Постанова

Іменем України

24 травня 2018 року

м. Київ

справа № 343/2210/15-ц

провадження № 61-24590св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Курило В. П. (суддя-доповідач), Коротуна В. М.,

Червинської М. Є.,

учасники справи:

позивач (відповідач за зустрічним позовом) - ОСОБА_4,

відповідач (позивач за зустрічним позовом) - ОСОБА_5,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення апеляційного суду Івано-Франківської області від 20 червня 2017 року у складі колегії суддів: Васильковського В. М., Фединяка В. Д., Ясеновенко Л. В.,

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2015 року ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_5 про стягнення витрат, пов'язаних з навчанням та проживанням неповнолітньої дитини.

Позовна заява мотивована тим, що ОСОБА_4 з ОСОБА_5 перебували в шлюбі до 30 жовтня 2007 року. За час перебування у шлюбі, у сторін народились дочки ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_2.

Після розірвання шлюбу, дочки залишились проживати з ОСОБА_4

З урахуванням уточнених позовних вимог, ОСОБА_4 просила стягнути з

ОСОБА_5 на свою користь половину витрат, які вона понесла у зв'язку з придбанням ноутбука Dell-5558 у комплекті з мишкою та сумкою, необхідними для навчання дочки ОСОБА_6 та її проживанням в гуртожитку за період з 01 вересня 2015 року до жовтня 2015 року, в сумі 10 794,00 грн, збільшити розмір аліментів та стягувати з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 аліменти на неповнолітніх дітей ОСОБА_6 в твердій грошовій сумі у розмірі 1 500.00 грн та ОСОБА_7 в твердій грошовій сумі у розмірі 1 000,00 грн до досягнення дітьми повноліття.

У листопаді 2015 року ОСОБА_5 звернувся до суду з зустрічними позовними вимогами до ОСОБА_4 про зміну розміру аліментів.

Зустрічна позовна заява мотивована тим, що рішенням Долинського районного суду Івано-Франківської області від 25 січня 2012 року стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 аліменти в розмірі 500,00 грн щомісячно на утримання неповнолітньої ОСОБА_6, та 500,00 грн щомісячно на утримання неповнолітньої ОСОБА_7. Стягнення аліментів розпочато з 11 листопада 2011 року і до досягнення повноліття дітьми. Рішення суду в частині стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць допущено до негайного виконання. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

ОСОБА_5 працює на посаді бурильника у ТОВ «Надрагідробурмаш» та отримує заробітну плату в розмірі 2 402,56 грн. Не має можливості сплачувати аліменти на утримання дочок в розмірі, визначеному рішенням суду через зміну сімейного стану, знаходженням на його утриманні онкохворої матері

ОСОБА_8

ОСОБА_5 просив змінити розмір та спосіб сплати аліментів шляхом стягнення з нього на користь ОСОБА_4 аліментів на утримання неповнолітніх дочок у розмірі 1/3 частини від всіх видів заробітку (доходу) щомісячно, починаючи стягувати від дня пред'явлення позову до суду і до досягнення дітьми повноліття.

Ухвалою Долинського районного суду Івано-Франківської області від 08 грудня 2015 року позовні вимоги ОСОБА_4 в частині збільшення розміру аліментів на утримання неповнолітніх дітей ОСОБА_6 в твердій грошовій сумі у розмірі 1 500,00 грн щомісячно, ОСОБА_7 в твердій грошовій сумі у розмірі 1 000,00 грн щомісячно до досягнення дітьми повноліття, які стягуються з ОСОБА_5 залишено без розгляду.

Рішенням Долинського районного суду Івано-Франківської області від

28 грудня 2015 року позовні вимоги ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про стягнення витрат, пов?язаних із навчанням та проживанням неповнолітньої дитини задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 10 794,00 грн, половину витрат, понесених ОСОБА_4 у зв?язку з придбанням ноутбука DELL-5558 в комплекті з мишкою та сумкою на навчання дочки ОСОБА_6 та її проживання в гуртожитку за період з 01 вересня 2015 року по жовтень 2015 року.

Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 1 000,00 грн витрат згідно квитанцій та стягнуто в дохід держави судовий збір в розмірі 487,20 грн.

Зустрічний позов ОСОБА_5 до ОСОБА_4 про зміну розміру аліментів задоволено.

Змінено розмір аліментів, що стягуються рішенням Долинського районного суду Івано-Франківської області від 25 січня 2012 року з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 в розмірі 500,00 грн на утримання неповнолітніх дітей ОСОБА_6 та 500,00 грн на утримання ОСОБА_7 до 1/3 частини від всіх видів доходу, але не менше ніж 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку до досягнення дітьми повноліття.

Аліменти у зміненому розмірі стягнуто з дня набрання рішення законної сили.

Відкликано з відділу ДВС Долинського районного управління юстиції виконавчий лист № 2-117 виданий Долинським районним судом Івано-Франківської області про стягнення з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 аліменти за рішенням Долинського районного суду від 25 січня 2012 року в розмірі

500,00 грн щомісячно на утримання неповнолітньої дочки ОСОБА_6 та 500,00 грн щомісячно на утримання неповнолітньої дочки ОСОБА_7.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_5 судові витрати в розмірі

2 487,20 грн.

Ухвалою апеляційного суду Івано-Франківської області від 17 лютого

2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_5 відхилено.

Рішення Долинського районного суду Івано-Франківської області від 28 грудня 2015 року залишено без змін.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 15 червня 2016 року касаційну скаргу представника ОСОБА_5 - ОСОБА_9задоволено.

Рішення Долинського районного суду Івано-Франківської області від 28 грудня 2015 року та ухвалу колегії суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Івано-Франківської області від 17 лютого 2016 року в частині стягнення витрат, пов'язаних з навчанням неповнолітньої дитини ОСОБА_6 скасовано, справу у цій частині направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.

Заочним рішенням Долинського районного суду Івано-Франківської області від 03 січня 2017 року позовні вимоги ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про стягнення витрат, пов?язаних з навчанням та проживанням неповнолітньої дитини задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 10 794,00 грн, половину витрат, понесених ОСОБА_4 у зв?язку з придбанням ноутбука DELL-5558 в комплекті з мишкою та сумкою на навчання дочки ОСОБА_6 та її проживання в гуртожитку за період з 01 вересня 2015 року по жовтень 2015 року.

Заочне рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що батьки зобов'язані брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами. ОСОБА_6 є студентом І курсу денного відділення інституту архітектури Національного університету «Львівська політехніка». ОСОБА_4 понесла додаткові витрати на її навчання, оплативши проживання в гуртожитку на час навчання дочки ОСОБА_6 за період з 01 вересня 2015 року по жовтень 2015 року в розмірі 1 608,00 грн та вартість ноутбука DELL-5558 з комплектуючими в сумі 19 980,00 грн половина коштів яких підлягає стягненню з ОСОБА_5

Ухвалою апеляційного суду Івано-Франківської області від 20 червня 2017 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_5 - ОСОБА_9 задоволено частково.

Заочне рішення Долинського районного суду Івано-Франківської області від

03 січня 2017 року в частині стягнення з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 понесених додаткових витрат за проживання в гуртожитку дочки ОСОБА_6 скасовано.

Провадження у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 в частині стягнення з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 понесених додаткових витрат за проживання в гуртожитку під час навчання дочки ОСОБА_6 за період з

01 вересня 2015 року по жовтень 2015 року в сумі 1 608,00 грн закрито.

Ухвала суду апеляційної інстанції мотивована тим, що рішенням Долинського районного суду від 28 грудня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Івано-Франківської області від 17 лютого 2016 року, стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 1 608,00 грн за проживання в гуртожитку під час навчання дочки ОСОБА_6 за період з 01 вересня 2015 року по жовтень 2015 року.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 15 червня 2016 року скасовано попередні рішення Долинського районного суду Івано-Франківської області від 28 грудня

2015 року та ухвалу апеляційного суду Івано-Франківської області від

17 лютого 2016 року в частині стягнення витрат, пов'язаних з навчанням неповнолітньої дитини ОСОБА_6, а справу в цій частині направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.

В іншій частині, зокрема щодо стягнення з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 понесених додаткових витрат за проживання в гуртожитку під час навчання доньки ОСОБА_6 з 01 вересня 2015 року по жовтень 2015 року в сумі 1 608,00 грн, судові рішення першої та апеляційної інстанції не оскаржувались і набрали законної сили.

Рішенням апеляційного суду Івано-Франківської області від 20 червня

2017 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_5 - ОСОБА_9 задоволено.

Заочне рішення Долинського районного суду Івано-Франківської області від

03 січня 2017 року скасовано.

Ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 до

ОСОБА_5 про стягнення 9 990,00 грн витрат, пов?язаних з навчанням дочки ОСОБА_6 відмовлено.

Рішення суду апеляційної інстанції мотивовано тим, що правила статті 185 СК України не застосовуються у випадках, коли дитина потребує матеріальної допомоги у зв'язку з навчанням до досягнення нею двадцяти трьох років.

10 липня 2017 року ОСОБА_4 через засоби поштового зв?язку подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, у якій просить скасувати рішення апеляційного суду Івано-Франківської області від Волинської області від 20 червня 2017 року та залишити в силі заочне рішення Долинського районного суду Івано-Франківської області від 03 січня 2017 року.

Касаційна скарга мотивована тим, що витрати пов?язані з придбанням ноутбука та комплектуючими до нього, є додатковими витратами в розумінні статті 185 СК України, половина яких підлягає стягненню з ОСОБА_5

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення»

ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Статтею 388 ЦПК України встановлено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

15 травня 2018 року касаційна скарга ОСОБА_4 та матеріали цивільної справи № 343/2210/15-ц надійшли до Верховного Суду.

Частиною третьою статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.

Положеннями частини другої статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Вимогами частин першої та другої статті 400 ЦПК України визначено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Оскаржуване судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а аргументи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Відповідно до статті 180 СК України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Частинами першою - третьою статті 181 СК України передбачено, що способи виконання батьками обов'язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними; за домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі; за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі.

Положеннями статей 180, 183, 185, 193, 198, 199 СК Українивизначаються декілька видів виконання цього обов'язку, зокрема утримання неповнолітньої дитини, що стягується у частках або твердій грошовій сумі (статті 180, 183); участь батьків у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом, тощо) (стаття 185); утримання дитини, яка перебуває в закладі охорони здоров'я, навчальному або іншому закладі, у разі якщо батьки не беруть участі в утриманні дитини, влаштованої до державного або комунального або іншого закладу, аліменти можуть бути стягнуті з них на загальних підставах (стаття 193); батьки зобов'язані утримувати своїх повнолітніх непрацездатних дочку, сина, які потребують матеріальної допомоги, а також якщо повнолітні дочка, син продовжують навчання і потребують матеріальної допомоги до досягнення ними двадцяти трьох років, за умови якщо батьки можуть надавати таку допомогу (стаття 198).

Згідно із частиною першою статті 185 СК України той з батьків, з кого присуджено стягнення аліментів на дитину, а також той з батьків, до кого вимога про стягнення аліментів не була подана, зобов'язані брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом тощо).

Отже, виходячи з аналізу статті 185 СК України додаткові витрати присуджуються на дитину за наявності в одного з батьків, з яким проживає дитина, додаткових витрат, викликаних особливими обставинами, зокрема необхідністю в розвитку дитини за наявності в неї здібностей, талантів, у зв'язку з її хронічною хворобою, лікуванням, каліцтвом тощо. Наявність таких витрат має довести особа, що заявляє позовні вимоги про стягнення додаткових витрат. Ці кошти є додатковими, на відміну від коштів, які отримуються одним з батьків на утримання дитини.

Разом з тим, статтею 199 СК України передбачений обов'язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчання. Якщо повнолітні дочка, син продовжують навчання і у зв'язку з цим потребують матеріальної допомоги, батьки зобов'язані утримувати їх до досягнення двадцяти трьох років за умови, що вони можуть надавати матеріальну допомогу; право на утримання припиняється у разі припинення навчання; право на звернення до суду з позовом про стягнення аліментів має той з батьків, з ким проживає дочка, син, а також самі дочка, син, які продовжують навчання.

На відміну від правовідносин щодо участі батьків у додаткових витратах на дитину (стаття 185 СК України), правовідносини щодо обов'язку батьків утримувати повнолітніх дочку, сина на період навчання регулюються главою 16 СК України, яка зокрема, передбачає обов'язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчання і у зв'язку з цим потребують матеріальної допомоги, у спосіб сплати аліментів (статті 199, 200, 201 цього Кодексу). У визначенні розміру аліментів необхідно враховувати вартість навчання, підручників, проїзду до навчального закладу, проживання за місцем його знаходження. Норми цієї глави не встановлюють самостійного, окремого від аліментних зобов'язань, обов'язку батьків брати участь у додаткових витратах на дочку, сина, що викликані особливими обставинами.

Таким чином, у випадках, коли дитина потребує матеріальної допомоги у зв'язку з навчанням до досягнення нею двадцяти трьох років, правила статті 185 СК України (додаткові витрати на дитину) не застосовуються, зазначені правовідносини регулюються статтею 199 цього Кодексу (утримання дитини, яка продовжує навчання).

Саме такі висновки щодо застосування статті 185 СК України висловлені в постанові Верховного Суду України від 24 лютого 2016 року № 6-1296цс15.

Отже, у вказаній цивільній справі, рішення суду апеляційної інстанції є законним та обґрунтованим, постановлене з урахуванням статей 60, 212, 215 ЦПК України (у редакції від 18 березня 2004 року № 1618-IV).

Пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів залишає касаційну скаргу без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін, оскільки підстави для його скасування відсутні.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення апеляційного суду Івано-Франківської області від 20 червня 2017 року залишити без змін.

Постанова оскарженню не підлягає.

Судді: В. П. Курило

В. М.Коротун

М. Є.Червинська