Справа № 367/3875/16-ц Головуючий у І інстанції Оладько С. І.
Провадження № 22-ц/780/2336/18 Доповідач у 2 інстанції ОСОБА_1
Категорія 26 06.06.2018
ПОСТАНОВА

Іменем України

06 червня 2018 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Київської області в складі:

головуючого судді Приходька К.П.,

суддів Голуб С.А., Савченка С.І.,

за участю секретаря Вергелес О.А.,

розглянувши матеріали цивільної справи за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Ірпінського міського суду Київської області від 26 лютого 2018 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення боргу,-

встановила:

у травні 2016 року ОСОБА_3 звернувся до Ірпінського міського суду Київської області із позовом до ОСОБА_2 про стягнення боргу, мотивуючи його тим, що 05 березня 2014 року ним було передано ОСОБА_2 грошові кошти у розмірі 47 366 грн., еквівалент 5 920 доларів США в борг.

Згідно розписки відповідач зобовязувався повернути всю суму у повному обсязі в національній валюті України в розмірі, який буде еквівалент 5 920 доларів США на момент повернення по курсу НБУ до 31 травня 2014 року. Однак, сума коштів по закінченню строку дії розписки, позивачу повернута не була.

На неодноразові вимоги про термінове повернення грошових коштів, відповідач не реагує, кошти не повертає.

По закінченню строку дії розписки, тобто 14 квітня 2016 року, він звернувся до відповідача із письмовою вимогою повернути суму коштів отриманих у борг. Проте, відповідачем відповіді на таке звернення надано не було, а грошові кошти не повернуті.

Станом на 26 квітня 2016 року відповідач прострочив виконання грошового зобовязання у розмірі 150 012,80 грн., еквівалент 5 920 доларів США.

Також, з відповідача станом на 26 квітня 2015 року, підлягає стягненню пеня у розмірі 0,5% від суми боргу, за кожен день прострочення. Станом на 12 квітня 2016 року відповідач прострочив виконання грошового зобовязання на 682 дня. Відповідно пеня становить 150012,80х0,5%х330 днів = 247 521,12 грн.

Через незаконне зволікання відповідача він змушений був звернутися за правовою допомогою та витратити у звязку з цим додаткові кошти у сумі 3 000 грн., які також просив стягнути з відповідача на його користь.

Просив суд, стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 суму боргу у розмірі 150 012,80 грн., пеню 247 521,12 грн., 3 000 грн. витрат на правову допомогу, та 4 280,94 грн. судового збору.

Рішенням Ірпінського міського суду Київської області від 26 лютого 2018 року, позов задоволено частково.

Стягнуто із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 заборгованість за договором позики від 05 березня 2014 року у розмірі 150 012,80 грн., пеню у сумі 179 303,97 грн. Вирішено питання про судові витрати.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій посилається на порушення судом норм матеріального та процесуального права, з неповним зясуванням судом обставин, що мають значення для справи.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги, посилається на те, що висновок суду про видачу відповідачем на імя позивача боргової розписки від 05 березня 2014 року спростовується матеріалами справи, оскільки наявна розписка не містить підпису відповідача.

Так як представлена суду розписка не підписана відповідачем, вона не може вважатися дійсною, та такою, що підлягає виконанню.

Судом не взято до уваги, що відповідач заперечує факт одержання грошей за вказаною розпискою, оскільки розписка написана на вимогу позивача у звязку із наявністю боргових відносин між юридичними організаціями, керівниками яких були особисто позивач і відповідач.

Крім цього, до матеріалів справи не долучався оригінал розписки, а тому не можливо достовірно встановити дійсність боргових зобовязань боржника перед кредитором без залучення до справи оригіналу розписки.

За змістом розписки можна достовірно встановити, що в борг одержувалися кошти в національній валюті України в сумі 47 366 грн. Також в розписці наведений еквівалент вказаної суми в іноземній валюті доларах США, розрахунок якого відбувався за курсом на день одержання боргу, тобто 05 березня 2014 року. Проте, вказаний розрахунок був здійснений неправильно: застосований курс, за яким долар США коштував 8 грн. Проте, станом на 05 березня 2014 року, день одержання коштів, дійсний курс НБУ гривні до долара США становив 9,7241 грн. за 1 долар США. Відповідно, одержані в борг кошти станом на 05 березня 2014 року становили 4 870,99 доларів США.

Дійсна сума заборгованості перед позивачем є меншою, ніж вказана в судовому рішенні. Відповідно і розрахунок пені є помилковим.

Крім цього, зазначає, що строк позовної давності щодо стягнення пені розпочався 01 червня 2014 року та сплинув 01 червня 2015 року.

Просив, скасувати рішення Ірпінського міського суду Київської області від 26 лютого 2018 року та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову.

На вищезазначену апеляційну скаргу, ОСОБА_3 подав відзив, мотивуючи його тим, що твердження відповідача, про те, що висновок суду про видачу відповідачем на імя позивача боргової розписки від 05 березня 2014 року спростовується матеріалами справи, оскільки розписка не містить підпису відповідача не відповідає дійсності, так як розписка містить підпис відповідача.

В апеляційній скарзі представник відповідача заперечує факт одержання грошей, пояснюючи написання розписки у звязку з наявністю боргових відносин між юридичними організаціями, керівниками яких були особисто позивач і відповідач. Однак відповідач не надав жодного доказу зазначених обставин.

Просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які приймали участь у розгляді справи, перевіривши матеріали справи, в порядку, передбаченому статтею 367 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що 05 березня 2014 року між позивачем та відповідачем було укладено договір позики, відповідно до якого позивач передав ОСОБА_2 грошові кошти у розмірі 47 366 грн., еквівалент 5 920 доларів США, що підтверджується розпискою, оригінал якої було оглянуто у судовому засіданні.

Згідно розписки відповідач зобов'язувався повернути всю суму у повному обсязі в національній валюті України в розмірі, який буде еквівалент 5 920 доларів США на момент повернення по курсу НБУ до 31 травня 2014 року.

Крім того, згідно вказаної розписки, відповідач зобовязався сплатити позивачу пеню у розмірі 0,5% від суми боргу за кожний прострочений день заборгованості.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову, суд першої інстанції виходив із того, що відповідач порушив свої зобовязання згідно договору позики від 05 березня 2014 року та у визначений строк суму позики позивачу не повернув, а враховуючи курс долара на 26 квітня 2016 року дату, на яку позивач ставить питання про стягнення боргу, сума боргу, що підлягає до стягнення становить 150012,80 грн.

Крім цього, суд прийняв до уваги розрахунок пені в межах строку позовної давності за період з 02 червня 2014 року по 31 травня 2015 року, яка складає 179303,97 грн. та відхилив розрахунок пені за період з 01 грудня 2015 року по 30 листопада 2016 року.

Також, суд відмовив позивачу в частині відшкодування витрат на правову допомогу у розмірі 3 000 грн., оскільки позивачем не надано доказів, що ці витрати були ним понесені.

З такими висновками колегія суддів погоджується, оскільки вони ґрунтуються на матеріалах справи, а також узгоджуються з вимогами законодавства з огляду на наступне.

Відповідно до ст.263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладених в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно зясованих обставин на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст.526 ЦК України, зобовязання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору.

Відповідно до ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобовязання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема припинення зобовязання внаслідок односторонньої відмови від зобовязання, якщо це встановлено договором або законом або розірвання договору.

Відповідно до ст.1046 ЦК України, за договором позики одна сторона передає у власність другій стороні грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Відповідно до ст.1049 ЦК України, позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом предявлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня предявлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором.

Відповідно до ч.1 ст.1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

Суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, дав належну оцінку зібраним доказам, вірно послався на закон, що регулює спірні правовідносини, дійшов до обґрунтованого висновку про часткове задоволення позову.

Відповідно до положень ст.81 ЦПК України, кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Викладені в апеляційній скарзі доводи на думку колегії суддів є непереконливими, такими що не спростовують висновків суду першої інстанції, у звязку з чим апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення Ірпінського міського суду Київської області від 26 лютого 2018 року без змін.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст.375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст.367,374,375,381-384, ЦПК України, колегія суддів, -

постановила:

апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Ірпінського міського суду Київської області від 26 лютого 2018 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий

Судді