АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІВЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 травня 2018 року м. Чернівці

справа № 725/5093/17

Апеляційний суд Чернівецької області у складі колегії суддів палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Яремка В. В.

суддів: Литвинюк І.М., Перепелюк І. Б.

секретар Тодоряк Г. Д.

з участю позивача ОСОБА_1, його представника ОСОБА_2, відповідачки ОСОБА_3, її представника ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_5, ОСОБА_3 про повернення безпідставно набутого майна за апеляційною скаргою ОСОБА_2, яка діє в інтересах ОСОБА_1, на рішення Першотравневого районного суду м. Чернівці від 22 березня 2018 року (головуючий у суді першої інстанції суддя Стоцька Л. А.),

встановив:

У листопаді 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_5, ОСОБА_3 про повернення безпідставно набутого майна.

Зазначав, що більше п'ятнадцяти років проживає в Іспанії, де має житло та роботу. Там він познайомився з відповідачкою ОСОБА_5, донькою якої є відповідачка ОСОБА_6

У 2013 році ОСОБА_5 розповіла йому про те, що у її доньки виникли проблеми щодо сплати платежів за договором на будівництво квартири в будинку по провулку Миру, 13-А в м. Чернівці.

На прохання ОСОБА_5 він (позивач) передавав відповідачці ОСОБА_3 кошти для виплати зобовязань з приводу придбання квартири на умовах повернення цих коштів у подальшому. Письмової розписки про позику грошових коштів складено не було.

Всього впродовж 2013-2014 років ним (позивачем) переказами та через окремих осіб було передано відповідачці ОСОБА_3 на указані цілі 10 430 євро та 6 100 доларів США.

Посилаючись на невизнання відповідачами боргу та невиконання ними обовязку повернути кошти, набуття ними грошових коштів без достатньої правової підстави, просив зобов'язати відповідачів повернути йому безпідставно набуте майно в натурі, а саме 10 430 Євро та 6 100 доларів США.

Рішенням Першотравневого районного суду м. Чернівці від 22 березня 2018 року у задоволені позову відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач ОСОБА_1 просить рішення суду першої інстанції скасувати, ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

Посилається на неповне зясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення процесуального права.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_3 просить рішення Першотравневого районного суду Чернівецької області від 22 березня 2018 року залишити без змін, апеляційну скаргу залишити без задоволення.

Апеляційний суд, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з наступних підстав.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з безпідставності та недоведеності позовних вимог із заявлених позивачем підстав.

Колегія суддів погоджується з таким висновком.

Загальні підстави для виникнення зобов'язання у зв'язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави визначені нормами глави 83 ЦК України.

Стаття 1212 ЦК України, на підставі якої ОСОБА_1 заявлено позов, регулює випадки набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав.

Предметом регулювання інституту безпідставного отримання чи збереження майна є відносини, які виникають у зв'язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна i які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.

Зобов'язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна, б) набуття або збереження за рахунок iншої особи, в) вiдсутнiсть правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адмiнiстративного акта, правочинну або інших підстав, передбачених статтею 11 ЦК України).

Об'єктивними умовами виникнення зобов'язань iз набуття, збереження майна без достатньої правової підстави виступають: 1) набуття або збереження майна однiєю особою (набувачем) за рахунок iншої (потерпілого); 2) шкода у вигляді зменшення або незбiльшення майна у iншої особи (потерпілого);

3) обумовленість збільшення або збереження майна на стороні набувача шляхом зменшення або вiдсутностi збільшення на стороні потерпілого; 4) вiдсутнiсть правової підстави для вказаної зміни майнового стану цих осіб.

За змістом частини першої статті 1212 ЦК України безпідставно набутим майном є майно, набуте особою або збережене нею у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави.

Вiдповiдно до частини першої, пункту 1 частини другої статті 11, частин першої та другої статті 509 ЦК України цивiльнi права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогiєю породжують цивiльнi права та обов'язки. До підстав виникнення цивільних прав та обовязків, зокрема, належать договори та iншi правочини. Зобов'язанням є правовiдношення, в якому одна сторона (боржник) зобовязана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися вiд певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Зобов'язання повинно виконуватися належним чином вiдповiдно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших aктiв цивільного законодавства, а за вiдсутноcтi таких умов та вимог цього Кодексу, інших aктiв цивільного законодавства - вiдповiдно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно із частиною першою статті 177 ЦК України об'єктами цивільних прав є, зокрема, речі, у тому числі гроші.

Під вiдсутнiстю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказiвцi закону, або суперечить меті правовiдношення i його юридичному змісту. Тобто вiдсутнiсть правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.

Частиною першою статті 202 ЦК України встановлено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно із частинами першою та другою статті 205 ЦК України правочин може вичинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.

Правочин, для якого законом не встановлена обов'язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків.

Приписами частини першої статті 207 ЦК України передбачено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.

Системний аналіз положень частини першої, пункту 1 частини другої статті 11, частини першої статті 177, частини першої статті 202, частин першої та другої статті 205, частини першої статті 207, частини першої статті 1212 ЦК України дає можливість дійти висновку про те, що чинний договір чи інший правочин є достатньою та належною правовою підставою набуття майна (отримання грошей).

Майно не може вважатися набутим чи збереженим без достатніх правових підстав, якщо це відбулося в не заборонений цивільним законодавством спосіб з метою забезпечення породження учасниками вiдповiдних правовідносин у майбутньому певних цивільних прав та обов'язків. Зокрема, унаслідок тих чи інших юридичних фактів, правомірних дій, які прямо передбачені частиною другою статті 11 ЦК України.

Загальна умова частини першої статті 1212 ЦК України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов'язальних (договірних) відносинах, або отримане однією зi сторін у зобов'язанні підлягає поверненню iншiй стороні на пiдставi статті 1212 ЦК України тільки за наявності ознаки безпiдставностi такого виконання.

Якщо ж зобов'язання не припиняється з підстав, передбачених статтями 11, 600, 601, 604 - 607, 609 ЦК України, до моменту його виконання, таке виконання має правові підстави (підстави, за яких виникло це зобов'язання). Набуття однією зі сторін зобов'язання майна за рахунок іншої сторони в порядку виконання договірного зобов'язання не є безпідставним.

Тобто у разі, коли поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, стаття 1212 ЦК України може бути застосована тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або була відсутня взагалі.

Таку правову позицію висловив Верховний Суд України у постанові від 02 жовтня 2013 року у справі №6-88 цс13.

Як вбачається з матеріалів справи і про це стверджує позивач можлива передача спірних коштів відповідачці ОСОБА_3 за сприяння відповідачки ОСОБА_5 мала місце у не заборонений цивільним законодавством спосіб (без фіксування такої передачі відповідними розписками).

Виходячи з доводів позивача, передача коштів мала місце з умовою їх повернення.

Отже, за твердженням позивача відповідачка ОСОБА_3 набула спірні кошти за достатніх правових підстав, у спосіб, що не суперечить цивільному законодавству, з метою використання коштів на потреби погашення зобовязань указаної відповідачки за договором з іншими особами, з подальшим поверненням запозичених коштів.

На докази визнання укладеного між позивачем та відповідачами правочину щодо запозичення коштів недійсним або його розірвання позивач не посилався й вони у справі відсутні.

Отже, посилання позивача на те, що оспорювана сума вважається отриманою відповідачами безпідставно у розумінні статті 1212 ЦК України не ґрунтуються на наявних у справі доказах.

Наявні між сторонами правовідносини регулюються нормами зобов'язального права, які застосовуються до окремих видів угод, а не статтею 1212 ЦК України, на яку посилався позивач як на підставу позовних вимог.

Договірний характер правовідносин між сторонами виключає можливість застосування до них судом положень частини першої статті 1212 ЦК України, у тому числі й щодо зобов'язання повернути майно потерпілому.

Тому, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову у позові із заявленої позивачем правової та фактичної підстави.

Судом першої інстанції встановлено, що спірні кошти позивачем відповідачці ОСОБА_5 не передавалися, а тому вона є неналежним відповідачем за вимогами про повернення коштів на підставі статті 1212 ЦК України.

Отже, суд першої інстанції правильно витлумачив зміст норми статті 1212 ЦК України, у звязку з цим доводи апеляційної скарги про зворотне є необґрунтованими.

Заявник неправильно тлумачить зміст указаної норми, помилково вважаючи, що у випадку наявності між сторонами договірних відносин, але за відсутності доказів на підтвердження договірних відносин, є підстави для предявлення позову на підставі статті 1212 ЦК України та застосування її до спірних відносин.

В апеляційній скарзі йдеться про неврахування судом першої інстанції наявних у справі доказів на підтвердження отримання відповідачкою ОСОБА_3 спірних коштів через міжнародну систему переказів, через окремих осіб, безпідставність відмови у допиті свідків, неналежну оцінку показань окремих свідків.

З приводу таких доводів колегія суддів виходить з наступного.

Згідно з частиною третьою статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Предметом спору за заявленим позовом є повернення безпідставно набутого майна (коштів), а не повернення отриманого за договором чи в інший не заборонений цивільним законодавством спосіб.

Тому посилання заявника на докази передачі ним коштів відповідачам, на спростування тверджень відповідачів про те, що спірні кошти були власністю відповідачки ОСОБА_5 не впливає на правильність вирішення спору з огляду на його предмет та підстави.

Це ж стосується і додаткових письмових доказів, доданих до апеляційної скарги (а.с.162-200), про потребу відповідачки ОСОБА_3 у коштах для оплати зобовязань за договором будівельного підряду, про майновий стан та стан зайнятості, трудовий стаж позивача, відповідачки ОСОБА_5, їх місця перебування (реєстрації, проживання) на певний час.

Апеляційний суд не уповноважений виходити за межі як предмету так і підстави позову.

Крім того, стверджуючи про отримання відповідачкою ОСОБА_3 коштів у відповідних розмірах, заявник посилається на можливість підтвердження цього факту показаннями свідків, яких на його думку суд першої інстанції безпідставно не допитав.

Проте, відповідно до статті 218 ЦК України недодержання сторонами письмової форми правочину, яка встановлена законом, не має наслідком його недійсність, крім випадків, встановлених законом. Заперечення однією із сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами. Рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків.

Необхідність допиту свідків повязується з підтвердження цими доказами обставин передачі відповідачам коштів, які вони мали позивачеві повернути.

Отже, виходячи з характеру спірних відносин, показання свідків у спірному випадку є недопустимими доказами (частина друга статті 78 ЦПК України).

В апеляційній скарзі йдеться про порушення норм процесуального права, - розгляд справи без участі відповідачки ОСОБА_5 за відсутності даних про вручення їй судової повістки.

Проте указана відповідачка рішення суду першої інстанції не оскаржує й не вважає себе особою, що не була повідомлена про час та місце розгляду справи.

Нею до апеляційного суду подано заяву про розгляд справи на призначену судом дату за її відсутності.

Суд першої інстанції у мотивувальній частині рішення зазначив, що у справі встановлено, що між позивачем ОСОБА_1 та ОСОБА_7 будь-якої угоди щодо створення спільної діяльності чи надання грошових коштів тимчасово, на певний період, із зобовязанням в майбутньому їх повернути не було.

Такий висновок, зважаючи на предмет та підстави позову, виходить за межі предмету доказування, проте це не вплинуло на правильність по суті вирішення спору.

Таким чином, рішення суду першої інстанції ухвалено на підставі повно зясованих обставин справи, з додержанням норм матеріального та процесуального права, є по суті правильним, а доводи апеляційної скарги не дають підстав для його скасування.

На підставі наведеного та керуючись п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. ст. 375, 382 ЦПК України, апеляційний суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2, яка діє в інтересах ОСОБА_1, залишити без задоволення.

Рішення Першотравневого районного суду м. Чернівці від 22 березня 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови 01 червня 2018 року.

Головуючий В. В. Яремко

Судді: І. М. Литвинюк

ОСОБА_8