Постанова

Іменем України

30 травня 2018 року

м. Київ

справа № 205/1416/15-ц

провадження № 61-4450св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є.,

суддів: Антоненко Н. О., Коротуна В. М. (суддя-доповідач), Крата В. І., Курило В. П.,

учасники справи:

позивач - публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк»,

представники позивача - ОСОБА_3, ОСОБА_4,

відповідачі: ОСОБА_5, ОСОБА_6,

представник ОСОБА_5 - ОСОБА_7,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_5 - ОСОБА_7, на рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 21 липня 2016 року у складі колегії суддів: Єлізаренко І. A., Калиновського А. Б., Міхеєвої В. Ю.,

В С Т А Н О В И В :

У лютому 2015 року публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк» (далі -

ПАТ «УкрСиббанк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_5,

ОСОБА_6 про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Позовна заява мотивована тим, що 18 липня 2007 року між акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» (далі - АКІБ «УкрСиббанк»), правонаступником якого є ПАТ «УкрСиббанк», та ОСОБА_5 було укладено кредитний договір № 0, за умовами якого банк надав ОСОБА_5 кредит у розмірі 50 000 доларів США, зі сплатою за користування 13,5 % річних, строком до 17 липня 2017 року. На забезпечення виконання зобов'язання за вказаним кредитним договором між банком та ОСОБА_5, ОСОБА_6 було укладено договір іпотеки від 18 липня 2007 року № 0/1, відповідно до умов якого в іпотеку банку було передано квартиру АДРЕСА_1, яка належить відповідачам на праві власності. Зобов'язання за вказаним договором ОСОБА_5 належним чином не виконала, у зв'язку з чим станом на 05 лютого 2015 року утворилася заборгованість у розмірі 39 195,40 доларів США, що еквівалентно 705 507,91 грн, яка складається із: 34 881,36 доларів США - заборгованість за кредитом; 4 314,04 доларів США - заборгованість за процентами за користування кредитом; 2 462,02 грн - пеня за прострочення сплати кредиту; 7 356,48 грн - пеня за прострочення сплати процентів.

З урахуванням викладеного, ПАТ «УкрСиббанк» просило суд: звернути стягнення на предмет іпотеки, а саме: квартиру АДРЕСА_1 у

м. Дніпропетровську, що є власністю ОСОБА_5 та ОСОБА_6, у рахунок задоволення вимог банку, що виникли на підставі договору про надання споживчого кредиту від 18 липня 2007 року №0 в розмірі

39 195,40 доларів США та пені 9 818,50 грн; встановити спосіб реалізації нерухомого майна, що належить ОСОБА_5, ОСОБА_6 шляхом проведення прилюдних торгів у межах процедури виконавчого провадження з дотриманням вимог Закону України «Про іпотеку» та встановити початкову ціну, визначену на підставі оцінки майна, здійсненої суб'єктом оціночної діяльності, проведеною відповідно до законодавства.

Заочним рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська

від 25 травня 2015 року в задоволенні позову ПАТ «УкрСиббанк» відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що позивачем не надано жодних доказів щодо вартості предмета іпотеки, також не надано звіту оцінки вартості майна на момент звернення до суду, у зв'язку з чим позовні вимоги банку задоволенню не підлягають.

Рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 13 серпня 2015 року заочне рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 25 травня 2015 року змінено, виключено із мотивувальної частини посилання на те, що не надання позивачем суду доказів отримання відповідачами досудової вимоги є підставою для відмови у позові про звернення стягнення на предмет іпотеки. У іншій частині рішення суду залишено без змін.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 лютого 2016 року рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 13 серпня 2015 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Рішенням апеляційного суду м Дніпропетровської області від 21 липня 2016 року заочне рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 25 травня 2015 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким позов ПАТ «УкрСиббанк» задоволено.

В рахунок погашення заборгованості за кредитним договором від 18 липня

2007 року № 118492900, укладеним між ПАТ «УкрСиббанк» та ОСОБА_5, яка складається із: 34 881,36 доларів США - заборгованості за кредитом;

4 314,04 доларів США - заборгованості за процентами за користування кредитом; 2 462,02 грн - пені за прострочення сплати кредиту; 7 356,48 грн - пені за прострочення сплати процентів, що утворилася станом на 05 лютого 2015 року, звернуто стягнення на предмет іпотеки, а саме: квартиру № 61 по

вул. Моніторній, 5 у м. Дніпро, що належить на праві власності ОСОБА_5 та ОСОБА_6, шляхом проведення прилюдних торгів у межах процедури виконавчого провадження. Встановлено початкову ціну предмета іпотеки для його подальшої реалізації на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб'єктом оціночної діяльності/незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій. Встановлено початкову ціну предмета іпотеки для його подальшої реалізації у розмірі 372 670 грн.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Ухвалюючи нове рішення, суд апеляційної інстанції виходив із того, що заочним рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 22 жовтня

2015 року в справі за позовом ПАТ «УкрСиббанк» до ОСОБА_5, ОСОБА_8 про стягнення суми заборгованості за договором про надання споживчого кредиту, яке набрало законної сили, позов ПАТ «УкрСиббанк» було задоволено, стягнуто солідарно з ОСОБА_5 та ОСОБА_8 суму боргу з повернення кредитних коштів, процентів за користування кредитом за договором про надання споживчого кредиту від 18 липня 2007 року № 0 у розмірі

39 195,40 доларів США та пені 9 818,50 грн, проте вищевказане заочне рішення до теперішнього часу не виконано, виконавчі листи, видані судом у виконання цього рішення суду ПАТ «УкрСиббанк» не пред'являлися до виконання до відповідного відділу виконавчої служби, отже вважав, що позов підлягає задоволенню.

У серпні 2016 рокупредставник представника ОСОБА_5 - ОСОБА_7, подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що позивач не надав жодних підтверджень направлення вимоги відповідачам, отже, передбачений законом порядок направлення письмової вимоги про усунення порушень банком не був дотриманий. Також апеляційний суд встановив початкову ціну предмета іпотеки для його подальшої реалізації на підставі оцінки майна, що була здійснена у

2007 році при укладанні договору іпотеки, отже не врахував економічну та політичну ситуацію у країні, рівень інфляції за останні дев'ять років, початкова ціна предмета іпотеки визначена у рішенні апеляційного суду є неактуальною та нижчою за звичайні ціни на цей вид майна, що в свою чергу суперечить положенням частини шостої статті 38 Закону України «Про іпотеку» та порушує права боржника. Крім того, зазначено, що судом неправильно було застосовано до спірних правовідносин Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті».

У листопаді 2016 року ПАТ «УкрСиббанк»подало заперечення на касаційну скаргу, вказуючи на те, що рішення судів першої та апеляційної інстанцій є законними і обґрунтованими, всі висновки судів відповідають встановленим обставинам справи, а тому підстав для їх скасування немає.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

31 січня 2018 року справа передана до Верховного Суду.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною першою статті 402 ЦПК України встановлено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Згідно із частиною першою статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Судами установлено, що 18 липня 2007 року між АКІБ «УкрСиббанк» (правонаступником якого є ПАТ «УкрСиббанк») та ОСОБА_5 було укладено кредитний договір, відповідно до умов якого остання отримала кредит в сумі 50 000 доларів США, зі сплатою відсотків за користування в розмірі 13,5 % річних, строком до 17 липня 2017 року, з обов'язком позичальника здійснювати повернення кредиту у терміни та розмірах, встановлених графіком, який є невід'ємною частиною договору.

На забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором, 18 липня 2007 року між позивачем та ОСОБА_5, ОСОБА_6 було укладено договір іпотеки, відповідно до умов якого останні, в рахунок забезпечення виконання позичальником зобов'язань за кредитним договором, надали в іпотеку квартиру АДРЕСА_1, яка належить їм на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого Управлінням житлового господарства Дніпропетровської міської ради 20 грудня 2005 року.

26 березня 2009 року між сторонами було укладено договір про внесення змін № 1 до договору іпотеки, відповідно до якого сторони погодили термін повернення отриманого кредиту до 16 липня 2027 року.

Станом на 05 лютого 2015 року заборгованість ОСОБА_5 складала 39 195,40 доларів США, з яких: 34 881,36 доларів США - заборгованість за кредитом; 4 314,04 доларів США - заборгованість за процентами за користування кредитом; 9 818,50 грн - пеня, що підтверджено довідкою-розрахунком.

Встановлено, що заочним рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 22 жовтня 2015 року у справі за позовом ПАТ «УкрСиббанк» до ОСОБА_5, ОСОБА_8 про стягнення суми заборгованості за договором про надання споживчого кредиту, яке набрало законної сили, позовні вимоги ПАТ «УкрСиббанк» задоволено. Стягнуто солідарно з ОСОБА_5 та з ОСОБА_8 суму боргу з повернення кредитних коштів, процентів за користування кредитом за договором про надання споживчого кредиту в розмірі 39 195,40 дол. США - заборгованість за кредитом та процентами, 9 818,50 грн - пеня за несвоєчасне погашення заборгованості, з яких 34881,36 дол. США - кредитна заборгованість; 4 314,04 дол. США - заборгованість за процентами за користування кредитом; та пеня за несвоєчасне погашення заборгованості: 2 464,02 грн - пеня за прострочення сплати кредиту; 7 365,48 грн - пеня за прострочення сплати процентів.

Судом установлено, що вказане заочне рішення суду від 22 жовтня 2015 року не виконано, виконавчі листи, видані судом на виконання цього рішення ПАТ «УкрСиббанк» не пред'являлися до виконання до відповідного відділу державної виконавчої служби та оригінали виконавчих листів були надані для огляду під час апеляційного розгляду.

Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до статті 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

У разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12Закону України «Про іпотеку».

Стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотеко держателя.

Статтею 38 Закону України «Про іпотеку» передбачено право іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки.

Положеннями частини першої статті 39 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що в разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначаються: загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки; опис нерухомого майна, за рахунок якого підлягають задоволенню вимоги іпотекодержателя; заходи щодо забезпечення збереження предмета іпотеки або передачі його в управління на період до його реалізації, якщо такі необхідні; спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону; пріоритет та розмір вимог інших кредиторів, які підлягають задоволенню з вартості предмета іпотеки; початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації.

Отже, скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення, суд апеляційної інстанції, встановивши наявність заборгованості за кредитним договором, порушення обов'язків іпотекодавцем, враховуючи те, що заочне рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 22 жовтня 2015 року про стягнення кредитної заборгованості до теперішнього часу не виконано, дійшов правильного та обґрунтованого висновку про те, що іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням у спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом продажу вищевказаного нерухомого майна на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження в порядку, встановленому статтею 38 Закону України «Про іпотеку», встановивши початкову ціну предмета іпотеки для його подальшої реалізації.

Зазначені висновки відповідають установленим обставинам справи та нормам матеріального права, а доводи, викладені представником ОСОБА_5 - ОСОБА_7, у касаційній скарзі, цих висновків не спростовують.

Положення Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадянам України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» не передбачає підстав для відмови в захисті порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів кредиторів, а тому доводи заявника про те, що судом невірно застосовано норму матеріального права, відхиляються, оскільки на правильність вирішення спору не впливають.

Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані рішення - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують.

Враховуючи те, що спір по суті судом апеляційної інстанції вирішено правильно і законно, а рішення не може бути скасоване з одних лише формальних міркувань (частина друга статті 410 ЦПК України), колегія суддів дійшла висновку про залишення касаційної скарги без задоволення.

Відповідно до частини 3 статті 436 ЦПК України суд касаційної інстанції у постанові за результатами перегляду оскаржуваного судового рішення вирішує питання про поновлення його виконання (дії).

Враховуючи те, що ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 12 жовтня 2016 року зупинено виконання рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 21 липня 2016 року до закінчення касаційного провадження, тому виконання рішення на підставі частини 3 статті 436 ЦПК України підлягає поновленню.

Керуючись статтями 389, 400, 410, 416, 436 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу представника ОСОБА_5 - ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 21 липня 2016 року залишити без змін.

Поновити виконання рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 21 липня 2016 року.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий М. Є. Червинська

Судді: Н. О. Антоненко

В. М. Коротун

В. І. Крат

В. П. Курило