АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
№ справи: 754/2929/16
№ апеляційного провадження: 22-ц/796/5092/2018
Головуючий у суді першої інстанції: Клочко І.В.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Немировська О.В.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 червня 2018 року Апеляційний суд міста Києва у складі колегії суддів:

головуючого - Немировської О.В.

суддів - Чобіток А.О., Ящук Т.І.

при секретарі - Шепель К.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за заявою ОСОБА_3 про забезпечення позову ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про стягнення 3 % річних, інфляції за прострочення виконання грошового зобов'язання, процентів за користування чужими грошовими коштами,

за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на ухвалу Деснянського районного суду м. Києва від 12 квітня 2018 року,

встановив:

у березні 2016 року позивач звернувся до суду з позовом, в якому просив стягнути з відповідача на його користь грошові кошти в розмірі 76 711 грн. 03 коп. Заочним рішенням Деснянського районного суду м.Києва від 12 липня 2016 року позов було задоволено. Не погоджуючись з рішенням, відповідач подала заяву про перегляд заочного рішення та заяву про забезпечення позову, у якій просила в порядку забезпечення позову зупинити стягнення у виконавчому провадженні та накласти арешт на належну їй ? частину квартири АДРЕСА_1.

Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 12 квітня 2018 року в задоволенні заяви було відмовлено.

Не погоджуючись із вказаною ухвалою, ОСОБА_3 подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу та постановити нову, якою задовольнити заяву про забезпечення позову, посилаючись на порушення норм процесуального права.

Відповідно до п 8 розділу ХIII Перехідних положень ЦПК України в редакції Закону № 2147-VIII від 03.10.2017 року, ч. 6 ст. 147 та абз. 3 п. 3 розділу ХII Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про судоустрій та статус суддів» від 02.06.2016 року № 1402-VIII Апеляційний суд м. Києва діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Київського апеляційного суду в апеляційному окрузі.

Заслухавши доповідь судді Немировської О.В., дослідивши виділені матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Як вбачається з матеріалів справи, у березні 2016 року ОСОБА_4 звернувся до суду із позовом, в якому просив стягнути на його користь з ОСОБА_3 інфляційні втрати та 3% річних за прострочення виконання зобов'язання в розмірі 76 711 грн. 03 коп., посилаючись на те, що рішенням Деснянського районного суду м.Києва від 31 серпня 2010 року з ОСОБА_3, на користь ОСОБА_4 було стягнуто безпідставно набуті кошти в розмірі 90237 грн. 39 коп. На підставі вказаного рішення було видано виконавчий лист та відкрито виконавче провадження, однак станом на день звернення до суду з позовом, вказане рішення боржником виконано не було, у зв'язку з чим просив стягнути інфляційні втрати та 3% річних за прострочення виконання зобов'язання.

Заочним рішенням Деснянського районного суду м.Києва від 12 липня 2016 року позов було задоволено. У червні 2017 року ОСОБА_3 звернулась до суду із заявою про перегляд заочного рішення, яку ухвалою від 12 жовтня 2016 року було залишено без розгляду. Ухвалою Апеляційного суду м.Києва від 24 січня 2018 року вказану ухвалу було скасовано та направлено справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

У березні 2018 року відповідач ОСОБА_3, звернулась до суду із заявою про забезпечення позову, у якій просила зупинити стягнення у зведеному виконавчому провадженні про стягнення з неї на користь ОСОБА_4 грошових коштів та накласти арешт на належну їй ? частину квартири в порядку забезпечення позову ОСОБА_4 до неї, посилаючись на те, що вона не позбавлена права оскаржити рішення в апеляційному порядку, однак на її звернення до виконавчої служби державним виконавцем дій щодо зупинення стягнення вчинено не було.

Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 12 квітня 2018 року в задоволенні заяви було відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні заяви, суд першої інстанції виходив з того, що заявником не надано доказів на підтвердження заявлених вимог. Такий висновок суду є законним та обґрунтованим, відповідає встановленим у справі обставинам.

У своїй апеляційній скарзі апелянт посилається на те, що судом першої інстанції не було враховано те, що вона зверталась до виконавчої служби із заявами про зупинення виконавчих дій, однак відповіді їй надано не було. Однак, такі доводи апелянта є необґрунтованими та не можуть бути підставою для скасування ухвали суду, оскільки порядок оскарження дій державного виконавця передбачено Законом України «Про виконавче провадження» і питання щодо правомірності його дій чи бездіяльності в порядку розгляду заяву про забезпечення позову вирішено бути не може.

Також не заслуговують на увагу доводи апелянта про те, що невжиття заходів забезпечення позову шляхом зупинення вчинення виконавчих дій може призвести до того, що за рішенням, яке вона має намір оскаржити та яке вважає незаконним, може бути реалізоване єдине належне їй житло, а саме ? частину квартири ? частину квартири АДРЕСА_1.

В ст. 149 ЦПК України передбачено забезпечення позову на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття заходів забезпечення може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду. Заява про забезпечення позову повинна містити обґрунтування необхідності забезпечення позову.

Відповідно до ч. 3 ст. 150 ЦПК України заходи забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

В п. 4 постанови Пленуму ВС України «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» від 22.12.2006 р. №9 дано роз'яснення про те, що розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову, з'ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулась з такою заявою, позовним вимогам. Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв'язку із застосуванням відповідних заходів.

Частиною 2 ст. 148 ЦПК України визначено, що забезпечення позову допускається якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду.

В даному випадку, із заявою про забезпечення позову до суду звернулась відповідач, однак доказів на підтвердження того що невжиття таких заходів може утруднити або унеможливити виконання рішення суду про стягнення з неї коштів, не надала.

Крім того, ОСОБА_3 просить зупинити стягнення у зведеному виконавчому провадженні, тоді як матеріали справи свідчать про те, щоу зведене виконавче провадження було об'єднано провадження зі стягнення з неї на користь ОСОБА_4 грошових коштів як за заочним рішенням Деснянського районного суду м.Києва від 12 липня 2016 року, яке відповідач просила переглянути, так і за рішенням Деснянського районного суду м.Києва від 31 серпня 2010 року, яке набрало законної сили 09 лютого 2011 року, однак досі не виконано.

Частиною 1 ст. 18 ЦПК України встановлено, що судові рішення, що набрали законної сили, обов'язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Враховуючи викладене, відповідачем не було наведено підстав, за яких необхідно застосувати обраний нею захід забезпечення позову та який відсутній у переліку видів забезпечення позову, визначений ч. 1 ст. 150 ЦПК України, а зупинення стягнення у виконавчому провадженні з виконання рішення, яке набрало законної сили ще в 2011 році, в порядку забезпечення позову може призвести до порушення законних прав та інтересів самого позивача ОСОБА_4

Таким чином, доводи, викладені в апеляційній скарзі, висновків суду не спростовують, ухвала була постановлена судом першої інстанції при дотриманні норм процесуального права, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а ухвалу без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 382 ЦПК України, суд

постановив:

апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення, а ухвалу Деснянського районного суду м. Києва від 12 квітня 2018 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повний текст постанови виготовлено 06 червня 2018 року.

Головуючий

Судді