АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 травня 2018 року

Справа 752/12295/15-ц

провадження № 22-ц/796/51/2018

Апеляційний суд м .Києва у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ :

Головуючого судді - Музичко С.Г.,

Суддів - Кирилюк Г.М., Рейнарт І.М.,

при секретарі - Юрчуку С.В.,

особи, які беруть участь у справі :

позивач - Публічне акціонерне товариство «Комерційний банк «Експобанк»

відповідач - ОСОБА_1

особи, які подали апеляційну скаргу - ОСОБА_2, ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на заочне рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 18 травня 2016 року (суддя Шкірай М.І.) у справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Експобанк» до ОСОБА_1, третя особа: ОСОБА_3, про звернення стягнення на предмет іпотеки,

В С Т А Н О В И В :

У червні 2015 року позивач звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки. У липні позивач уточнив позовні вимоги та просив в рахунок погашення заборгованості в сумі 28 487 983,87 грн. за договором відновлювальної кредитної лінії №05/КЛ-2006 від 26.04.2006 року, укладеним між ПАТ «КБ «Експобанк» та ОСОБА_1, звернути стягнення на предмет іпотеки за іпотечним договором від 25.04.2006 року, укладеним між ПАТ «КБ «Експобанк» та ОСОБА_1, шляхом визнання за іпотекодержателем ПАТ «КБ «Експобанк» право власності на предмет іпотеки: двокімнатну квартиру АДРЕСА_1, за вартістю згідно звіту про оцінку майна, складеного 30.03.2015 року, 1 647 723,00 грн. без ПДВ, визнати за ПАТ «КБ «Експобанк» право власності на двохкімнатну квартиру АДРЕСА_1, за вартістю згідно звіту про оцінку майна, складеного 30.03.2015 року в сумі, 1 647 723,00 грн. без ПДВ.

Заочним рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 18 травня 2016 року позов Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Експобанк» до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки задоволено.

В рахунок погашення заборгованості ОСОБА_1 в розмірі 28 487 983,87 грн. за договором відновлювальної кредитної лінії №05/КЛ-2006 від 26 квітня 2006 року звернуто стягнення на предмет іпотеки, а саме на двохкімнатну квартиру АДРЕСА_1, за вартістю згідно висновку про вартість майна станом на 30.03.2015 року у розмірі 1 647 723,00 грн. без ПДВ, шляхом визнання права власності на вказану квартиру за Публічним акціонерним товариством «Комерційний банк «Експобанк».

Вирішено питання розподілу судових витрат.

Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 03 листопада 2017 року заяви представника відповідача ОСОБА_1 та представника ОСОБА_4 про перегляд заочного рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 18 травня 2016 року залишено без задоволення.

В поданій апеляційній скарзі відповідач ОСОБА_1 просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позову в повному обсязі.

В обґрунтування своїх вимог посилається на те, що відповідач отримав кредитні кошти в межах відкритої кредитної лінії у розмірі 100 000 доларів США. У зв'язку з наявністю боргу станом на 2009 рік, сторони домовилися, що відповідачу надано додатковий строк для погашення заборгованості, суму боргу визначено у національній валюті.

Зазначає, що судом першої інстанції не встановлено наявність у відповідача заборгованості перед позивачем, оскільки в матеріалах справи відсутня угода від 11 листопада 2009 року.

При цьому, на момент винесення заочного рішення в провадженні Голосіївського районного суду м. Києва перебувала справа про визнання угоди від 11 листопада 2009 року недійсною.

Також посилається на те, що при вирішенні заяв про перегляд заочного рішення судом першої інстанції порушено норми процесуального права.

В поданій апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позову в повному обсязі.

Посилається на те, що судом першої інстанції в порушення вимог процесуального законодавства, не було взято до уваги оскарження дійсності іпотечного договору.

Зазначає, що між нею та відповідачем укладено шлюбний контракт відповідно до якого спірна квартира є спільною сумісною власністю подружжя.

Також посилається на те, що позивачем при зверненні до суду пропущено строки позовної давності.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідача, представник позивача просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення суду першої інстанції залишити без змін. Посилається на те, що на спірні правовідносини не поширюється дія Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті». Зазначає, що відповідачем не надано доказів на підтвердження того, що квартира, яка передана ним в іпотеку, є єдиним належним йому нерухомим майном та єдиним його житлом. При цьому, зазначений закон набрав чинності після укладення іпотечного договору. Рішенням Шевченківського районного суду м.Києва від 15.03.2016 року встановлено, що між сторонами укладено кредитний договір, умови якого ОСОБА_1 не виконує, в зв'язку з чим у нього виникла заборгованість. Дане рішення не скасоване та набрало законної сили.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 представник позивача просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення суду першої інстанції залишити без змін. Зазначає, що судом першої інстанції при ухваленні заочного рішення дотримано вимоги процесуального законодавства. Суд неодноразово повідомляв відповідача про розгляд зазначеної справи, проте судові повідомлення поверталися на адресу суду із відміткою «за закінченням терміну зберігання». ОСОБА_2 не подала до суду докази про неможливість подання шлюбного контракту до суду першої інстанції при розгляді справи, а тому даний доказ є неналежним. Рішенням Шевченківського районного суду м.Києва від 15.03.2016 року стягнуто з відповідача на користь позивача заборгованість за договором відновлювальної кредитної лінії №05/КЛ-2006 від 26.04.2006 року.

Відповідно до п. 8 розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону № 2147-VІІ від 03 жовтня 2017 року, до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

Відповідно до ч.6 ст.147 Закону України від 02 червня 2016 року №1402- VІІІ &q?аї;Про судоустрій і статус суддів&qu

Відповідно до п. 3 розділу ХІІ Прикінцевих та перехідних положень цього Закону, апеляційні суди, утворені до набрання чинності цим Законом, продовжують здійснювати свої повноваження до утворення апеляційних судів у відповідних апеляційних округах.

У судовому засіданні представник ОСОБА_1 та ОСОБА_2 - ОСОБА_5 апеляційні скарги підтримала, просила їх задовольнити.

У судовому засіданні представник третьої особи апеляційні скарги підтримала, просила їх задовольнити.

У судове засідання представник позивача не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлений судом належним чином.

Перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів апеляційної скарги та пред'явлених в суді першої інстанції вимог, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційні скарги підлягають задоволенню з наступних підстав.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем не виконано умови кредитного договору, заборгованість не погашена, а тому іпотекодержатель має право на звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання за ним права власності.

Колегія суддів не погоджується з рішенням суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Судом встановлено, що 25 квітня 2006 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Комерційний банк «Експобанк», правонаступником якого є позивач та ОСОБА_1 укладено Договір відновлюваної кредитної лінії № 05/КЛ-2006, відповідно до якого відповідач отримав кредит у розмірі 100000 доларів США з процентною ставкою 26% річних на строк до 24.10.2007 року.

Пунктом 2.3 цього договору передбачено, що у разі неналежного виконання позичальником умов цього договору (в т.ч. несвоєчасного повернення кредитів (кредиту), несплата процентів, пені) банк має право звернути стягнення на забезпечення.

25 квітня 2006 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Комерційний банк «Експобанк», правонаступником якого є позивач та ОСОБА_1 укладено Іпотечний договір, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Коваленко Н.Є. та зареєстрований в реєстрі під № 4010, відповідно до умов якого відповідач передав в іпотеку банку двокімнатну квартиру АДРЕСА_1.

Угодою до 11.12.2009 року укладеною між сторонами строк повернення кредиту визначено до 11 січня 2010 року.

22 січня 2015 року Постановою Правління Національного банку України № 43 відкликано банківську ліцензію та ліквідовано Публічне акціонерне товариство «Комерційний банк «Експобанк».

Рішенням Виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 26.01.2015 року № 51 запроваджено тимчасову адміністрацію та призначено уповноваженою особою Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Публічне акціонерне товариство «Комерційний банк «Експобанк», начальника відділу запровадження процедури тимчасової адміністрації та ліквідації департаменту врегулювання неплатоспроможності банків Волощука ІгоряГригоровича.

Відповідно до договору про відступлення права вимоги за іпотечним договором, посвідченим приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Коваленко Н.Є., 25 квітня 2006 року за реєстровим №4010, від 17.01.2018 року, укладеного між ПАТ «КБ «експобанк» та ТОВ «Фінансова Компанія «Дніпрофінансгруп», первісний іпотекодержатель відступив новому іпотекодержателю право вимоги за договором відновлювальної кредитної лінії №05/КЛ-2006 від 25 квітня 2006 року з урахуванням усіх змін та доповнень внесених до нього, укладеним між ПАТ «КБ «Експобанк» та ОСОБА_1, первісний іпотекодержатель відступив новому іпотекодержателю своє право вимоги за договором іпотеки з всіма змінами та доповненнями, внесеними до нього, укладеним між первісним іпотекодержателем та іпотекодавцем.

За змістом договору купівлі-продажу прав вимоги №20.04.2018 від 20.04.2018 року, укладеного між ТОВ «Фінансова Компанія «Дніпрофінансгруп» та ОСОБА_3, ТОВ «Фінансова Компанія «Дніпрофінансгруп» передав покупцю право вимоги до боржника за договором відновлювальної кредитної лінії №05/КЛ-2006 від 25 квітня 2006 року.

Згідно з п. 4.1 іпотечного договору, іпотекодержатель набуває право звернення стягнення на предмет іпотеки за хоча б однією підставою з наступних: порушення іпотекодавцем договору кредиту (несвоєчасне повернення кредиту повністю або частково, або несвоєчасна сплата процентів, комісій тощо); порушення іпотекодавцем цього договору; в інших випадках, передбачених законодавством України та/або цим договором.

Положеннями іпотечного договору передбачено, що до застосування позасудового врегулювання іпотекодержатель має надіслати іпотекодавцю повідомлення про звернення стягнення на предмет іпотеки та, після закінчення 30-денного строку після відсилання такого повідомлення, якщо іпотекодавець не виконав договір кредиту або цей договір, від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі або зареєструвати право власності на предмет іпотеки.

Рішенням Шевченківського районного суду м.Києва від 15 березня 2016 року встановлено, що 25.04.2006 року між сторонами укладено договір відновлювальної кредитної лінії.

Даним рішенням встановлено, що відповідач не виконує свої зобов'язання по договору відновлювальної кредитної лінії №05/КЛ-2006 від 25.04.2006 року і станом на 05.05.2015 року у нього утворилася заборгованість у розмірі 28 487 983,87 грн.

Рішення Шевченківського районного суду м.Києва від 15 березня 2016 року набрало законної сили.

Відповідно до ч.3 ст.61 ЦПК України, редакція якої діяла на момент ухвалення оскаржуваного рішення, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Отже, судом встановлено наявність у відповідача заборгованості перед позивачем, чим спростовується доводи апелянта ОСОБА_1 в цій частині.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотекою визнається вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника в порядку, встановленому цим Законом.

Іпотека виникає на підставі договору, закону або рішення суду.

Таким чином, іпотека як майновий спосіб забезпечення виконання зобов'язання є особливим (додатковим) забезпечувальним зобов'язанням, що має на меті стимулювати боржника до виконання основного зобов'язання та запобігти негативним наслідкам порушення боржником своїх зобов'язань або зменшити їх.

Частиною 1 статті 7 Закону України «Про іпотеку» визначено, що за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов'язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов'язання.

Згідно ч. 1 ст. 12 Закону України «Про іпотеку» у разі порушення іпотекодавцем обов'язків, встановлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов'язання, а в разі його невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом.

Враховуючи невиконання відповідачем своїх зобов'язань за кредитним договором, позивач мав право вимагати дострокового повернення всієї суми заборгованості, позичальник вимогу банку проігнорував, тому позивач мав правові підстави для звернення стягнення на предмет іпотеки.

Доводи апеляційної скарги про те, що договір іпотеки є недійсним, оскільки предметом договору є майно, яке є спільною сумісною власністю подружжя, колегія суддів вважає безпідставними.

Відповідно до статті 578 ЦК України та статті 6 Закону України «Про іпотеку» майно, що є у спільній власності, може бути передане у заставу (іпотеку) лише за згодою усіх співвласників.

На час ухвалення судом рішення у даній справі відсутнє судове рішення про визнання договору іпотеки, укладеного між сторонами, недійсним.

Відповідно до частини другої статті 369 ЦК України та частини другої статті 65 СК України при укладенні одним із подружжя договору щодо розпорядження спільним майном вважається, що він діє за згодою другого з подружжя.

Разом з тим, банк не знав і не міг знати про те, що спірна квартира належить на праві спільної сумісної власності ОСОБА_2 та ОСОБА_1, і що ОСОБА_2 не надала ОСОБА_1 згоди на укладення цього договору.

Посилання в апеляційній скарзі ОСОБА_2 на те, що позивачем при зверненні до суду пропущено строки позовної давності, є безпідставними, виходячи з наступного.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно зі статтею 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

За змістом частин третьої, четвертої статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Встановлено, що ОСОБА_2 до розгляду справи у суді першої інстанції залучена не була, із заявою про перегляд заочного рішення суду першої інстанції заяви до суду про застосування позовної давності не подавала.

У постанові від 30.09.2015 року у справі за № 6-780цс15 Верховний Суд України дійшов висновку, що суд апеляційної інстанції при розгляді справи здійснює перевірку і оцінку фактичних обставин справи та їх юридичну кваліфікацію в межах доводів апеляційної скарги, які вже були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Нові матеріально-правові вимоги, які не були предметом розгляду в суді першої інстанції, не приймаються та не розглядаються судом апеляційної інстанції. Той факт, що сторона не брала участі у розгляді справи судом першої інстанції у випадках, передбачених законом може бути підставою для скасування рішення суду першої інстанції, а не для вирішення апеляційним судом її заяви про застосування позовної давності.

Оскільки стаття 267 ЦК України є нормою матеріального права суд апеляційної інстанції не вправі розглядати заяву про застосування строків позовної давності.

Колегія суддів не приймає доводи апеляційної скарги відповідача, що при вирішенні заяв про перегляд заочного рішення судом першої інстанції порушено норми процесуального права, оскільки у порушення вимог ст. 81 ЦПК України відповідачем не надано доказів на підтвердження зазначеної обставини.

Відповідно до п.4.3.1 іпотечного договору від 25.04.2006 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Коваленко Н.Є. та зареєстрованого в реєстрі під № 4010, у випадку набуття права звернення стягнення на предмет іпотеки іпотекодержатель може прийняти рішення про передачу йому права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання договору кредиту. Таке рішення приймається іпотекодержателем одноособово. Підписанням цього договору сторони цього договору засвідчують, що іпотекодержатель надає іпотекодержателю згоду на передачу права власності на предмет іпотеки до іпотекодержателя за рішенням іпотекодержателя. Сторони цього договору засвідчують, що достатньою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на предмет іпотеки є цей договір та письмове рішення іпотекодержателя про набуття у власність предмету іпотеки.

Відповідно до частини третьої статті 33 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

У частинах першій, третій статті 36 Закону України «Про іпотеку» зазначено, що сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем та іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, який підлягає нотаріальному посвідченню і може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати: передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання в порядку, встановленому статтею 37 цього Закону; право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому статтею 38 цього Закону.

При цьому згідно із частиною першою статті 37 Закону України «Про іпотеку» правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності.

Порядок реалізації предмета іпотеки за рішенням суду врегульовано статтею 39 Закону України «Про іпотеку», якою передбачено, що в разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначається, зокрема, спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону.

Можливість виникнення права власності за рішенням суду передбачена лише у статтях 335 та 376 ЦК України. В інших випадках право власності набувається з інших не заборонених законом підстав, зокрема з правочинів (частина перша статті 328 цього Кодексу).

Стаття 392 ЦК України, у якій ідеться про визнання права власності, не породжує, а підтверджує наявне в позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, у тому випадку, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює наявне в позивача право власності, а також у разі втрати позивачем документа, який посвідчує його право власності.

Отже, аналіз положень статей 33, 36, 37, 39 Закону України «Про іпотеку», статей 328, 335, 376, 392 ЦК України дає підстави для висновку про те, що законодавцем визначено три способи захисту задоволення забезпечених іпотекою вимог кредитора шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки: судовий (на підставі рішення суду) та два позасудові (на підставі виконавчого напису нотаріуса та згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя). У свою чергу позасудовий спосіб захисту за договором про задоволення вимог іпотекодержателя або за відповідним застереженням в іпотечному договорі реалізується шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки або надання права іпотекодержателю від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу.

При цьому договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, що передбачає передачу іпотекодержателю права власності, є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно (частина перша статті 37 Закону України «Про іпотеку»).

Вказаної правової позиції дійшов Верховний Суд України у постанові від 22.03.2017 року по справі №6-2967цс16.

Таким чином, суд першої інстанції ухвалюючи судове рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі іпотекодержателю права власності на обтяжене іпотекою майно в рахунок виконання забезпечених іпотекою зобов'язань, неправильно застосував норми статті 39 Закону України «Про іпотеку», що призвело до неправильного вирішення справи, а тому рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового про відмову у задоволенні позову.

Керуючись ст.ст.367, 374, 376, 381, 382 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Заочне рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 18 травня 2016 року скасувати.

Ухвалити нове рішення наступного змісту.

У задоволенні позову Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Експобанк» до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки відмовити.

Постанова набирає законної сили з моменту прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий

Судді