Постанова

Іменем України

16 травня 2018 року

м. Київ

справа № 756/4197/16-ц

провадження № 61-14954св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

Журавель В. І. (суддя-доповідач), Антоненко Н.О., Крата В. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - ОСОБА_5, яка діє в інтересах неповнолітньої ОСОБА_6,

третя особа - Служба у справах дітей Оболонської районної у м. Києві державної адміністрації,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Оболонського районного суду міста Києва від 05 липня 2016 року у складі судді Белоконної І. В. та постанову Апеляційного суду міста Києва від 30 січня 2018 року у складі колегії суддів: Музичко С.Г., Кирилюк Г. М., Рейнарт І. М.,

ВСТАНОВИВ:

У березні 2016 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_5, яка діє в інтересах неповнолітньої ОСОБА_6, третя особа - Служба у справах дітей Оболонської районної у м. Києві державної адміністрації, про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням.

Позов мотивований тим, що позивач є наймачем квартири АДРЕСА_1. У зазначеній квартирі також зареєстрована малолітня донька позивача ОСОБА_6

Після розірвання шлюбу позивача з ОСОБА_5 остання разом зі спільною донькою на початку 2013 року переїхали проживати до іншої квартири.

Враховуючи, що малолітня донька позивача ОСОБА_6 вже три роки не проживає у квартирі АДРЕСА_1, ОСОБА_4 просив суд на підставі статті 107 ЖК УРСР визнати її такою, що втратила право користування житловим приміщенням.

Рішенням Оболонського районного суду міста Києва від 05 липня 2016 року у задоволенні позову ОСОБА_4 відмовлено.

Суд першої інстанції, виходив з того, що ОСОБА_5 з 06 листопада 2012 року не має зареєстрованого місця проживання, у зв'язку з цим виселення дитини з квартири може призвести до позбавлення її права на житло.

Також судом було враховано відмову Служби у справах дітей Оболонської районної в м. Києві державної адміністрації у наданні дозволу про можливість визнання малолітньої ОСОБА_6 такою, що втратила право користування житловим приміщенням АДРЕСА_1.

Постановою Апеляційного суду міста Києва від 30 січня 2018 року рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_4 відмовлено з інших підстав.

Ухвалюючи рішення, апеляційний суд виходив з того, що поважність причин відсутності неповнолітньої дитини за місцем своєї реєстрації пов'язана з розірванням шлюбу між батьками. Місце проживання малолітньої визначають батьки і вона змушена проживати з матір'ю за іншою адресою та не користується квартирою не за власним бажанням.

У березні 2018 року ОСОБА_4 подав касаційну скаргу, у якій посилаючись на неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати судові рішення та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що ОСОБА_6 вибула з квартири АДРЕСА_1 на інше постійне місце проживання, а тому є такою, що втратила право користування указаним жилим приміщенням.

Апеляційний суд не надав оцінки усім доказам, що містяться в матеріалах справи.

Ухвалою Верховного суду від 02 квітня 2018 року відкрито касаційне провадження у вищевказаній справі та витребувано її із суду першої інстанції.

Колегія погоджується з рішенням суду апеляційної інстанції та відхиляє аргументи касаційної скарги з наступних підстав.

Відповідно до частини другої статті 107 ЖК УРСР у разі вибуття наймача та членів його сім'ї на постійне проживання до іншого населеного пункту або в інше жиле приміщення в тому ж населеному пункті договір найму жилого приміщення вважається розірваним з дня вибуття. Якщо з жилого приміщення вибуває не вся сім'я, то договір найму жилого приміщення не розривається, а член сім'ї, який вибув, втрачає право користування цим жилим приміщенням з дня вибуття.

Згідно із частинами третьою, четвертою, шостою статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає. Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я, в якому вона проживає. Фізична особа може мати кілька місць проживання.

Відповідно до частини другої статті 18 Закону України «Про охорону дитинства» діти - члени сім'ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем.

Суд установив, що з 02 грудня 2005 року ОСОБА_4 та ОСОБА_5 перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Солом'янського районного суду м. Києва від 09 листопада 2012 року.

Від шлюбу мають доньку ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1.

ОСОБА_4 є наймачем квартири АДРЕСА_1, що підтверджується ордером на жиле приміщення № 89 серія К від 09 березня 1988 року, виданим Виконавчим комітетом Київської міської Ради народних депутатів.

Згідно довідки по формі 3 № 88/1008 від 04 березня 2016 року, виданої Комунальним концерном «Центр комунального сервісу», в квартирі АДРЕСА_1 зареєстровані ОСОБА_4 та ОСОБА_6

Встановивши, що визнання неповнолітньої дитини такою, що позбавлена права користування житловим приміщенням позбавить її права на жило та те, що позивач не обґрунтував яким чином реєстрація неповнолітньої доньки перешкоджає йому в реалізації свого права користування квартирою, апеляційний суд правильно відмовив у задоволенні позову.

Також апеляційним судом під час розгляду справи було враховано висновки та мотиви, наведені в ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01 листопада 2017 року.

Аргументи касаційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а стосуються переоцінки доказів, що виходить за межі повноважень суду касаційної інстанції.

Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

У зв'язку з наведеним колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а постанову Апеляційного суду міста Києва від 30 січня 2018 року залишити без змін.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Керуючись статтями 400, 401, 409, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Постанову Апеляційного суду міста Києва від 30 січня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді В. І. Журавель

Н. О. Антоненко

В.І. Крат