Постанова

Іменем України

30 травня 2018 року

м. Київ

справа № 219/9368/16-ц

провадження № 61-6062 зпв 18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Висоцької В. С. (суддя-доповідач),

суддів: Мартєва С. Ю., Пророка В. В., Фаловської І. М., Штелик С. П.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1,

представник позивача - ОСОБА_2,

відповідач - відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у м. Бахмут Донецької області,

представник відповідача - Бистрицька Олена Володимирівна,

розглянув заяву управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Донецькій області в особі Бахмутського відділення про перегляд рішення Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 26 січня 2017 року у складі судді Давидовської Т. В., рішення апеляційного суду Донецької області від 23 лютого 2017 року у складі колегії суддів: Канурної О. Д., Космачевської Т. В., Санікової О. С., та ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 2 жовтня 2017 року у складі суддів Маляренка А. В., Іваненко Ю. Г., Ситнік О. М., у справі за позовом ОСОБА_1 до відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у м. Бахмут Донецької області про відшкодування моральної шкоди, завданої трудовим каліцтвом,

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, в якому просив стягнути з відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у м. Бахмут Донецької області (далі - ВВДФССНВВПЗ у м. Бахмут, відділення або Фонд) 15 000 грн у рахунок відшкодування моральної шкоди, завданої трудовим каліцтвом при виконанні трудових обов'язків внаслідок виробничої травми.

Позов мотивовано тим, що позивач з 13 грудня 1999 року по 27 травня 2003 року знаходився у трудових відносинах з ПАТ «Артемівський завод з обробки кольорових металів», працюючи на різних посадах.

28 жовтня 2000 року під час виконання трудових обов'язків з позивачем стався нещасний випадок, внаслідок чого згідно з висновком МСЕК від 02 квітня 2001 року ОСОБА_1 встановлено 25 % втрати професійної працездатності.

Внаслідок трудового каліцтва у позивача погіршився стан здоров'я, що призвело до порушення його особистих немайнових прав, порушена нормальна життєдіяльність, оскільки відбулась втрата 25 % професійної працездатності, чим завдано моральної шкоди, розмір відшкодування якої останній оцінив в суму 15 000 грн.

Рішенням Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 26 січня 2017 року позов задоволено частково.

Стягнуто з відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у м. Бахмут Донецької області на користь ОСОБА_1 моральну шкоду, завдану трудовим каліцтвом у розмірі 7 500 грн.

Стягнуто з відповідача на користь держави судовий збір у розмірі 275,60 грн. У задоволенні іншої частини вимог відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що право на відшкодування шкоди настає з дня встановлення потерпілому МСЕК стійкої втрати професійної працездатності. Право на відшкодування шкоди у зв'язку з утратою 25% професійної працездатності виникло у ОСОБА_1 згідно акту огляду МСЕК 02 квітня 2001 року. Чинним на час виникнення спірних правовідносин законодавством, зокрема статтею 440-1 Цивільного кодексу УРСР, було встановлено обмеження мінімального розміру відшкодування моральної шкоди - не менше п'яти мінімальних розмірів заробітної плати. На час розгляду справи відповідно до Закону України «Про державний бюджет України на 2016 рік» мінімальна заробітна платає складає 1450 грн, отже мінімальний розмір моральної шкоди у розмірі п'яти мінімальних розмірів заробітної плати складає 7250 грн. Вказаний розмір моральної шкоди підлягає стягненню з Фонду на підставі підпункту «е» пункту 1 частини першої статті 21 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» (в редакції станом на квітень 2001 року).

Рішенням апеляційного суду Донецької області від 23 лютого 2017 року рішення Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 26 січня 2017 року скасовано в частині стягнення судового збору з відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у м. Бахмут Донецької області в розмірі 275,60 грн. В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Рішення апеляційного суду мотивовано тим, що місцевий суд дійшов вірного висновку про наявність правових підстав для стягнення з Фонду на користь позивача моральної шкоди, завданої трудовим каліцтвом та виходив з того, що розмір моральної шкоди 7 500 грн відповідає характеру та обсягу моральних переживань позивача, їх тривалості, тяжкості вимушених змін у його житті та вимогам розумності і справедливості.

Апеляційний суд дійшов висновку, що посилання в рішенні суду першої інстанції на статтю 440-1 ЦК УРСР є помилковим, але таке посилання правильність висновків суду про наявність підстав для відшкодування позивачу моральної шкоди з відповідача не спростовують, оскільки норми статей 1, 15, 21, 28, 34 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» (в редакції, яка діяла на момент виникнення правовідносин) передбачають обов'язок Фонду соціального страхування від нещасних випадків відшкодувати моральну шкоду в разі настання страхового випадку.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 2 жовтня 2017 року касаційну скаргу відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у м. Бахмут Донецької області відхилено. Рішення апеляційного суду Донецької області від 23 лютого 2017 року залишено без змін.

Ухвала суду касаційної інстанції мотивована тим, що суд апеляційної інстанції, дослідивши докази у справі й давши їм належну оцінку, а також, врахувавши обставини справи, дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав, передбачених статтею 23 ЦК України для відшкодування потерпілому ОСОБА_1 моральної шкоди у розмірі 7 500 грн та дійшов правильного висновку, що розмір моральної шкоди відповідає характеру та обсягу моральних переживань позивача, їх тривалості, тяжкості вимушених змін у його житті та вимогам розумності і справедливості.

27 листопада 2017 року до Верховного Суду України надійшла заява Бахмутського відділення управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Донецькій області (далі УВДФСС, Фонд), до якого шляхом реорганізації приєднано відділення виконавчої дирекції ФССНВВПЗ України у м. Бахмут Донецької області, про перегляд вищевказаних судових рішень, з підстав передбачених пунктами 1, 4 частини першої статті 355 ЦПК України, зокрема з підстав неоднакового застосування судами касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах, а саме частини восьмої статті 36 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування» від 23 вересня 1999 року, в редакції від 01 січня 2015 року. Також заявник посилається на невідповідність вказаних рішень висновкам Верховного Суду України, викладеним в ухвалі від 30 травня 2017 року у справі №219/5961/16-ц.

На підтвердження неоднаковості застосування зазначеної норми матеріального права заявник посилається на ухвалу Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 15 березня 2017 року у справі №219/5961/16-ц, в якій, на його думку, зазначена норма матеріального права застосована по-іншому, зокрема, у вказаній справі суд апеляційної інстанції, з яким погодився касаційний суд, відмовляючи у стягненні моральної шкоди з Фонду та встановивши, що первинно стійка втрата професійної працездатності була встановлена 21 грудня 2001 року виходили з того, що відповідно до частини восьмої статті 36 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування» від 23 вересня 1999 року, в редакції від 01 січня 2015 року, відшкодування моральної шкоди не є страховою виплатою та здійснюється незалежно від часу настання страхового випадку згідно положень Цивільного кодексу України та КЗпП України, тобто роботодавцем.

Крім того, послався на те, що у справі, яка є предметом перегляду, судові рішення не відповідають висновку, викладеному в ухвалі Верховного Суду України від 30 травня 2017 року у справі №219/5961/16-ц, якою відмовлено у допуску до провадження Верховного Суду України вказаної справи за заявою ОСОБА_5 про перегляд рішення апеляційного суду Донецької області від 23 серпня 2016 року та ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 15 березня 2017 року, якими відмовлено у стягненні з Фонду моральної шкоди.

Посилаючись на наведене, заявник просить скасувати ухвалені у справі рішення судів першої, апеляційної та касаційної інстанції з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову.

Ухвалою Верховного Суду України від 1 грудня 2017 року заяву УВДФСС України в Донецькій області залишено без руху для виправлення недоліків - подання копії постанови Верховного Суду України, на яку заявник посилається у заяві, як на підставу перегляду судових рішень, передбаченої пунктом 4 частини першої статті 355 ЦПК України. Надано строк для усунення зазначеного недоліку до 18 грудня 2017 року.

Законом України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» від 03 жовтня 2017 року №2147-VIII внесено зміни до Цивільного процесуального кодексу України, викладено його у новій редакції, яка набрала чинності з 15 грудня 2017 року.

Відповідно до статті 388 ЦПК України (у редакції Закону України № 2147-VIII від 3 жовтня 2017 року) судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до підпункту 1 пункту 1 розділу XIII Перехідні положення ЦПК України (у редакції Закону України № 2147-VIII від 3 жовтня 2017 року) заяви про перегляд судових рішень Верховним Судом України у цивільних справах, які подані та розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку колегією у складі трьох або більшої непарної кількості суддів за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу. Такі заяви розглядаються без повідомлення та виклику учасників справи, за винятком випадку, коли суд з огляду на обставини справи ухвалить рішення про інше.

1 лютого 2018 року на підставі підпункту 1 пункту 1 Перехідних положень ЦПК України (у редакції Закону України № 2147-VIII від 3 жовтня 2017 року), заява управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Донецькій області в особі Бахмутського відділення про перегляд судових рішень разом з заявою, поданою в порядку виправлення вказаних в ухвалі Верховного Суду України недоліків, були передані до Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 05 лютого 2018 року відкрито провадження у справі за вказаною заявою. Матеріали справи витребувано з Артемівського міськрайонного суду Донецької області.

Справа №219/9368/16 надійшла до Верховного Суду 20 лютого 2018 року.

Ухвалою Верховного Суду від 26 лютого 2018 року цивільну справу призначено до розгляду.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши наведені в заяві про перегляд судових рішень доводи, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що заява підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

За положеннями пунктів 1, 4 частини першої статті 355 ЦПК України (у редакції, яка діяла до набрання чинності Законом України № 2147-VIII від 3 жовтня 2017 року) підставами для подання заяви про перегляд судових рішень у цивільних справах є неоднакове застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах, та невідповідність судового рішення суду касаційної інстанції викладеному у постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права.

Згідно із частиною першою статті 360-5 ЦПК України (у редакції, яка діяла до набрання чинності Законом України № 2147-VIII від 3 жовтня 2017 року) Верховний Суд України відмовляє у задоволенні заяви, якщо обставини, які стали підставою для перегляду справи, не підтвердилися, або норми права у рішенні, про перегляд якого подана заява, були застосовані правильно.

У справі, яка переглядається, суди встановили, що ОСОБА_1 з 13 грудня 1999 року по 27 травня 2003 року перебував у трудових відносинах з ПАТ «Артемівський завод з обробки кольорових металів» працюючи на різних посадах, зокрема, шихтовщиком, та прибиральником, звільнений з роботи за пунктом 1 статті 40 КЗпП України.

30 жовтня 2000 року ПАТ «Артемівський завод з обробки кольорових металів» складено акт про нещасний випадок на виробництві форми Н-1 №7, який стався 28 жовтня 2000 року з ОСОБА_1

Відповідно до висновку МСЕК від 02 квітня 2001 року ОСОБА_1 вперше було встановлено 25% стійкої втрати професійної працездатності, який неодноразово переглядався і підтверджувався, та за висновком МСЕК від 03 вересня 2007 року - встановлено 25% стійкої втрати професійної працездатності безстроково.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позовних вимог та стягнення моральної шкоди з Фонду, суд першої інстанції, з висновком якого погодилися апеляційний суд та суд касаційної інстанції, виходив з того, що спори про відшкодування шкоди повинні вирішуватися за законодавством, яке було чинним на момент виникнення у потерпілого права на відшкодування шкоди. Право на відшкодування шкоди настає з дня встановлення потерпілому МСЕК стійкої втрати професійної працездатності.

Оскільки позивачу встановлено МСЕК стійку втрату професійної працездатності 02 квітня 2001 року, моральна шкода підлягає стягненню саме з Фонду, оскільки норми статей 1, 15, 21, 28, 34 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» (в редакції, яка діяла на момент виникнення правовідносин - встановлення стійкої втрати працездатності) передбачали обов'язок Фонду соціального страхування від нещасних випадків відшкодувати моральну шкоду в разі настання страхового випадку.

Висновки судів у цій справі зводяться до того, що в даних правовідносинах підлягають застосуванню норми Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» у редакції, яка була чинною на час настання страхового випадку, отже позивач, якому встановлено втрату працездатності висновком МСЕК до 1 січня 2006 року, має право на відшкодування моральної шкоди за рахунок Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України.

У наданій заявником для порівняння ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 15 березня 2017 року у справі №219/5961/16-ц, суд касаційної інстанції, залишаючи без змін рішення суду апеляційної інстанції про відмову у стягненні моральної шкоди з Фонду виходив з того, що оскільки позивач звернулася до суду 21 червня 2016 року, тобто після набрання чинності новою редакцією Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування», то вона не має права на відшкодування моральної шкоди за рахунок Фонду, оскільки за положеннями частини восьмої статті 36 зазначеного Закону передбачено, що відшкодування моральної (немайнової) шкоди потерпілим від нещасних випадків на виробництві або професійних захворювань і членам їхніх сімей не є страховою виплатою та здійснюється незалежно від часу настання страхового випадку відповідно до положень Цивільного кодексу України та Кодексу законів про працю України, тобто обов'язок з її відшкодування покладено на роботодавця.

Отже, існує неоднакове застосування судами касаційної інстанції положень частини восьмої статті 36 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування», що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах.

Вирішуючи питання про усунення розбіжностей у застосуванні судами касаційної інстанції цієї норми матеріального права у подібних правовідносинах, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду виходить з наступного.

Страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності, є одним із видів загальнообов'язкового державного соціального страхування (стаття 4 Основ законодавства України про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від 14 січня 1998 року № 16/98-ВР), правове регулювання якого здійснювалося, зокрема прийнятим відповідно до цих Основ Законом України від 23 вересня 1999 року.

Норми вказаного Закону від 23 вересня 1999 року в редакції, чинній з моменту прийняття цього Закону і до внесення змін Законом України від 23 лютого 2007 року № 717-V, передбачали, що: відшкодування моральної шкоди застрахованим і членам їх сімей є завданням страхування від нещасного випадку (абзац 4 статті 1); у разі настання страхового випадку Фонд зобов'язаний у встановленому законодавством порядку своєчасно та в повному обсязі відшкодувати шкоду, заподіяну працівникові внаслідок ушкодження його здоров'я або в разі його смерті, виплачуючи йому або особам, які перебували на його утриманні, грошову суму за моральну шкоду за наявності факту заподіяння цієї шкоди потерпілому (підпункт «е» пункту 1 частини першої статті 21); за наявності факту заподіяння моральної шкоди потерпілому Фондом провадиться страхова виплата за моральну шкоду (частина третя статті 28); моральна (немайнова) шкода, заподіяна умовами виробництва, яка не спричинила втрати потерпілим професійної працездатності, відшкодовується Фондом за заявою потерпілого з викладом характеру заподіяної моральної (немайнової) шкоди та за поданням відповідного висновку медичних органів. Відшкодування здійснюється у вигляді одноразової страхової виплати незалежно від інших видів страхових виплат (частина третя статті 34).

З огляду на положення статей 21, 28, 30, 34, 35 Закону від 23 вересня 1999 року право на отримання потерпілим страхових виплат у разі настання стійкої втрати працездатності, у тому числі виплати за моральну шкоду, виникає в особи з дня встановлення їй такої стійкої втрати працездатності вперше висновком МСЕК.

Пунктом 27 статті 77 Закону України від 20 грудня 2005 року № 3235-IV «Про Державний бюджет України на 2006 рік»та пунктом 22 статті 71 Закону України № 489-V від 19 грудня 2006 року «Про Державний бюджет України на 2007 рік» дію вказаних норм Закону від 23 вересня 1999 року, які передбачали виплату Фондом потерпілому страхової виплати за моральну шкоду, було зупинено на 2006 та 2007 роки.

Законом України від 23 лютого 2007 року № 717-V, що набрав чинності з 20 березня 2007 року, до Закону від 23 вересня 1999 року внесено зміни, згідно з якими були виключені норми про здійснення Фондом потерпілому страхової виплати за моральну шкоду.

Згодом, Законом України від 28 грудня 2014 року № 77-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо реформування загальнообов'язкового державного соціального страхування та легалізації фонду оплати праці» Закон № 1105-XIV було викладено у новій редакції, у тому числі було змінено назву вказаного Закону на Закон України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування».

Зазначений Закон № 1105-XIV у новій редакції з назвою Закон України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування» набрав чинності з 1 січня 2015 року.

Відповідно до частини восьмої статті 36 Закону № 1105-XIV у редакції Закону України від 28 грудня 2014 року № 77-VIII відшкодування моральної (немайнової) шкоди потерпілим від нещасних випадків на виробництві або професійних захворювань і членам їхніх сімей не є страховою виплатою та здійснюється незалежно від часу настання страхового випадку відповідно до положень Цивільного кодексу України та Кодексу законів про працю України.

У справі, яка переглядається, cуди першої, апеляційної та касаційної інстанцій виходили з того, що частина восьма статті 36 Закону № 1105-XIV у редакції Закону України від 28 грудня 2014 року № 77-VIII, яка набрала чинності з 01 січня 2015 року, є нормою матеріального права, а згідно з частиною першою статті 58 Конституції Українизакони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи. Тому судами вказана правова норма Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності», не застосована до спірних правовідносин.

Разом з тим такі висновки судів ґрунтуються на неправильному застосуванні норм матеріального права.

Закріплений у статті 58 Конституції України принцип незворотності дії законів та інших нормативно-правових актів у часі є гарантією стабільності суспільних відносин, у тому числі відносин між державою і громадянами, породжуючи у громадян впевненість у тому, що їхнє існуюче становище не буде погіршене прийняттям більш пізнього закону чи іншого нормативно-правового акта.

Позицію щодо незворотності дії в часі законів та інших нормативно-правових актів неодноразово висловлював Конституційний Суд України. Так, згідно з висновками Конституційного Суду України закони та інші нормативно-правові акти поширюють свою дію тільки на ті відносини, які виникли після набуття законами чи іншими нормативно-правовими актами чинності; дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється із втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце; дія закону та іншого нормативно-правового акта не може поширюватися на правовідносини, які виникли і закінчилися до набрання чинності цим законом або іншим нормативно-правовим актом (Рішення: від 13 травня 1997 року № 1-зп, від 9 лютого 1999 року № 1-рп/99, від 5 квітня 2001 року № 3-рп/2001, від 13 березня 2012 року № 6-рп/2012).

Відповідно до статті 5 ЦК Україниакти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом'якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов'язків, що виникли з моменту набрання ним чинності.

Зазначені положення частини восьмої статті 36 Закону № 1105-XIV у редакції Закону України від 28 грудня 2014 року № 77-VIII, а саме, що відшкодування моральної (немайнової) шкоди потерпілим від нещасних випадків на виробництві або професійних захворювань і членам їхніх сімей не є страховою виплатою та здійснюється незалежно від часу настання страхового випадку відповідно до положень ЦК України та КЗпП України, не містять вказівку на зворотну дію закону в часі, а отже не суперечить змісту частини першої статті 58 Конституції України та статті 5 ЦК України. Вказаними положеннями Закону право громадян, що потерпіли на виробництві від нещасного випадку або професійного захворювання, на відшкодування моральної не порушено, оскільки статтею 1167 ЦК України та статтею 237-1 КЗпП України їм надано право відшкодовувати моральну шкоду за рахунок власника або уповноваженого ним органу (роботодавця).

Установлено, що з позовом до Відділення про відшкодування моральної шкоди, спричиненої ушкодженням здоров'я на виробництві, ОСОБА_1 звернувся 22 вересня 2016 року. З цього часу виникли правовідносини, на які поширює свою дію Закон № 1105-XIVв редакції, чинній з 01 січня 2015 року. Оскільки на час виникнення спірних правовідносин вказаний Закон покладав відповідальність за відшкодування моральної шкоди на роботодавця і не передбачав можливості такого відшкодування Відділенням, правові підстави для задоволення позову відсутні.

Саме з такого розуміння зазначених норм матеріального права виходив і суд касаційної інстанції, постановляючи ухвалу колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 15 березня 2017 року № 219/5961/16-ц, надану заявником як приклад неоднакового застосування судами касаційної інстанції частини восьмої статті 36 Закону № 1105-XIV.

Таким чином, у справі, що переглядається, суди першої та апеляційної інстанцій, з якими погодився і суд касаційної інстанції, відхиляючи доводи відповідача про те, що Законом № 1105-XIV, який набрав чинності 01 січня 2015 року, саме на роботодавця покладено обов'язок з відшкодування моральної шкоди незалежно від часу настання страхового випадку, дійшов неправильного висновку про часткове задоволення позову про стягнення коштів на відшкодування моральної кошти з Відділення, не взявши до уваги, що ОСОБА_1 звернувся до суду після того, як Закон вже не передбачав відшкодування моральної шкоди Відділенням.

Оскільки неправильне застосування судами зазначених норм матеріального права у справі, яка переглядається, призвело до неправильного вирішення спору, то відповідно до частин першої та другої статті 360-4 ЦПК України 2004 року ухвалені у справі судові рішення підлягають скасуванню з ухваленням нового судового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.

У заяві про перегляд судових рішень заявник посилається на невідповідність висновків судів, у справі, яка переглядається, ухвалі Верховного Суду України від 30 травня 2017 року у справі №219/5961/16.

Разом із тим, вказана ухвала Верховного Суду України не може слугувати підставою для перегляду судових рішень відповідно до пункту 4 статті 355 ЦПК України, оскільки цією ухвалою відмовлено у допуску до провадження за заявою про перегляд судових рішень та у ній не викладено правового висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права, а саме частини восьмої статті 36 Закон України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування».

Керуючись пунктом 1 частини першої статті 355, пунктом 1 частини першої статті 360-3, частинами першою та другою статті 360-4 ЦПК України 2004 року, підпунктом 1 пункту 1 розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ :

Заяву управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Донецькій області в особі Бахмутського відділення задовольнити.

Рішення Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 26 січня 2017 року, рішення апеляційного суду Донецької області від 23 лютого 2017 року та ухвалу Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 2 жовтня 2017 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.

Відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1 до відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у м. Бахмут Донецької області про відшкодування моральної шкоди, завданої трудовим каліцтвом.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий В. С. Висоцька

Судді С. Ю. Мартєв

В. В. Пророк

І. М. Фаловська

С. П. Штелик