Постанова

Іменем України

16 травня 2018 року

м. Київ

справа № 209/3823/16-ц

провадження № 61-5558св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А.,

суддів: Карпенко С. О., Кузнєцова В. О. (суддя-доповідач), Олійник А. С., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»,

відповідач - ОСОБА_3,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_3 в особі представника ОСОБА_4 на рішення Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 08 лютого 2017 року у складі головуючого судді Замкової Я. В. та рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 13 грудня 2017 року у складі колегії суддів: Варенко О. П., Городничої В. С., Лаченкової О. В.,

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2016 року публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позовна заява мотивована тим, що 13 жовтня 2012 року між банком та ОСОБА_3 було укладено кредитний договір б/н, за яким відповідач отримала кредит в розмірі 300 грн у вигляді встановленого ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом в розмірі 30 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Відповідач підтвердила свою згоду на те, що підписана нею заява разом з Умовами та правилами надання банківських послуг, затвердженими наказом від 06 березня 2010 року № СП-2010-256 (далі - Умови та правила), Правилами користування платіжною карткою та Тарифами банку складає між нею та банком договір, що підтверджується підписом у заяві. У зв'язку з порушенням ОСОБА_3 зобов'язань за кредитним договором станом на 31 серпня 2016 року у неї виникла заборгованість у загальному розмірі 14 327,14 грн, яка складається з: 226,52 грн - заборгованість за кредитом; 9 542,18 грн - заборгованість за відсотками за користування кредитом; 3 400 грн - заборгованість за пенею та комісією; 500 грн - штраф (фіксована частина); 658,44 грн - штраф (процентна складова). Враховуючи викладене, ПАТ КБ «ПриватБанк» просило стягнути з відповідача на свою користь вказану заборгованість та понесені судові витрати.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 8 лютого 2017 року позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором в розмірі 13 168 грн, з яких 226,52 грн - заборгованість за кредитом, 9 542,18 грн - заборгованість за відсотками за користування кредитом, 3 400 грн - пені та 1 378 грн судового збору.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що вимоги банку щодо стягнення заборгованості за кредитом, відсотками за користування ним та пені доведено й обґрунтовано належним чином, тому наявні правові підстави для їх задоволення. Вимоги про стягнення штрафів, які з пенею є одним видом цивільно-правової відповідальності, задоволенню не підлягають в силу положень статті 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне й те саме порушення.

Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 13 грудня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_3 задоволено частково.

Рішення Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 08 лютого 2017 року в частині стягнення пені змінено, а саме зменшено її розмір до 1 100 грн у зв'язку із застосуванням спеціального строку позовної давності. У решті рішення суду залишено без змін.

Змінюючи частково рішення суду першої інстанції, апеляційний суд виходив з того, що до вимог про стягнення пені застосовується спеціальний строк позовної давності, визначений пунктом 1 частини другої статті 258 ЦК України, про що відповідачем було заявлено відповідне клопотання в апеляційній скарзі. У іншій частині рішення районного суду відповідає вимогам матеріального і процесуального права, є законним і обґрунтованим.

30 січня 2018 року ОСОБА_3 в особі представника ОСОБА_4 надіслала до Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду касаційну скаргу, у якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій в частині задоволення вимог банку та ухвалити в цій частині нове рішення по суті позовних вимог, яким стягнути з неї на користь банку заборгованість за кредитом в розмірі 226,52 грн, заборгованість за відсотками за користування кредитом в розмірі 286,97 грн та 96,80 грн пені. В частині відмови в задоволенні вимог про стягнення штрафів рішення судів залишити без змін.

Касаційна скарга мотивована тим, що судами не надано оцінку факту того, що банк в односторонньому порядку змінив умови договору, збільшивши відсоткову ставку без повідомлення боржника, що призвело до неправильного нарахування заборгованості за кредитним договором й відповідно до незаконного її стягнення. При цьому судами взагалі не взято до уваги її розрахунок заборгованості за відсотками згідно ставок, передбачених кредитним договором та пені, а стягнуто у визначеному позивачем розмірі, який значно перевищує граничний розмір пені, передбачений законодавством. Умови та Правила нею не підписувалися, що свідчить про відсутність між сторонами досягнутої згоди щодо розміру відсотків за користування кредитом, пені та штрафу.

Ухвалою Верховного Суду у складі судді Касаційного цивільного суду від 05 лютого 2018 року відкрито касаційне провадження у вказаній справі.

Станом на час розгляду справи у Верховному суду відзивів на касаційну скаргу не надходило.

Ухвалою Верховного Суду від 25 квітня 2018 року справу призначено до судового розгляду.

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статі 400 цього Кодексу.

За правилами частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційного скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Разом з тим, суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права (частина друга статті 400 ЦПК України).

Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим (частина перша статті 263 ЦПК України).

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на таке.

Судами встановлено, що ОСОБА_3 в анкеті-заяві від 13 жовтня 2012 року підтвердила, що зазначена заява разом із Пам'яткою клієнта, Умовами і Правилами, а також Тарифами банку складають договір про надання банківських послуг, з якими вона ознайомлена і згідна, що засвідчила своїм підписом.

Відповідно до вказаної заяви відповідач отримала кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом на суму залишку заборгованості за кредитом.

Відповідно до пункту 2.1.1.12.6 Умов та правил за користування кредитом і овердрафтом банк нараховує відсотки в розмірі, встановленому Тарифами банку, з розрахунку 360 (триста шістдесят) календарних днів у році.

Підписання даного договору є прямою і безумовною згодою позичальника щодо прийняття будь-якого розміру кредитного ліміту, встановленого банком (пункт 2.1.1.2.4 Умов та правил).

Відповідно до пункту 2.1.1.5.5 Умов та правил позичальник зобов'язується погашати заборгованість за кредитом, відсотками за його використання, за перевитрати платіжного ліміту, а також оплачувати комісії на умовах, передбачених цим Договором.

Згідно з пунктом 2.1.1.5.6 Умов та правил клієнт зобов'язаний у разі невиконання зобов'язань за договором, на вимогу банку виконати зобов'язання з повернення кредиту (у тому числі простроченого кредиту та овердрафту), сплати винагороди банку.

При порушенні позичальником строків платежів по кожному з грошових зобов'язань, передбачених цим договором, більш ніж на 30 днів, позичальник зобов'язаний сплатити банку штраф у розмірі 500 грн + 5% від суми позову (пункт 2.1.1.7.6 Умов та правил).

Статтею 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Договір є обов'язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

За правилами статей 526, 530, 610 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином у встановлений строк відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов'язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (статі 611 ЦК України).

Відповідно до частин першої, другої статті 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Договір приєднання може бути змінений або розірваний на вимогу сторони, яка приєдналася, якщо вона позбавляється прав, які звичайно мала, а також якщо договір виключає чи обмежує відповідальність другої сторони за порушення зобов'язання або містить інші умови, явно обтяжливі для сторони, яка приєдналася. Сторона, яка приєдналася, має довести, що вона, виходячи зі своїх інтересів, не прийняла б цих умов за наявності у неї можливості брати участь у визначенні умов договору.

Установлено, що ОСОБА_3, користуючись кредитними коштами, періодично сплачувала заборгованість за наданим кредитом з урахуванням 30% річних.

Що стосується укладеного між сторонами у даній справі кредитного договору та його складових, то, як зазначалося вище, підписавши 13 жовтня 2012 року анкету-заяву, ОСОБА_3 дала свою згоду на те, що ця заява разом із Умовами і правилами, а також Тарифами банку складають договір про надання банківських послуг, з якими вона ознайомлена. Доказів того, що вимоги банку ґрунтуються на інших умовах, які сторони не узгоджували, відповідач не надала.

Особливістю договору приєднання є те, що позичальник приймає й погоджується із запропонованими кредитором умовами без права вносити свої пропозиції щодо цих умов. Саме такий договір був укладений і виконувався сторонами. Вимоги про визнання цього договору в цілому або його частини недійсними, а також про зміну або розірвання договору з передбачених законом підстав ОСОБА_3 не заявляла.

За таких обставин суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про те, що між банком та відповідачем 13 жовтня 2012 року був укладений кредитний договір, який виконувався сторонами. А тому доводи касаційної скарги щодо не підписання позичальником Умов та правил не заслуговують на увагу.

Разом з тим, пунктом 1.1.3.2.3 Умов та правил передбачено право банку проводити зміну тарифів, а також інших умов обслуговування рахунків. При цьому банк, за виключенням випадків зміни розмірів наданого кредиту (кредитного ліміту) зобов'язаний не менш ніж за 7 днів до введення змін проінформувати клієнта, зокрема у виписці по картрахунку згідно з пунктом 1.1.3.1.9 цього договору. Якщо протягом семи днів банк не отримав повідомлення від клієнта про незгоду з умовами, то рахується, що клієнт прийняв нові умови. Право зміни розміру наданого на платіжну картку кредиту (кредитного ліміту) банк залишає за собою в односторонньому порядку за власним рішенням і без попереднього повідомлення клієнта.

Згідно з Тарифами банку базова відсоткова ставка становила 2,5% на місяць (30% річних).

Установлено, що процентна ставка за користування кредитом була збільшена банком 01 вересня 2014 року до 34, 80% річних, а 01 квітня 2015 року до 43,20%.

Згідно зі статтею 1056-1 ЦК України процентна ставка за кредитом може бути фіксованою або змінюваною. Тип процентної ставки визначається кредитним договором. Кредитодавець зобов'язаний письмово повідомити позичальника, поручителя та інших зобов'язаних за договором осіб про зміну процентної ставки не пізніш як за 15 календарних днів до дати, з якої застосовуватиметься нова ставка.

У відповідності до правової позиції, викладеній у постанові Верховного Суду України від 12 вересня 2012 року № 6-57цс12 боржник вважається належним чином повідомлений про збільшення розміру процентної ставки за користування кредитом в односторонньому порядку в тому разі, коли банком не лише відправлено на адресу такого боржника листа про зміну умов кредитного договору, а й доведено факт його вручення адресатові під розписку.

Матеріали даної справи доказів належного повідомлення відповідача про підвищення відсоткової ставки не містять.

Зазначене залишилося поза увагою суду апеляційної інстанції, який не дослідивши належним чином Умови і Правила, помилково погодився з висновком суду першої інстанції про те, що зміна відсоткової ставки за користування кредитом через SMS-повідомлення може бути прийнята до уваги, як належне повідомлення позичальника про зміну таких послуг, оскільки такі доводи позивача не підтверджені належними доказами й категорично заперечуються відповідачем.

Таким чином апеляційний суд не дослідив питання дотримання позивачем порядку зміни відсоткової ставки за користування кредитом, з урахуванням чого не перевірив розрахунок заборгованості за кредитним договором наданий банком та взагалі не прийняв до уваги розрахунок відповідача, й відповідно не визначився з дійсним обсягом відповідальності ОСОБА_3

Крім того, не можна погодитися з висновком суду апеляційної інстанції щодо застосування визначеного частиною другою статті 258 ЦК України строку позовної давності до вимог про стягнення пені з огляду на таке.

Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спору, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (частина третя, четверта статті 267 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 303 ЦПК України 2004 року під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Суд апеляційної інстанції при розгляді справи здійснює перевірку й оцінку фактичних обставин справи та їх юридичну кваліфікацію в межах доводів апеляційної скарги, які вже були предметом розгляду в суді першої інстанції. Нові матеріально-правові вимоги, які не були предметом розгляду в місцевому суді, не приймаються та не розглядаються судом апеляційної інстанції в частині стягнення відсотків за користування кредитом та пені.

Оскільки відповідач в суді першої інстанції не заявляла клопотання про застосування позовної давності, а стаття 267 ЦК України є нормою матеріального права, апеляційний суд не вправі був розглядати таку заяву.

З наведених підстав рішення суду апеляційної інстанції в частині стягнення відсотків за користування кредитом та пені не можна визнати законним і обґрунтованим.

Ураховуючи, що фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, апеляційним судом повністю не встановлено, а тому судове рішення не відповідає вимогам статті 263 ЦПК України щодо законності і обґрунтованості, що в силу вимог статті 411 ЦПК України є підставою для його скасування з направленням справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

В інший частині рішення апеляційного суду не оскаржується, а тому не є предметом перегляду у суді касаційної інстанції.

Керуючись статтями 400, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргуОСОБА_3 в особі представника ОСОБА_4 задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 13 грудня 2017 року в частині позовних вимог про стягнення відсотків за користування кредитом та пені скасувати, справу у цій частині направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. А. Стрільчук
Судді:С. О. Карпенко
В. О. Кузнєцов
А.С. Олійник
Г. І. Усик