та незгоди заявника із висновками судів попередніх інстанцій щодо їх оцінки, що відповідно до положень статті 400 ЦПК знаходиться поза межами повноважень Верховного Суду.

Докази та обставини, на які посилається заявник у касаційній скарзі, були предметом дослідження судами попередніх інстанцій і при їх дослідженні та встановленні судами були дотримані норми матеріального і процесуального права.

Крім того, згідно з розпискою від 15 грудня 2010 року ОСОБА_5 та ОСОБА_6 зобов'язались добровільно виселитися з квартири до 28 квітня 2013 року (а. с. 26).

Європейський суд з прав людини вказав що п. 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржені судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.

За правилами статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Таким чином, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду дійшла висновку про залишення без задоволення касаційної скарги та залишення без змін рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 03 квітня 2017 року та ухвали апеляційного суду Львівської області від 03 жовтня 2017 року, оскільки судові рішення є законними та обґрунтованими.

Керуючись статтями 400, 401, 409, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

постановив:

Касаційну скаргу ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 залишити без задоволення.

Рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 03 квітня 2017 року та ухвалу апеляційного суду Львівської області від 03 жовтня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді В. І. Журавель

Н. О. Антоненко

В.І. Крат