Справа № 642/3923/17
Провадження № 2/642/1477/18
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 травня 2018 року Ленінський районний суд м. Харкова у складі :

головуючого судді Пашнєва В.Г.,

за участю секретаря Самотой М.Є.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа: Управління служб у справа дітей Департаменту праці та соціальної політики Харківської міської ради про позбавлення батьківських прав, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2, в якому просить позбавити останню батьківських прав відносно сина - ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 та покласти на неї судові витрати.

В обґрунтування своїх вимог зазначив, що перебував з відповідачкою в шлюбі з 29.11.1999 року по 01.07.2014 року. Від шлюбу в них є син - ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1. Починаючи з серпня 2013 року відповідач проживає окремо та не виконує материнських обов'язків щодо дитини: не відвідує сина, не піклується про нього, не цікавиться його успіхами та захопленнями, станом здоров'я, навчанням. Не забезпечує його необхідними речами, як харчування, одяг, медичний огляд, лікування. Вважає, що зазначені обставини є підставою для позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав щодо сина.

В судовому засіданні позивач підтримав позовні вимоги, посилаючись на обставини викладені в позовній заяві.

Відповідач проти задоволення позову заперечувала, пояснила, що з 1999 року вона перебувала в шлюбі з позивачем, с часом стосунки між ними погіршились, чоловік бив її, здійснював психологічний тиск. 10.04.2014 року позивач вигнав її з дому лише з паспортом. Вона вимушена була шукати житло та роботу для забезпечення себе. З того часу ОСОБА_1 перешкоджає їй в спілкуванні з сином, продовжує чинити психологічний тиск, шантажує її, обіцяє їй дозволити спілкування з сином в обмін на дії в його користь, наприклад таким чином змусив її знятися з реєстрації в квартирі де вони разом проживали. Крім того, як їй стало відомо від сина, позивач заборонив сину спілкуватися з нею, погрожуючи що і його вижене з дому. Влітку 2014 року позивач звернувся до суду з позовом про розірвання шлюбу та визначення місця проживання дитини. Про розгляд даної справи відповідач не знала, рішення було ухвалено заочно, оскільки позивачем у позові зазначено її старе місце проживання. Відповідач таємно спілкується з сином, ходить до нього за місцем навчання, за його проханням купує і приносить необхідні йому побутові та носильні речі. Просить не позбавляти її батьківських прав, бо любить сина та бажає бути йому матір'ю.

Представник третьої особи Управління служб у справах дітей Департаменту праці і соціальної політики Харківської міської ради до судового засідання не з'явився, надав заяву з проханням розглядати справу у їх відсутність, в якій зазначив, що вони заперечують проти задоволення позовних вимог.

Суд, вислухавши позивача, відповідача, допитавши свідків, дослідивши матеріали справи, встановив такі факти та відповідні правовідносини.

Судом встановлено, що ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, є сином ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_3, відповідно до свідоцтва про народження, виданого відділом реєстрації актів громадянського стану Ленінського управління юстиції м.Харкова, 04.12.2001 року, серія НОМЕР_1.( а.с. 6).

Заочним рішенням Ленінського районного суду м. Харкова від 01.07.2014 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволені, розірвано шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 Визначено місце проживання ОСОБА_3 з батьком ОСОБА_1(а.с. 7).

Відповідно до висновку управління служб у справах дітей ( а.с. 34), управління, як представник органу опіки та піклування, вважає недоцільним позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 відносно неповнолітнього сина, ОСОБА_3, 30.09.2001 року.

З листа директора Харківської загальноосвітньої шкоди І-ІІІ ступенів № 57 Харківської міської ради від 18.10.2017 року № 598/01-25/17 вбачається, що ОСОБА_3 навчався в зазначеній школі з першого по дев'ятий класи. В 2017 році отримав атестат про базову загальну середню освіту. Проживає разом з батьком ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1. Батько постійно відвідував батьківські збори, підтримував тісний зв'язок із класним керівником. Мати з 2013-2014 року жодного разу батьківські збори не відвідувала, на зв'язок з класним керівником не виходила.( а.с. 35).

За даними КЗОЗ «Харківська міська дитяча клінічна лікарня № 19» ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 знаходиться під наглядом фахівців закладу з народження. З 2015 року хлопчик перебуває на диспансерному обліку у лікаря невролога дитячого, діагноз: вегето-судинна дистонія. Відвідує лікарню з сином, виконує рекомендації лікаря - батько. Мати хлопчика в лікарню з дитиною з 2013 року не з'являлась. (а.с. 36).

За даними Харківського Державного автотранспортного коледжу за час навчання ОСОБА_3 з 01.09.2017 року мати студента ОСОБА_2 не брала участь у житті дитини і не цікавилась навчальним процесом.(а.с. 37).

З листа ПАТ «Укрпошта» від 19.10.2017 року № 09-07-1265 вбачається, що на ім'я ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 за період з квітня 2017 року по 18.10.2017 року поштові перекази від ОСОБА_2 в виплаті не значаться ( а.с. 38).

В судовому засіданні були допитані свідки ОСОБА_4, що є матір'ю позивача та бабусею дитини та ОСОБА_5, що є другом позивача та хрещеним батьком дитини, які пояснили, що відповідач з сином не спілкується, його життям не цікавиться, не приймає участі у вихованні та розвитку дитини, матеріальної допомоги не надає.

Також була допитана свідок ОСОБА_6, яка є подругою відповідача і пояснила, що ОСОБА_1 вигнав ОСОБА_2 з дому, погрожує відповідачці, забороняє робити спроби спілкуватись з сином, шантажує. Змусив ОСОБА_2 виписатися з квартири, де вони разом проживали, обіцяв дозволити спілкуватись з сином, але не виконав обіцяного. Налаштовує сина проти матері, перешкоджає її спілкуванню з сином.

Під час судового розгляду відповідно до ст. 12 Конвенції про права дитини, на виконання права дитини бути заслуханою з питань, що її торкаються, реалізуючи приписи ст. 171 СК України, судом була заслухана думка дитини. Зокрема, неповнолітній ОСОБА_3, пояснив, що він проживає разом з батьком та бабусею, які здійснюють за ним піклування. З матір'ю не спілкується, коли проживали разом мати випивала, між батьками були постійні сварки.

В даній ситуації суд звертає увагу, що право батьків і дітей бути поряд один з одним становить основоположну складову сімейного життя і що заходи національних органів, спрямовані перешкодити цьому, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція) (пункт 47 рішення Європейського Суду з прав людини (далі Європейський Суд) у справі «Савіни проти України», пункт 49 рішення у справі «Хант проти України»).

Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року № 3477-IV суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського Суду як джерело права.

А в силу статті 9 Конституції України Конвенція є частиною національного законодавства і закріплює мінімальні гарантії в галузі прав людини, які можуть бути розширені в національному законодавстві, яке в свою чергу в силу взятих на себе Україною зобов'язань не може суперечити положенням Конвенції (стаття 19 Закону України «Про міжнародні договори» від 29 червня 2004 року № 1906-ІV, стаття 27 Віденської конвенції про право міжнародних договорів).

Враховуючи особливості правовідносин, що склались між сторонами суд вважає що обов'язковому дослідженню підлягає питання щодо забезпечення прав неповнолітньої дитини не розлучатися з батьками і врахування при цьому якнайкращих інтересів дитини (статті 1, 9 Конвенції про права дитини).

Згідно з ч. 1 ст. 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він:

1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров'я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування;

2) ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини;

3) жорстоко поводяться з дитиною;

4) є хронічними алкоголіками або наркоманами;

5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва;

6) засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини.

Так відповідачу, як матері неповнолітньої дитини в провину ставиться ухилення від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини, що є правовою підставою для позбавлення батьківських прав.

Дане поняття є «оціночним» і підлягає дослідженню в кожному конкретному випадку з урахуванням цілої сукупності чинників і факторів.

Зокрема, відповідно до роз'яснень, викладених в пункті 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти.

На думку суду врахування обставин, які підпадають під визначення дій особи, як «ухилення від виконання батьківських обов'язків» не вичерпуються наведеним вище переліком і підлягають розширеному тлумаченню залежно від особливостей кожної конкретної ситуації.

Матеріалами справи підтверджується, що відповідач не приймає участі в навчально-виховному процесі свого сина (успішністю не цікавляться, класні заходи та батьківські збори не відвідує, на зв'язок з класним керівником не виходила) (а.с.35,37) та не відвідує лікарню з ним, не цікавиться здоров'ям сина ( відвідує лікарню з хлопчиком, опікується дитиною та виконує рекомендації лікарів батько) ( а.с. 36).

Наведене в своїй сукупності, на думку суду, може свідчити про ухилення відповідачами від виконання своїх батьківських обов'язків.

При цьому, в даній конкретній ситуації судом враховується, що з іншої сторони держава має позитивний обов'язок вживати виважених і послідовних заходів зі сприяння возз'єднанню дітей зі своїми біологічними батьками, дбаючи при досягненні цієї мети про надання їм можливості підтримувати регулярні контакти між собою та якщо це можливо, не допускаючи розлучення братів і сестер (пункт 52 згаданого вище рішення Європейського Суду у справі «Савіни проти України»).

Реалізація таких обов'язків держави також вимагає від відповідача активних дій, які б свідчили про їх бажання скористатись такою допомогою держави.

Відповідач заперечує проти задоволення позову, зазначає, що любить сина, що, на думку суду, свідчить про наявність бажання спілкуватись з ним та виконувати материнські обов'язки.

Відповідно до п. 15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 20 березня 2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» (далі - Постанова) позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об'єктивного з'ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.

Згідно з абз. 2 п. 18 вищезгаданої постанови Пленуму Верховного Суду України, зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов'язків.

Позбавлення батьківський прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (ст. 166 СК України). Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини в діях батьків.

Відповідно до ст.6 Декларації прав дитини, дитина для повного і гармонійного розвитку її особи потребує любові і розуміння. Вона повинна, якщо це можливо, зростати під опікою і відповідальністю своїх батьків і, в усякому разі, в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітню дитину не слід, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, розлучати зі своєю матір'ю.

Згідно ст.ст.3,9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної ради України від 27 лютого 1991 року №789-ХІІ, яка відповідно до ст.9 Конституції України діє як складова національного законодавства України, держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Виходячи з наведеного, а також враховуючи фактичні взаємовідносини сторін у справі та дитини, суд приходить до висновку, що позбавлення батьківських прав відповідача не відповідає інтересам дитини та достатніх підстав для застосування такого крайнього заходу судом не встановлено

Даний висновок суду ґрунтується на зібраних у справі доказах, наведених вище, з урахуванням обґрунтованого висновку Управління служб у справах дітей Департаменту праці та соціальної політики Харківської міської ради.

Згідно з положеннями ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Розглядаючи справу в межах заявлених позовних вимог, суд відмовляє в позові.

Одночасно суд вважає за необхідне попередити відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини, поклавши на органи опіки та піклування в особі Управління служб у справах дітей Департаменту праці та соціальної політики Харківської міської ради контроль за виконанням ними батьківських обов'язків.

Керуючись ст. ст. 3, 4, 5, 12, 13, 78-81, 89, 259, 264-265 ЦПК України, ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст.ст. 1,9 Конвенції про права дитини, ст. ст. 164- 166, 170, 180-183, 193 СК України, суд, -

ВИРІШИВ :

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа: Управління служб у справа дітей Департаменту праці та соціальної політики Харківської міської ради про позбавлення батьківських прав - відмовити у повному обсязі.

Попередити ОСОБА_2 про необхідність змінити ставлення до виховання дитини, поклавши на органи опіки та піклування в особі Управління служб у справах дітей Департаменту праці та соціальної політики Харківської міської ради контроль за виконанням нею батьківських обов'язків.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Апеляційного суду Харківської області через Ленінський районний суд м.Харкова, шляхом подачі апеляційної скарги у 30-денний строк з дня оголошення.

Відповідно до ч. 1 ст. 354 ЦПК України, якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя В.Г. Пашнєв