Постанова

Іменем України

31 травня 2018 року

м. Київ

справа № 473/2893/17-ц

провадження № 61-18291 св 18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

Усика Г. І. (суддя-доповідач), Кузнєцова В. О., Олійник А. С.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - ОСОБА_5,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_5 - ОСОБА_6 на рішення Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 13 грудня 2017 року у складі судді Вуїва О. В. та постанову Апеляційного суду Миколаївської області від 21 лютого 2018 року у складі колегії суддів:

ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9,

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2017 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_5 про стягнення боргу за договором позики.

На обгрунтування позовних вимог зазначав, що 14 червня 2014 року між ним та ОСОБА_5 укладено письмовий та нотаріально посвідчений договір позики, за умовами якого він позичив відповідачу 500 000,00 грн, яку позичальник зобов'язався повернути рівними частками по 41 667,00 грн до 15 числа кожного місяця протягом одинадцяти місяців, тобто до 15 червня

2015 року.

Ураховуючи, що ОСОБА_5 своїх зобов'язань за договором позики належним чином не виконав, позичені грошові кошти не повернув, позивач просив стягнути з відповідача заборгованість у розмірі 500 000,00 грн, інфляційні витрати за час прострочення за період з 16 червня 2015 року по 01 вересня 2017 року в сумі 121 402,00 грн, три проценти річних від простроченої суми за весь період прострочення з 16 червня 2015 року по 01 вересня 2017 року у розмірі

33 205,00 грн.

У вересні 2017 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_5 про стягнення заборгованості за договором позики від

13 червня 2014 року, обгрунтовуючи свої вимоги тим, що 13 червня 2014 року він позичив відповідачу 238 000,00 грн, про що позичальником складено розписку із зазначенням дати повернення отриманих грошових коштів - до 20 жовтня

2014 року.

Свої зобов'язання за договором позики від 13 червня 2014 року

ОСОБА_5 не виконав, на його вимоги щодо повернення позичених коштів не реагував, а тому посилаючись на статті 625, 1046, 1047, 1049 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) просив стягнути з відповідача на його користь 238 000,00 грн боргу, а також втрати від інфляції за весь час прострочення у розмірі 207 526,51 грн та три відсотки річних від простроченої суми в розмірі 20 461,00 грн.

Ухвалою Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від

13 листопада 2017 року зазначені вище позовні заяви об'єднано в одне провадження.

Рішенням Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від

13 грудня 2017 року позовні вимоги ОСОБА_4 задоволено частково.

Стягнуто зОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 заборгованість за договором позики від 13 червня 2014 року в розмірі 97 705,00 грн, інфляційні втрати за період з 21 жовтня 2014 року по 01 вересня 2017 року в розмірі 152 824,21 грн, а також три проценти річних від простроченої суми за період з 21 жовтня 2014 року по 01 вересня 2017 року в розмірі 16 311,27 грн, а всього 266 840,48 грн.

Стягнуто зОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 заборгованість за договором позики від 14 червня 2014 року в розмірі 416 666,00 грн, інфляційні втрати за період з 16 червня 2015 року по 01 вересня 2017 року в розмірі

100 416,51 грн, а також три проценти річних від простроченої суми за період з

16 червня 2015 року по 01 вересня 2017 року в розмірі 27 671,19 грн, а всього 544 753,70 грн.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що відповідач неналежним чином виконує зобов'язання щодо повернення грошових коштів за договорами позики від 13 та 14 червня 2014 року, у зв'язку із чим з нього підлягає стягненню заборгованість з урахуваннях інфляційних втрат та трьох відсотків річних. При визначенні розміру заборгованості за договором позики від 14 червня 2015 року суд виходив з того, що позивачем пропущено передбачений статтею 257 ЦК України трирічний строк позовної давності щодо сум, які підлягали поверненню у липні-серпні 2014 року, а тому з урахуванням заяви відповідача про застосування позовної давності, дійшов висновку про відсутність підстави для задоволення позовних вимог у цій частині.

Постановою Апеляційного суду Миколаївської області від 21 лютого 2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_5 залишено без задоволення, рішення Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 13 грудня 2017 року залишено без змін. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що висновок суду першої інстанції про наявність правових підстав для стягнення з відповідача неповернутої частини грошових коштів за договорами позики від 13 та 14 червня 2016 року, з урахуванням індексу інфляції та трьох процентів річних за несвоєчасне виконання зобов'язання, є законним та обгрунтованим.

У квітні 2018 року представник ОСОБА_5 - ОСОБА_6 звернулась із касаційною скаргою, у якій просила скасувати рішення Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 13 грудня 2017 року та постанову Апеляційного суду Миколаївської області від 21 лютого 2018 року, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції, посилаючись на порушення судами попередніх інстанцій норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.

Касаційна скарга обгрунтована тим, що суд першої інстанцій безпідставно об'єднав в одне провадження вимоги позивача, доказова база та склад сторін по яким є різними, що призвело до неповного з'ясування обставин справи та невірно визначеного складу осіб, які беруть участь у справі.

Боргова розписка від 13 червня 2014 року складена у період перебування відповідача у зареєстрованому шлюбі, однак письмової згоди його дружини на отримання позики надано не було. Крім того, дружину відповідача не було залучено до участі у справі як третю особу. Також судами попередніх інстанцій не звернуто уваги на те, що договір позики від 13 червня 2014 року є неукладеним, оскільки його сума перевищує 10 розмірів неоподаткованого мінімуму доходів громадян, а тому він повинен був бути укладений у письмовій формі. Боргова розписка є виключно похідним і необов'язковим документом, жодних коштів по розписці від

13 червня 2014 року позивач йому не передавав, суди фактично стягнули з нього грошові кошти у подвійному розмірі за документами, які підтверджують один і то й же договір позики від 14 червня 2014 року.

У травні 2018 року до Верховного Суду надійшов відзив ОСОБА_4 на касаційну скаргу, обгрунтований тим, що об'єднання судом першої інстанції його позовів є правильним, оскільки вони містять однорідні вимоги одного й того самого позивача до одного й того самого відповідача, при цьому відповідач оспорює чинність двох договорів позики, вважаючи їх одним правочином, а тому їх спільний розгляд є доцільним та сприяв повноті судового розгляду. Договір позики та розписка є однорідними. Розписка від 13 червня 2014 року складена в порядку внесення змін до договору позики від 01 грудня 2011 року, а саме в частині зміни строку виконання зобов'язання та суми боргу.

Згідно частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Установлено й це вбачається з матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення постановлені з дотриманням норм процесуального права та правильним застосуванням норм матеріального права, доводи касаційної скарги висновків судів попередніх інстанцій не спростовують.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що 13 червня 2014 року між

ОСОБА_4 та ОСОБА_5 укладено договір позики, за умовами якого позивач передав відповідачеві грошові кошти в розмірі

238 000,00 грн, які позичальник зобов'язався повернути до 20 жовтня 2014 року. На підтвердження укладення договору позики відповідачем була складена відповідна розписка.

14 червня 2014 року між сторонами укладено нотаріально посвідчений договір позики, за умовами якого ОСОБА_4 передав ОСОБА_5 грошові кошти в розмірі 500 000,00 грн, які позичальник зобов'язався повертати щомісячно рівними частинами, а саме по 41 667,00 грн до 15 числа кожного місяця протягом дванадцяти місяців. Остаточний термін повернення боргу в повному обсязі -

15 червня 2015 року.

Пунктом 8 договору позики від 14 червня 2014 року передбачено, що у разі прострочення виконання зобов'язання за цим договором позичальник зобов'язаний сплатити позикодавцю суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три відсотки річних від простроченої суми.

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики на позичальникові лежить обов'язок повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

За своєю правовою природою розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчує отримання від кредитора певної грошової суми або речей.

Частиною 2 статті 625 ЦК України передбачена відповідальність боржника, який прострочив виконання грошового зобов'язання, відповідно до якої він, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір відсотків не встановлений договором або законом.

Ураховуючи, що ОСОБА_5 належним чином свої зобов'язання за договорами позики від 13 та 14 червня 2014 року не виконав, позичені грошові кошти у визначений сторонами строк не повернув, законними та обгрунтованими є висновки судів попередніх інстанцій про стягнення з нього на користь позивача заборгованості за указаними договорами позики, з урахуванням інфляційних втрат та трьох процентів річних за прострочення виконання грошового зобов'язання відповідно до вимог статті 625 ЦК України.

При цьому, визначаючи розмір заборгованості за договором позики від 14 червня 2014 року, суди попередніх інстанцій урахували, що зобов'язання з повернення позичених грошових коштів за указаним договором визначено щомісячними платежами. З урахуванням поданої відповідачем заяви про застосування строку позовної давності, суди дійшли правильного висновку, що позивачем пропущено, передбачений статтею 257 ЦК України трирічний строк позовної давності щодо сум, які підлягали поверненню у липні-серпні 2014 року, а тому обгрунтовано відмовили у їх стягненні.

Доводи касаційної скарги про те, що договір позики від 13 червня 2014 року є неукладеним, оскільки відсутній відповідний письмовий договір, є безпідставними. Зазначений договір укладено сторонами у простій письмовій формі, що відповідає вимогам статті 1047 ЦК України, на підтвердження укладення якого позичальником написано розписку, яка містить розмір та умови отримання грошових коштів у борг, та зобов'язання їх повернення.

Посилання в касаційній скарзі на не урахування судами попередніх інстанцій того, що боргова розписка від 13 червня 2014 року є підтвердженням укладення договору позики від 14 червня 2014 року є непереконливими, з огляду на те, що за розпискою від 13 червня 2014 року та нотаріально посвідченим договором від

14 червня 2014 року ОСОБА_5 позичив у ОСОБА_4 різну суму коштів та зобов'язався повернути їх у різний строк. При цьому укладений 14 червня 2014 року нотаріально посвідчений договір позики не містить умов щодо припинення зобов'язань за розпискою від 13 червня 2014 року, чи про новацію боргу.

Не заслуговують на увагу та не можуть бути підставою для скасування оскаржуваних судових рішень також і доводи касаційної скарги про те, що суди не звернули увагу на відсутність згоди дружини ОСОБА_5 на укладення договору позики від 13 червня 2014 року, що є порушенням вимог статі 369 ЦК України, що на його думку, призвело до неправильно визначеного складу осіб, які беруть участь у справі, зокрема не залучення до участі у справі як третьої особи дружини ОСОБА_5, та безпідставного об'єднання в одне провадження двох позовів.

Так, за змістом частини другої статті 369 ЦК України та частини другої статті

65 Сімейного кодексу України при укладенні одним із подружжя договору щодо розпорядження спільним майном вважається, що він діє за згодою другого з подружжя.

Ураховуючи, що ОСОБА_5 за договором позики від 13 червня

2014 року отримав грошові кошти, а не укладав договір щодо розпорядження спільним сумісним майном подружжя, підстав для отримання згоди його дружини на укладення зазначеного договору, а також залучення її до участі у справі як третьою особою не було.

Об'єднання однорідних позовів в одне провадження за позовом одного й того ж самого позивача до одного й того самого відповідача відбулося з дотриманням вимог статті 126 ЦПК України 2004 року, що була діючою на час вчинення зазначеної процесуальної дії.

Аналізуючи наведене, Верховний суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду вважає, що судами першої та апеляційної інстанцій правильно визначено характер правовідносин між сторонами, вірно застосовано закон, що їх регулює, повно і всебічно досліджено матеріали справи та надано належну правову оцінку доводам сторін і зібраним у справі доказам, а тому касаційна скарга не підлягає задоволенню.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Відповідно до частини 3 статті 436 ЦПК України суд касаційної інстанції у постанові за результатами перегляду оскаржуваного судового рішення вирішує питання про поновлення його виконання (дії).

Ураховуючи, що ухвалою Верховного Суду від 02 травня 2018 року зупинено виконання рішення Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 13 грудня 2017 року та постанови Апеляційного суду Миколаївської області від 21 лютого 2018 року до закінчення касаційного провадження, вони підлягають поновленню на підставі частини третьої статті 436 ЦПК України.

Керуючись статтями 400, 401, 410, 416, 436 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_5 - ОСОБА_6 залишити без задоволення.

Рішення Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 13 грудня 2017 року та постанову Апеляційного суду Миколаївської області від 21 лютого 2018 року залишити без змін.

Поновити виконання рішення Вознесенського міськрайонного суду миколаївської області від 13 грудня 2017 року та постанови Апеляційного суду Миколаївської області від 21 лютого 2018 року.

Постанова є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: Г. І. Усик

В. О. Кузнєцов

А. С. Олійник