Постанова

Іменем України

06 червня 2018 року

м. Київ

справа № 490/7110/13-ц

провадження № 61-5327св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є.,

суддів: Журавель В. І., Коротуна В. М. (суддя-доповідач), Крата В. І.,

Курило В. П.,

учасники справи:

позивач - публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»,

представники позивача: ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9,

відповідачі: ОСОБА_10, ОСОБА_11,

представник ОСОБА_11 - ОСОБА_12,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» на рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 29 серпня 2016 року у складі судді Подзігун Г. В., та ухвалу Апеляційного суду Миколаївської області від 13 жовтня 2016 року у складі колегії суддів: Коломієць В. В., Довжук Т. С., Лівінського І. В.,

В С Т А Н О В И В :

У червні 2013 року публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі -ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_10, ОСОБА_11 про стягнення заборгованості.

Позовна заява мотивована тим, що 14 вересня 2007 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_14 було укладено кредитний договір № 88529-CRED, відповідно до умов якого ОСОБА_14 отримала кредит у розмірі 3 000 дол. США, зі сплатою відсотків за користування кредитом відповідно до умов договору, із кінцевим терміном повернення до 14 вересня 2011 року.

У зв'язку з неналежним виконанням ОСОБА_14 умов кредитного договору станом на 14 травня 2013 року утворилась заборгованість у загальному розмірі 8 703,81 дол. США, що еквівалентно 69 543,41 грн, з яких: 2 295,10 дол. США - заборгованість за тілом кредиту; 5964,44 дол. США - заборгованість за відсотками, 31,29 дол. США - штраф (фіксована частина), 412,98 дол. США - штраф (процентна складова).

Враховуючи вищевикладене та уточнені позовні вимоги, позивач просив стягнути з відповідачів заборгованість у загальному розмірі 5 664,55 дол. США, що за курсом НБУ станом на 23 вересня 2014 року становила 76 358,13 грн.

Ухвалою Центрального районного суду м. Миколаєва від 19 серпня 2014 року до участі у справі залучено правонаступників ОСОБА_14, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1, - ОСОБА_10, ОСОБА_11

Рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 29 серпня 2016 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Миколаївської області від 13 жовтня 2016 року, у задоволенні позову відмовлено.

Ухвалюючи рішення у справі про відмову в задоволенні позову, суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, виходив з того, що ПАТ КБ «ПриватБанк» як кредитор спадкодавця на підставі частини четвертої статті 1281 ЦК України позбавляється права вимоги до спадкоємців.

08 листопада 2016 рокуПАТ КБ «ПриватБанк» подалодо Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права,просило скасувати рішення судів попередніх інстанцій та передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що судами попередніх інстанцій при розгляді справи не надано належної оцінки усім доказам наявним у матеріалах справи та неправильно встановлено фактичні обставини справи.

14 грудня 2016 року ОСОБА_11 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ заперечення на касаційну скаргу, в якому зазначив, що судами попередніх інстанцій, при ухваленні рішень правильно застосовано норми матеріального права та не порушено норми процесуального права.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

30 січня 2018 року справа передана до Верховного Суду.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частини 1 статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні суду чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Частиною першою статті 402 ЦПК України встановлено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Згідно з частиною 1 статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає без задоволення касаційну скаргу, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Судом установлено, що 14 вересня 2007 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_14 було укладено кредитний договір № 88529-CRED, відповідно до умов якого ОСОБА_14 отримала кредит у розмірі 3 000 дол. США, зі сплатою відсотків за користування кредитом відповідно до умов договору, із кінцевим терміном повернення до 14 вересня 2011 року.

Звертаючись до суду з позовом, банк посилався на те, що ОСОБА_14 умови кредитного договору не виконано у зв'язку з чим утворилась заборгованість у розмірі 5 664,55 дол. США, що за курсом НБУ складає 76 358,13 грн.

Разом з тим, встановлено, що ОСОБА_14 померла ІНФОРМАЦІЯ_1, що підтверджено свідоцтвом про смерть НОМЕР_1, виданим Міським відділом реєстрації актів цивільного стану Миколаївського міського управління юстиції.

Згідно з матеріалами спадкової справи від 25 січня 2011 року № 42/2011, затвердженої Першою миколаївською державною нотаріальною конторою після смерті ОСОБА_14 із заявами про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом звернулися її син ОСОБА_11 та її чоловік ОСОБА_10, а тому в силу вимог статті 1268 ЦК України до останніх перейшли права та обов'язки спадкодавця.

Згідно з нормою статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав і обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права і обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті, за виключенням тих прав і обов'язків, що зазначені у статті 1219 ЦК України (статті 1218, 1231 ЦК України).

Часом відкриття спадщини є день смерті особи, або день, з якого вона оголошується померлою (частина друга статті 1220 ЦК України).

Спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її (частина перша статті 1268 ЦК України).

Дії, які свідчать про прийняття спадщини спадкоємцем спадщини визначені у частинах 3, 4 статті 1268, статті 1269 ЦК України.

Так, згідно з частиною третьою статті 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини.

Чинне законодавство розмежовує поняття прийняття спадщини (глава 87 ЦК України «Здійснення права на спадкування») та оформлення спадщини (глава 89 ЦК України «Оформлення права на спадщину»).

Відповідно до частини першої статті 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину.

Разом з тим, незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (частина п'ята статті 1268 ЦК України).

Оскільки зі смертю боржника зобов'язання по поверненню кредиту включаються до складу спадщини, то умови кредитного договору щодо строків повернення кредиту чи сплати його частинами не застосовуються, а підлягають застосуванню норми статті 1282 ЦК України щодо обов'язку спадкоємців задовольнити вимоги кредитора у порядку, передбаченому частиною другою цієї норми.

Так, згідно зі статтею 1282 ЦК України спадкоємці зобов'язані задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного у спадщину. Кожен із спадкоємців зобов'язаний задовольнити вимоги кредитора особисто, у розмірі, який відповідає його частці у спадщині. Вимоги кредитора вони зобов'язані задовольнити шляхом одноразового платежу, якщо домовленістю між спадкоємцями і кредитором не встановлено інше. У разі відмови від одноразового платежу суд за позовом кредитора накладає стягнення на майно, яке було передано спадкоємцям у натурі.

Разом з тим, положення зазначеної норми застосовуються у випадку дотримання кредитором норм статті 1281 ЦК України щодо строків пред'явлення ним вимог до спадкоємців. Недотримання цих строків, які є присічними (преклюзивними), позбавляє кредитора права вимоги до спадкоємців.

Встановлені статтею 1281 ЦК України строки - це строки у межах яких кредитор, здійснюючи власні активні дії, може реалізувати своє суб'єктивне право, а не є строком позовної давності.

Аналогічна правова позиція міститься у постанові Верховного Суду України у справі № 6-33цс15.

Враховуючи те, що зі смертю боржника зобов'язання з повернення кредиту включаються до складу спадщини, суди обґрунтовано вважали, що умови кредитного договору щодо строків повернення кредиту не застосовуються, а підлягають застосуванню норми статей 1281, 1282 ЦК України щодо строків пред'явлення кредитором вимог до спадкоємців і порядку задоволення цих вимог кредитора.

Відповідно до вимог частини третьої статті 1281 ЦК України, якщо кредитор спадкодавця не знав і не міг знати про відкриття спадщини, він має право пред'явити свої вимоги до спадкоємців, які прийняли спадщину, протягом одного року від дня настання строку вимоги.

Кредитор спадкодавця, який не пред'явив вимоги до спадкоємців, що прийняли спадщину, у строки, встановлені частинами другою і третьою цієї статті, позбавляється права вимоги (частина четверта статті 1281 ЦК України).

Таким чином, ухвалюючи рішення у справі, суд першої інстанції, з висновками якого погодився і апеляційний суд, на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами (стаття 212 ЦПК України 2004 року), з урахуванням встановлених обставин і вимог (статей 10, 60 ЦПК України 2004 року), встановивши, що ОСОБА_14 померла ІНФОРМАЦІЯ_1, враховуючи те, що банк як кредитор не був обізнаний про смерть позичальника, обґрунтовано вважав, що банк мав право пред'явити вимогу спадкоємцям після смерті ОСОБА_14 до 14 вересня 2012 року включно, тобто в межах року з дня настання строку вимоги. Отже, враховуючи те, що претензія кредитора від ПАТ КБ «ПриватБанк» щодо боржника ОСОБА_14 до нотаріальної контори не надходила, а позивач звернувся до суду із даним позовом лише 21 червня 2013 року, тобто із пропуском встановленого ЦК строку для пред'явлення вимоги, суди дійшли обґрунтованого висновку про те, що ПАТ КБ «ПриватБанк» як кредитор спадкодавця ОСОБА_14 на підставі частини четвертої статті 1281 ЦК України позбавлений права вимоги до її спадкоємців щодо стягнення кредитної заборгованості померлої.

Доводи касаційної скарги не спростовують висновків судів першої та апеляційної інстанцій, обґрунтовано викладених у мотивувальній частині оскаржуваних рішень та зводяться до переоцінки доказів та незгоди заявника з висновками судів попередніх інстанцій щодо їх оцінки.

Враховуючи те, що спір по суті судами першої та апеляційної інстанцій вирішено правильно і законно, а рішення не може бути скасоване з одних лише формальних міркувань (частина друга статті 410 ЦПК України), колегія суддів дійшла висновку про залишення касаційної скарги без задоволення.

Відповідно до частини 1 статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає без задоволення касаційну скаргу, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Керуючись статтями 389, 400, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палатиКасаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» залишити без задоволення.

Рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 29 серпня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Миколаївської області від 13 жовтня 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий М. Є. Червинська

Судді: В. І. Журавель

В.М. Коротун

В.І. Крат

В.П. Курило