Справа №345/1142/17
Провадження № 2/345/36/2018
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05.06.2018 року м.Калуш

Калуський міськрайонний суд Івано-Франківської області

в складі: головуючого - судді Миговича О.М.

секретаря - Бабійчук Л.В.

з участю: представника позивача - ОСОБА_1

представника відповідача - ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Калуші справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про захист честі, гідності та ділової репутації й відшкодування моральної шкоди, суд -

в с т а н о в и в :

ОСОБА_3 звернулася в суд із даним позовом до відповідача, в якому просить визнати недостовірною та такою, що принижує честь і гідність та порушує право на недоторканість ділової репутації ОСОБА_3 інформацію «про здійснення викрадення ОСОБА_5» поширену ОСОБА_4 усно та в письмовій заяві від 19.11.2014 року на ім'я начальника Калуського УМВУ МВС і позовній заяві від 15.06.2015 року, зобов'язавши її спростувати зазначені відомості шляхом направлення відповідних листів у Калуський ВП ГУНП в Івано-Франківській області та Калуський міськрайонний суд Івано-Франківської області, стягнути з відповідачки ОСОБА_4 в її користь 7 000,00 грн. моральної шкоди.

Позов мотивує тим, що 17.06.2015 року відповідачка ОСОБА_4 звернулася до Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області з позовом про визнання недійним заповіту, Складеного ОСОБА_5 в користь доньки позивачки ОСОБА_6. В тексті позовної заяви від імені ОСОБА_4 зазначається, що «фактично відбулось викрадення чоловіка з місця його проживання». До позовної заяви долучено копію письмової заяви ОСОБА_4 від 19.11.2014 року на ім'я начальника Калуського УМВУМВС в якій зазначено, що позивачка ОСОБА_3 та члени її родини, використавши тяжкий стан ОСОБА_5 викрали його та утримують його у себе. Також, неправдиву інформацію про начебто викрадення ОСОБА_5, яку розповсюджує відповідачка, повторила журналістам телеканалів «Інтер» та «СТБ» лікар психіатр Камунального закладу «Районна лікарня Калуської районної лікарні» департаменту охорони здоров'я Івано-Франківської обласної державної адміністрації ОСОБА_7. ОСОБА_4 і надалі продовжує стверджувати, що позивачка і члени її родини викрали її чоловіка, дядька позивачки, тобто розповсюджує недостовірну негативну інформацію щодо неї і її родини, чим порушує її немайнові права на честь, гідність та ділову репутацію.

Також просить стягнути з відповідачки в її користь в якості компенсації моральної (немайнової) шкоди, завданої їй протиправними діями відповідачки у вигляді поширення неправдивої інформації, яка ганьбить її честь, гідність, ділову репутацію в розмірі 7000,00 грн.

У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримала в повному обсязі та просить позов задоволити з наведених в позовній підстав.

Представник відповідачки ОСОБА_4 - ОСОБА_2 в судовому засіданні позов не визнав. Суду пояснив, що інформація про поширення ОСОБА_4 недостовірної інформації про позивачку доказами не підтверджена. Допитані в судовому засіданні свідки вказали, що безпосередньо від ОСОБА_4 не чули негативної інформації про ОСОБА_3 Щодо інформації, викладеній у позовній заяві від 15.06.2015 р., то позов у цій справі задоволено. Судами апеляційної та касаційної інстанцій рішення суду першої інстанції залишено без змін. Доводи цієї позовної заяви про викрадення ОСОБА_5 були предметом оцінки апеляційного суду Івано-Франківської області, що відображено в ухвалі за наслідками перегляду рішення Калуського міськрайонного суду про визнання недійсним заповіту, складеного ОСОБА_5 Згідно роз'яснень, наданих у п. 17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.02.2009 р. № 1 «Про судову у практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» інформація, зазначена у позовній заяві чи іншій заяві,

адресованій суду, а також в процесуальних документах (запереченнях

на позов, апеляційних чи інших скаргах тощо), може бути підставою

для захисту гідності, честі чи ділової репутації, за винятком

випадків, коли ця інформація була визначена підставою

пред'явленого позову і стосувалася його предмета, була доказом у

справі, а так само предметом апеляційного чи іншого перегляду в

порядку, встановленому процесуальним законом. Стосовно заяви до Калуського МВ УМВС від 19.11.2014 р., то зазначив, що згідно рішення Конституційного Суду України від 10 квітня 2003 р. у справі № 8-рп/2003 (справа про поширення відомостей), викладення у листах, заявах, скаргах до правоохоронного органу завідомо неправдивих відомостей тягне за собою відповідальність, передбачену чинним законодавством України. Однак позивачкою не доведено, що ОСОБА_4 мала умисел на поширення завідомо неправдивої інформації, звертаючись із заявою від 19.11.2014 р. до Калуського МВ УМВС. Просить відмовити у задоволенні позову.

Свідок ОСОБА_8 суду пояснив, що з ОСОБА_5 він спілкувався та приходив до нього додому. Він проживав у жахливих умовах, в будинку не було опалення, було дуже холодно, він лежав на дивані в одній футболці. Одного разу ОСОБА_5 йому зателефонував та сказав йому, що він втік від дружини до сусіда, оскільки вона над ними знущалась, цілу ніч він був прив'язаний до ліжка. Щодо інформації про викрадення ОСОБА_5 то йому це відомо зі слів позивачки. Більше інформації йому не відомо.

Свідок ОСОБА_9 суду пояснила, що інформацію про викрадення вона не чула, але вона розмовляла з ОСОБА_5 і він сам їй сказав, що добре що він втік від ОСОБА_4, так як вона над ним знущалась. Те що ОСОБА_5 викрадали не є правдою.

Свідок ОСОБА_10 суду пояснила, що чула зі слів сусідів, що ОСОБА_5 викрала позивачка, однак це не відповідає дійсності.

Свідок ОСОБА_11 суду пояснив, щодо на ТЕЦ приїхав син покійного ОСОБА_5 та сказав, що його викрали. Однак дана інформація не відповідає дійсності, оскілки це були тільки припущення його сина ОСОБА_12.

Свідок ОСОБА_13 суду пояснила, що ОСОБА_5 вона знала, як доброго співробітника. По даній справі може сказати, що викрадення ніякого не було. Інформації про це розповсюджена неправдива, тому, що 10.11.2014 року, вона особисто приїхала в квартиру позивачки, спілкувалась з ОСОБА_5, він був дуже схвильований, і розказав, що йому вдалося вибратися з того пекла в якому він був. Про викрадення вона дізналась від сина покійного, оскільки він приходив на Калуську ТЕЦ і розповсюджував інформацію, про те що позивачка викрала батька. Від ОСОБА_4 щодо інформації про викрадення її чоловіка вона особисто не чула.

Свідок ОСОБА_14 суду пояснила, що позивачка є її колегою по роботі, вона часто приходила до неї додому. Позивачка розказувала їй, що ОСОБА_5 після операції проживав у жахливих умовах. Він втік з дому від дружини до позивачки. Також їй позивачка розказувала, що ходять чутки що вона нібито викрала ОСОБА_5

Свідок ОСОБА_15 суд пояснила, що покійного ОСОБА_5 вона знала давно. Позивачку вона також знає, оскільки вона є її колегою по роботі. Про викрадення їй було відомо з музичної школи, оскільки ОСОБА_12 - син покійного ОСОБА_5 приходив до дирекції музичної школи і всі про це знали. Однак це не відповідає дійсності, оскільки коли вона спілкувалась з позивачкою і ОСОБА_5 то їй розказали, що коли він жив у своєї дружини то в нього були жахливі умови проживання, його дружина не давала йому пити, не хотіла його годувати, в його присутності розпивала спиртні напої. Даних умов він не витримав і втік від дружини.

Аналогічні пояснення в судовому засіданні дали свідки ОСОБА_16, ОСОБА_17, ОСОБА_18, ОСОБА_19, ОСОБА_20, ОСОБА_20, ОСОБА_21, ОСОБА_22, ОСОБА_23, ОСОБА_24, ОСОБА_25

Свідок ОСОБА_26 суду пояснила, що інформація про викрадення ОСОБА_5 є брехнею, неправдою, наклепом. ОСОБА_5, сам зателефонував, щоб його забрали з дому. Щоб уникнути конфлікту з ОСОБА_4, її батьки поїхали до дільничого інспектора ОСОБА_30.. Коли прибули до будинку ОСОБА_5 з дільничим інспектором ОСОБА_29., її мама зателефонувала до ОСОБА_5, однак трубку підняла ОСОБА_4 яка не захотіла спілкуватися із її матір'ю. Вдруге з ОСОБА_4 спілкувався дільничий інспектор ОСОБА_31., і вона його повідомила, що вона в магазині. Щодо викрадення, то сама ОСОБА_4 говорила їй про викрадення, чула від людей про викрадення в музичній школі, відповідачка говорила це в судових засіданнях, ходить по ринку і розказує про це.

Суд, вислухавши представника позивача, представника відповідача, свідків, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку, що позов не підлягає до задоволення виходячи з наступних підстав.

Судом встановлено, що між сторонами виник спір про захист особистого немайнового права, що забезпечує соціальне буття фізичної особи право на повагу до гідності та честі, недоторканість ділової репутації, спростування недостовірної інформації.

Згідно ст. 3 Конституції України людина, її життя і здоров'я, честь і гідність визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.

Право висловлювати судження, оцінки, думки гарантовано ст. 34 Конституції України.

Вказане право закріплено також у ст. 10 Конвенції про захист прав людини та основних свобод, яка відповідно до ст. 9 Конституції є складовою частиною національного законодавства.

Відповідно до вимог ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Частина 1 ст. 15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до ст. ст. 12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Судом встановлено, що 17.06.2015 року відповідачка ОСОБА_4 звернулася до Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області з позовом про визнання недійним заповіту, складеного ОСОБА_5 в користь доньки позивачки ОСОБА_6. В тексті позовної заяви від імені ОСОБА_4 зазначається, що «фактично відбулось викрадення чоловіка з місця його проживання». До позовної заяви долучено копію письмової заяви ОСОБА_4 від 19.11.2014 року на ім'я начальника Калуського УМВУМВС в якій зазначено, що позивачка ОСОБА_3 та члени її родини, використавши тяжкий стан ОСОБА_5 викрали його та утримують його у себе. Також, неправдиву інформацію про начебто викрадення ОСОБА_5, яку розповсюджує відповідачка, повторила журналістам телеканалів «Інтер» та «СТБ» лікар психіатр Камунального закладу «Районна лікарня Калуської районної лікарні» департаменту охорони здоров'я Івано-Франківської обласної державної адміністрації ОСОБА_7. ОСОБА_4 і надалі продовжує стверджувати, що позивачка і члени її родини викрали її чоловіка, дядька позивачки, тобто розповсюджує недостовірну негативну інформацію щодо неї і її родини, чим порушує її немайнові права на честь, гідність та ділову репутацію.

У зв'язку зі внесенням з 27.03.2014р. змін до Цивільного кодексу України, зокрема до статті 277, принцип презумпції добропорядності (частину 3) було скасовано, а тому доказування Позивачем обґрунтованості свого позову, а саме поширення інформації відповідачами 1, 2, 3, 4 та її недостовірності поширеної Відповідачем інформації, має відбуватися у загальному порядку.

Положеннями ч.1 ст. 297 ЦК України передбачено, що кожен має право на повагу до його гідності та честі. Гідність та честь фізичної особи є недоторканими. Фізична особа має право звернутися до суду із позовом про захист її гідності та честі. Вибір способу захисту особистого немайнового права, зокрема права на повагу до гідності та честі, права на недоторканість ділової репутації, належить позивачеві.

У відповідності до п. 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 1 від 27.02.2009 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» - при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв'язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі.

Юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову про захист гідності, честі чи ділової репутації, є сукупність певних обставин, а саме: поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право.

Під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв'язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі.

Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені).

Негативною слід вважати інформацію, в якій стверджується про порушення особою, зокрема, норм чинного законодавства, вчинення будь-яких інших дій (наприклад, порушення принципів моралі, загальновизнаних правил співжиття, неетична поведінка в особистому, суспільному чи політичному житті тощо) і яка, на думку позивача, порушує його право на повагу до гідності, честі чи ділової репутації.

Суди при вирішенні справ про захист гідності, честі та ділової репутації повинні забезпечувати баланс між конституційним правом на свободу думки і слова, правом на вільне вираження своїх поглядів та переконань, з одного боку, та правом на повагу до людської гідності, конституційними гарантіями невтручання в особисте і сімейне життя, судовим захистом права на спростування недостовірної інформації про особу, з іншого боку.

Із роз'яснень, викладених в п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» слідує, що під гідністю слід розуміти визнання цінності кожної фізичної особи як унікальної біопсихосоціальної цінності, з честю пов'язується позитивна соціальна оцінка особи в очах оточуючих, яка ґрунтується на відповідності її діянь (поведінки) загальноприйнятим уявленням про добро і зло, а під діловою репутацією фізичної особи розуміється набута особою суспільна оцінка її ділових і професійних якостей при виконанні нею трудових, службових, громадських чи інших обов'язків.

У справі зазначеної категорії позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права.

Так, позивач звертаючись до суду з даним позовом посилається на те, що інформація «про здійснення викрадення ОСОБА_5», яка поширена ОСОБА_4 усно та в письмовій заяві від 19.11.2014 року на ім'я начальника Калуського УМВУ МВС і позовній заяві від 15.06.2015 року неправдива та недостовірна, а її дії мають негативний характер, оскільки вона повідомила третіх осіб, що порушує її немайнові права, а принизливе ставлення відповідачки до неї впливає на зниження цінності його особи, принижує його гідність.

Між тим, в судовому засіданні свідки ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_27, ОСОБА_13, ОСОБА_28, ОСОБА_15, ОСОБА_26, зазначили, що інформацію про викрадення ОСОБА_5 не була поширена ОСОБА_4, а всі вони про це дізнавались від колег по роботі, сусідів.

Як встановлено судом, вказана інформація не містить будь якої недостовірної чи негативної інформації про позивача, яка могла би порочити її честь, гідність чи ділову репутацію, а наведена у змісті інформація жодним чином не порушує її особисті немайнові права.

Згідно з ст. 40 Конституції України усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов'язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк.

Пунктом 16 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи" від 27.02.2009 року за № 1 роз'яснено, що відповідно до статті 40 Конституції України усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов'язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк. Суди повинні мати на увазі, що у випадку, коли особа звертається до зазначених органів із заявою, в якій міститься та чи інша інформація, і в разі, якщо цей орган компетентний перевірити таку інформацію та надати відповідь, проте в ході перевірки інформація не знайшла свого підтвердження, вказана обставина не може сама по собі бути підставою для задоволення позову, оскільки у такому випадку мала місце реалізація особою конституційного права, передбаченого статтею 40 Конституції, а не поширення недостовірної інформації. У випадку звернення особи із заявою до правоохоронних органів судам слід враховувати висновки, викладені у Рішенні Конституційного Суду України від 10 квітня 2003 року N 8-рп/2003 (справа про поширення відомостей).

По своїй суті спірна інформація не є такою, що носить стверджувальний характер, не містить фактичних даних, а є вираженням суб'єктивної думки автора стосовно дій та поведінки позивача.

Інформація не може бути розцінена як неправдива інформація, оскільки містить підтверджені свідками відомості про поведінку позивача, але ж ніяк не така, яка б порушувала особисті немайнові права позивача чи цілком не відповідала дійсності.

Суд, вважає вказану у скарзі інформацію оціночним судженням поведінки позивача з боку відповідачки.

Відтак, відповідачкою було використано оціночні судження з використанням їх сукупного сприйняття подій за участю позивача, а відтак вказані висловлювання спростуванню не підлягають.

Більше того, позивачем у відповідності до п.п. а, б п.15 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» від 27.02.2009р. №1 не доведено усього юридичного складу правопорушення оспорювані висловлювання хоч і стосуються позивача, але в контексті інформації по відношенню до позивача не порушують її особисті немайнові права як законослухняного громадянина та не завдають шкоди відповідним особистим його немайновим благам, чи перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право, відтак спростуванню в розумінні вимог ст.ст.277, 278 ЦК України не підлягає.

У відповідності зі ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв'язку з ушкодженням здоров'я, у порушенні права власності (у тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв'язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків (п. 3 постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди»).

Окрім того, згідно з роз'ясненнями, що містяться в постанові Пленуму ВСУ від 31.03.1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», позивач має навести у заяві, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір моральної шкоди, та якими доказами це підтверджується.

Тобто, відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні.

При цьому під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Проте, позивачем всупереч норм чинного законодавства, не зазначено в чому саме полягає завдана йому моральна шкода, не надано доказів, які б підтверджували характер порушення його прав, доказів на підтвердження його моральних страждань та втрати нормальних життєвих зв'язків, та, окрім того, цивільно-правова відповідальність не може бути покладена на відповідачів, виходячи з відсутності ознак цивільного правопорушення з їх боку.

Тому, виходячи з вищенаведеного, суд, враховуючи принципи розумності, виваженості та справедливості, вважає, що в задоволенні позову слід відмовити в повному обсязі.

Керуючись ст. ст. ст. ст. 4, 10, 12,13, 81, 82, 258-259, 263, 265, 268, 273, 354 ЦПК України, ст. ст. 15, 23, 277, 297 ЦК України, Конституцією України, Постановою Пленуму Верховного Суду України від 27.02.2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи » суд

р і ш и в :

У задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про захист честі, гідності та ділової репутації й відшкодування моральної шкоди- відмовити.

Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду Івано-Франківської області, шляхом подачі апеляційної скарги через Калуський міськрайонний суд Івано-Франківської області на рішення суду протягом тридцяти днів з дня його складення.

Учасник справи, якому рішення не було вручене у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому рішення суду.

Головуючий: