Постанова

Іменем України

23 травня 2018 року

м. Київ

справа № 760/20096/14-ц

провадження № 61-3245св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Хопти С. Ф.,

суддів: Білоконь О. В., Гулька Б. І., Синельникова Є. В., Черняк Ю. В. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1,

відповідачі: Відділ державної виконавчої служби Солом'янського районного управління юстиції у м. Києві, ОСОБА_2, ОСОБА_3, Публічне акціонерне товариство «Універсал Банк», Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк», Публічне акціонерне товариство «Альфа-Банк», Публічне акціонерне товариство «Діамантбанк», Державна податкова інспекція у Солом'янському районі Головного управління Державної фіскальної служби у м. Києві,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 12 жовтня 2015 року у складі судді Лазаренко В. В. та рішення Апеляційного суду міста Києва від 17 серпня 2016 року у складі колегії суддів: Заришняк Г. М., Андрієнко А. М., Мараєвої Н. Є.,

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2014 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Відділу державної виконавчої служби Солом'янського районного управління юстиції у м. Києві (далі - ВДВС Солом'янського РУЮ у м. Києві), ОСОБА_2, ОСОБА_3, Публічного акціонерного товариства «Універсал Банк» (далі - ПАТ «Універсал Банк»), Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк»), Публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк» (далі - ПАТ «Альфа-Банк»), Публічного акціонерного товариства «Діамантбанк» (далі - ПАТ «Діамантбанк»), Державної податкової інспекції у Солом'янському районі Головного управління Державної фіскальної служби у м. Києві (далі - ДПІ у Солом'янському районі ГУ ДФС у м. Києві) про визнання права власності на майно та зняття арешту з майна.

Позовну заяву мотивовано тим, що 05 травня 2010 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладений договір позики, за умовами якого ОСОБА_2 отримала у борг 400 000 грн без нарахування відсотків, зі строком повернення позики, який визначається моментом пред'явлення вимоги щодо її повернення позикодавцем.

03 грудня 2010 року між тими самими сторонами укладена додаткова угода до договору позики від 05 травня 2010 року, якою сторони погодили збільшення суми позики на 50 000 грн та встановили, що загальна сума за договором позики становить 450 000 грн.

18 жовтня 2011 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладений договір про внесення змін до договору позики від 05 травня 2010 року, за яким сторони погодили збільшення розміру позики на 248 000 грн та визначили, що сума позики за кредитним договором від 05 травня 2010 року становить 698 000 грн.

Факт передачі коштів підтверджується борговою розпискою, складеною ОСОБА_2 18 жовтня 2011 року.

З метою забезпечення виконання умов договору позики 05 травня 2010 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2, ОСОБА_3 укладено іпотечний договір, за умовами якого в іпотеку передано квартиру АДРЕСА_1, яка на праві власності належить ОСОБА_2 та ОСОБА_3

У подальшому до договору іпотеки від 05 травня 2010 року на підставі додаткових угод до договору позики від 05 травня 2010 року вносились зміни.

У зв'язку із неналежним виконанням ОСОБА_2 умов договору позики утворилась заборгованість у розмірі 698 000 грн, про що ОСОБА_2 та ОСОБА_3 неодноразово направлялись повідомлення про повернення боргу, які залишились без задоволення.

Станом на 28 серпня 2015 року, з урахуванням індексу інфляції та трьох процентів річних, утворилась заборгованість за договором позики у розмірі 1 337 331 грн, що еквівалентно 62 735 доларів США.

Пунктом 5.5.1 договору іпотеки передбачено задоволення вимог позивача за рахунок предмета іпотеки згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя, яким вважається безпосередньо договір іпотеки.

09 квітня 2014 року державним реєстратором прав на нерухоме майно Державної реєстраційної служби відмовлено у реєстрації за ОСОБА_1 права власності на квартиру АДРЕСА_1, у зв'язку із накладенням на вказану квартиру арешту в межах виконавчих проваджень ВП №№ 28854117, 30625537, 40570061, 33607895, 34146332.

У рахунок погашення зазначеної вище заборгованості позивач просила суд визнати за нею право власності на предмет іпотеки та скасувати арешт, накладений у межах виконавчих проваджень, відкритих у Відділі державної виконавчої служби Солом'янського районного управління юстиції у м. Києві, ВП №№ 28854117, 30625537, 40570061, 33607895, 34146332.

Рішенням Солом'янського районного суду м. Києва від 12 жовтня 2015 року позов задоволено частково.

Визнано за ОСОБА_1 право власності на квартиру АДРЕСА_1 у рахунок погашення кредитної заборгованості у розмірі 1 297 734 грн 68 коп. за договором позики від 05 травня 2010 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2, посвідченим державним нотаріусом Одинадцятої київської державної нотаріальної контори та зареєстрованим у реєстрі за № 2-769.

Знято арешт з квартири АДРЕСА_1 у виконавчих провадженнях ВП №№ 28854117, 30625537, 40570061, 33607895, 34146332.

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Рішенням Апеляційного суду міста Києва від 17 серпня 2016 року рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 12 жовтня 2015 року змінено.

Доповнено резолютивну частину рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 12 жовтня 2015 року висновком про те, що ОСОБА_1 набуває у власність квартиру АДРЕСА_1 за дійсною (ринковою) вартістю у розмірі 1 238 741 грн.

У іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

ОСОБА_2 у касаційній скарзі, поданій у вересні 2016 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права й порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення та справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційну скаргу мотивовано тим, що правові підстави для задоволення позову відсутні, оскільки заявник не отримувала вимогу про повернення боргу за договором позики. Крім того, при вирішенні спору судами попередніх інстанцій неправильно проведено розрахунок заборгованості з урахуванням трьох процентів річних та інфляційних втрат.

У листопаді 2016 року ОСОБА_1 подала до суду заперечення на касаційну скаргу, у яких зазначала, що заборгованість за договором позики є вищою за вартість предмета іпотеки, а тому суди першої та апеляційної інстанцій обґрунтовано задовольнили позов, визнавши за позивачем право власності на предмет іпотеки. Вирішуючи спір, суди на підставі правильно встановлених обставин справи та досліджених у справі доказів, ухвалили законні та обґрунтовані рішення, які не підлягають скасуванню.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У січні 2018 року справу передано до Верховного Суду.

Згідно із частиною третьою статті 3 ЦПК України, провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час виникнення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду вважає, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК України, підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частини першої статті 400 ЦПК України, під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що 05 травня 2010 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено договір позики, за умовами якого ОСОБА_2 отримала у борг 400 000 грн без нарахування відсотків зі строком повернення позики, який визначається моментом пред'явлення вимоги щодо її повернення позикодавцем. Цей договір посвідчено державним нотаріусом Одинадцятої київської державної нотаріальної контори Ричок Р. М. про що у реєстрі вчинено запис № 2-769.

03 грудня 2010 року між тими ж сторонами укладено нотаріально посвідчену додаткову угоду до договору позики, якою сторони погодили збільшення суми позики на 50 000 грн та встановили, що загальна сума за договором позики становить 450 000 грн.

18 жовтня 2011 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено нотаріально посвідчений договір про внесення змін до договору позики, за яким сторони погодили збільшення розміру позики на 248 000 грн та визначили, що сума позики за кредитним договором від 05 травня 2010 року становить 698 000 грн.

Факт передачі коштів підтверджується борговою розпискою, складеною ОСОБА_2 18 жовтня 2011 року.

З метою забезпечення виконання умов договору позики, 05 травня 2010 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2, ОСОБА_3 укладений іпотечний договір, згідно з яким в іпотеку передано квартиру АДРЕСА_1, яка на праві власності належить ОСОБА_2 та ОСОБА_3 Цей договір посвідчено державним нотаріусом Одинадцятої київської державної нотаріальної контори Ричок Р. М., про що у реєстрі вчинено записи №№ 2-771, 2-772 та в реєстрі для реєстрації заборон відчуження нерухомого майна - за №№ 93, 94.

У подальшому до договору іпотеки від 05 травня 2010 року на підставі нотаріально посвідчених додаткових угод до договору позики від 05 травня 2010 року вносились зміни.

У зв'язку із неналежним виконанням ОСОБА_2 умов договору позики утворилась заборгованість у розмірі 698 000 грн, про що ОСОБА_2 та ОСОБА_3 неодноразово направлялись повідомлення про повернення боргу, які залишились без задоволення.

Станом на 28 серпня 2015 року, з урахуванням індексу інфляції та трьох процентів річних, утворилась заборгованість за договором позики у розмірі 1 337 331 грн, що еквівалентно 62 735 доларів США.

Пунктом 5.5.1 договору іпотеки передбачено задоволення вимог позивача за рахунок предмета іпотеки згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя, яким вважається безпосередньо договір іпотеки.

09 квітня 2014 року державним реєстратором прав на нерухоме майно Державної реєстраційної служби відмовлено у реєстрації за ОСОБА_1 права власності на квартиру АДРЕСА_1 у зв'язку із накладенням на вказану квартиру арешту у межах виконавчих проваджень ВП №№ 28854117, 30625537, 40570061, 33607895, 34146332.

У межах вказаного зведеного виконавчого провадження накладено арешт на предмет іпотеки - квартиру АДРЕСА_1.

Стаття 33 цього Закону передбачає, що в разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, установлених статтею 12 цього Закону.

Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Тобто, законом передбачено чітко визначені способи звернення стягнення на предмет іпотеки в разі невиконання чи неналежного виконання забезпеченого іпотекою зобов'язання.

Згідно зі статтею 36 Закону України «Про іпотеку» сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем та іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати: передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання в порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку»; право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу в порядку, встановленому статтею 38 цього Закону.

Отже, сторони в договорі чи відповідному застереженні можуть передбачити як передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в позасудовому порядку, так і надання іпотекодержателю права від свого імені продати предмет іпотеки як за рішенням суду, так і на підставі відповідного застереження в договорі про задоволення вимог іпотекодержателя чи застереження в іпотечному договорі на підставі договору купівлі-продажу.

При цьому необхідно врахувати, що стаття 37 Закону України «Про іпотеку» не містить можливості визнання права власності на предмет іпотеки за іпотекодержателем за рішенням суду.

Відповідно до цієї статті іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання.

Рішення про реєстрацію права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки, може бути оскаржене іпотекодавцем у суді.

Можна констатувати, що чинним законодавством передбачене право оспорити в суді державну реєстрацію права власності на предмет іпотеки за іпотекодавцем, набутого в позасудовому порядку.

Разом з тим у частині першій статті 38 згаданого Закону право іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки будь-якій особі-покупцеві може бути передбачено в рішенні суду або договорі про задоволення вимог іпотекодержателя (відповідному застереженні в іпотечному договорі).

Можливість реалізації іпотекодержателем права на звернення стягнення шляхом набуття права власності на предмет іпотеки передбачена у статті 3 Закону України від 01 липня 2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, у якій визначено, що загальними засадами державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав) є: гарантування державою об'єктивності, достовірності та повноти відомостей про зареєстровані права на нерухоме майно та їх обтяження; обов'язковість державної реєстрації прав у Державному реєстрі прав; публічність державної реєстрації прав; внесення відомостей до Державного реєстру прав виключно на підставах та в порядку, визначених цим Законом; відкритість та доступність відомостей Державного реєстру прав.

Речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації.

Статтею 15 вказаного Закону у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, передбачений порядок проведення державної реєстрації прав.

Перелік документів, необхідних для державної реєстрації прав, та процедура державної реєстрації прав визначаються Кабінетом Міністрів України у Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень.

Державні реєстратори зобов'язані надавати до відома заявників інформацію про перелік документів, необхідних для державної реєстрації прав.

Розділом «Державна реєстрація речових прав на нерухоме майно» Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17 жовтня 2013 року № 868, який діяв на час звернення позивача з вимогою про реєстрацію за нею права власності на предмет іпотеки, державна реєстрація прав проводиться за заявою заявника шляхом звернення до суб'єкта державної реєстрації прав або нотаріуса, крім випадків, передбачених цим Порядком.

Разом із заявою заявник подає оригінали документів, необхідних для відповідної реєстрації, та документи, що підтверджують сплату адміністративного збору та/або внесення плати за надання інформації з Державного реєстру прав.

Розгляд заяви та документів, поданих для державної реєстрації прав, здійснюється державним реєстратором, який установлює черговість розгляду заяв, що зареєстровані в базі даних заяв на це саме майно, а також відповідність заявлених прав і поданих документів вимогам законодавства та відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами та їх обтяженнями.

За результатом розгляду заяви та документів, поданих для державної реєстрації прав, державний реєстратор приймає рішення щодо державної реєстрації прав або щодо відмови в такій реєстрації.

Державний реєстратор за результатом прийнятого рішення щодо державної реєстрації прав відкриває та/або закриває розділи в Державному реєстрі прав, вносить до відкритого розділу або спеціального розділу Державного реєстру прав відповідні відомості про речові права та їх обтяження, про об'єкти та суб'єктів цих прав.

Для державної реєстрації права власності на підставі договору іпотеки, що містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, також подаються: копія письмової вимоги про усунення порушень, надісланої іпотекодержателем іпотекодавцеві та боржникові, якщо він є відмінним від іпотекодавця; документ, що підтверджує наявність факту завершення 30-денного строку з моменту отримання іпотекодавцем та боржником, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмової вимоги іпотекодержателя в разі, коли більш тривалий строк не зазначений у відповідній письмовій вимозі; заставна (якщо іпотечним договором передбачено її видачу).

Наявність зареєстрованої заборони відчуження майна, накладеної нотаріусом під час посвідчення договору іпотеки, на підставі якого набувається право власності на предмет іпотеки іпотекодержателем, а також зареєстрованих після державної реєстрації іпотеки інших речових прав, у тому числі іпотеки, на передане в іпотеку майно, не є підставою для відмови в державній реєстрації права власності за іпотекодержателем.

Тобто для реалізації іпотекодержателем позасудового способу звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності на нього за загальним правилом необхідні тільки воля та вчинення дій з боку іпотекодержателя, якщо договором не передбачено іншого порядку.

При цьому позивач не позбавлений відповідно до статей 38, 39 ЦК України можливості звернутися до суду з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки в інший спосіб, ніж визнання права власності на нього.

Передача іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки відповідно до статей 36, 37 Закону України «Про іпотеку» є способом позасудового врегулювання, який здійснюється за згодою сторін без звернення до суду.

Застереження в договорі про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом визнання права власності на предмет іпотеки - це виключно позасудовий спосіб урегулювання спору, який сторони встановлюють самостійно у договорі, та суди не наділені повноваженнями звертати стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання право власності на нього за іпотекодержателем.

Такий правовий висновок міститься у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 березня 2018 року у справі № 61-38цс18.

Вирішуючи спір, суди попередніх інстанцій неправильно визначили характер спірних правовідносин та норми права, які підлягали застосуванню до цих правовідносин, не звернули увагу на те, що звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності на предмет іпотеки є позасудовим способом урегулювання спору, а тому такі вимоги позивача не підлягають задоволенню.

Разом з тим позовні вимоги про зняття арешту з нерухомого майна також не підлягають задоволенню, оскільки захист майнових прав може здійснювати власник нерухомого майна.

Оскільки позивачем не надано належних та допустимих доказів того, що їй на праві власності належить нерухоме майно - квартира АДРЕСА_1, то такі позовні вимоги є необґрунтованими.

Частиною першою статті 412 ЦПК України визначено, що підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Згідно з частиною другою та третьою статті 412 ЦПК України порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення лише за умови, якщо це порушення призвело до ухвалення незаконного рішення; неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягає застосуванню.

Під час вирішення справи судами першої та апеляційної інстанцій допущено неправильне тлумачення норм матеріального права, що призвело до помилкового висновку про наявність підстав для задоволення позову.

За таких обставин касаційний суд дійшов висновку, що рішення судів попередніх інстанцій підлягають скасуванню.

Оскільки фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, повно і всебічно встановлені судами на підставі доказів, досліджених у судовому засіданні, касаційний суд дійшов висновку про ухвалення нового рішення про відмову у позові ОСОБА_1

Відповідно до статті 141 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо суд касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Керуючись статтями 400, 409, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 12 жовтня 2015 року та рішення Апеляційного суду міста Києва від 17 серпня 2016 року скасувати.

У задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий С. Ф. Хопта

Судді: О. В. Білоконь

Б. І. Гулько

Є. В. Синельников

Ю.В. Черняк