АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 212/1274/17-ц 22-ц/774/290/К/18
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 червня 2018 року м. Кривий Ріг

справа № 212/1274/17-ц

Апеляційний суд Дніпропетровської області у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді: Барильської А.П.,

суддів: Бондар Я.М., Зубакової В.П.,

секретар судового засідання: Кислиця І.В.,

сторони:

позивач: ОСОБА_1

відповідач: Приватне акціонерне товариство «Центральний гірничо-збагачувальний комбінат»

розглянув у відкритому судовому засіданні у м. Кривому Розі, в порядку спрощеного позовного провадження, апеляційні скарги ОСОБА_2, який діє в інтересах ОСОБА_1, та Приватного акціонерного товариства «Центральний гірничо-збагачувальний комбінат» на заочне рішення Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу від 13 вересня 2017 року, яке постановлено суддею Зіміним М.В. у місті Кривому Розі, повний текст рішення складено 18 вересня 2017 року, -

В С Т А Н О В И В:

В лютому 2017 року ОСОБА_1 звернулася з позовом до Приватного акціонерного товариства «Центральний гірничо-збагачувальний комбінат» (далі - ПрАТ «ЦГЗК») про стягнення вихідної допомоги, середнього заробітку за час затримки виплати вихідної допомоги при звільненні, в обґрунтування якого зазначила, що з 04.09.1995 року до 04.12.2008 року перебувала у трудових відносинах з приватним акціонерним товариством «Центральний гірничо-збагачувальний комбінат» (далі - ПрАТ «ЦГЗК») та працювала машиністом конвеєру, фільтрувальником на дільниці з виробництва концентрату збагачувальної фабрики. Наказом по підприємству від 04.12.2008 року за № 229к-1223 позивачка була звільнена з підприємства за власним бажанням у зв'язку із виходом на пенсію.

Зазначила, що у лютому 2017 року вона дізналась, що при звільненні у зв'язку із виходом на пенсію відповідач повинен був виплатити вихідну допомогу в розмірі однієї середньомісячної заробітної плати, оскільки вона пропрацювала на підприємстві відповідача більше 7,5 років та була звільнена за власним бажанням у зв'язку із виходом на пенсію. Однак до часу звернення до суду належні до виплати кошти у вигляді вихідної допомоги не виплачені.

У зв'язку з чим вважає, що з відповідача на її користь підлягає стягненню невиплачена вихідна допомога у розмірі 1518,76 грн., та середній заробіток за час затримки розрахунку за період з 04.12.2008 року по 04.12.2011 року у розмірі 54675,36 грн.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу від 13 вересня 2017 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково. Стягнуто з ПрАТ «ЦГЗК» на користь ОСОБА_1 вихідну допомогу в розмірі 1518,76 грн.; середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 6075,04 грн. Стягнуто з ПрАТ «ЦГЗК» на користь держави судовий збір в розмірі 640 грн.

В апеляційній скарзі представник позивача ставить питання про зміну рішення суду першої інстанції в частині визначення розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та збільшення його розміру до 54675,36 грн. посилаючись на те, що судом першої інстанції безпідставно застосовано співмірність між заявленою сумою та сумою невиплаченої вихідної допомоги.

В апеляційній скарзі представник відповідача ПрАТ «ЦГЗК» ставить питання про скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення про відмову в задоволенні позову, посилаючись на порушенням судом норм матеріального та процесуального права. Так, судом першої інстанції не перевірено розповсюдження положень Галузевої угоди гірничо-металургійного комплексу України на 2007-2008 роки на відповідача, яка її не підписувала. Також, на думку представника відповідача, вихідна допомога при звільненні на пенсію не є ні основною, ні додатковою заробітною платою, а є «іншою заохочувальною виплатою», що підтверджується Інструкцією зі статистики заробітної плати», затвердженою Наказом державного комітету статистики України №5 від 13.01.2004 року, а тому підстави для застосування положень ст.ст. 116, 117 КЗпП України відсутні. Враховуючи те, що предметом позовних вимог задорожньої Н.М. є стягнення одноразової допомоги працівникам, які виходять на пенсію, що не являється оплатою праці, вважає, що суд мав застосувати строк позовної давності у три місяці, як це передбачено ч.1 ст. 233 КЗпП України, який позивачем пропущено й про поновлення якого питання він не ставив.

Відзиви на апеляційні скарги не подавались.

Указом Президента України «Про ліквідацію апеляційних судів та утворення апеляційних судів в апеляційних округах» №452 від 29 грудня 2017 року ліквідовано Апеляційний суд Дніпропетровської області та утворено Дніпровський Апеляційний суд в апеляційному окрузі, що включає Дніпропетровську область, з місцезнаходженням у містах Дніпрі та Кривому Розі.

Згідно пункту 3 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 № 1402-VIII, апеляційні суди, утворені до набрання чинності цим Законом, продовжують здійснювати свої повноваження до утворення апеляційних судів у відповідних апеляційних округах. У разі ліквідації суду, що здійснює правосуддя на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці (відповідних адміністративно-територіальних одиниць), та утворення нового суду, який забезпечує здійснення правосуддя на цій території, суд, що ліквідується, припиняє здійснення правосуддя з дня опублікування в газеті «Голос України» повідомлення голови новоутвореного суду про початок роботи новоутвореного суду (п. 6 ст. 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

Відповідно до пункту 8 Розділу ХІІІ Цивільного процесуального кодексу України до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

Таким чином, Апеляційний суд Дніпропетровської області продовжує здійснювати свої повноваження до початку роботи Дніпровського Апеляційного суду в апеляційному окрузі, що включає Дніпропетровську область, з місцезнаходженням у містах Дніпрі та Кривому Розі.

Заслухавши суддю-доповідача, представника позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2, який підтримав доводи апеляційної скарги позивача та заперечував проти доводів апеляційної скарги представника відповідача, представника відповідача Корчак М.В., яка підтримала доводи апеляційної скарги відповідача та заперечувала проти доводів апеляційної скарги позивача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга позивача ОСОБА_1, від імені та в інтересах якої діє представник ОСОБА_2, підлягає частковому задоволенню, а апеляційна скарга відповідача ПрАТ «ЦГЗК» підлягає залишенню без задоволення, з наступних підстав.

Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, позивач ОСОБА_1 в період часу з 04 вересня 1995 року по 04 грудня 2008 року працювала машиністом конвеєра 2 розряду, фільтрувальником 3 розряду на дільниці фільтрації збагачувальної фабрики на Криворізькому Центральному гірничо-збагачувальному комбінаті та ВАТ «ЦГЗК», правонаступником яких є ПрАТ «ЦГЗК».

04 грудня 2008 року звільнена з підприємства за власним бажанням у зв'язку з виходом на пенсію за ст. 38 КЗпП України (а.с.26).

На момент звільнення стаж роботи позивача на підприємстві склав більше 7,5 років.

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 посилалася на те, що при звільненні їй не була виплачена вихідна допомога, що передбачена умовами Галузевої Угоди гірничо-металургійного комплексу України на 2007-2008 роки (далі - Галузева Угода) і про порушення свого права вона дізналася лише у лютому 2017 році, у зв'язку з чим, відповідач зобов'язаний сплатити їй вихідну допомогу та середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_1, суд першої інстанції виходив з того, що умови Колективного договору підприємства погіршують становище позивача в порівнянні з умовами Галузевої Угодищодо підстав отримання одноразової допомоги при виході на пенсію в розмірі середньомісячної заробітної плати, яка є обов'язковою до виконання відповідачем, що й є підставою для стягнення з відповідача на її користь розміру такої вихідної допомоги, а також застосування ст.ст. 116, 117 КЗпП України щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні із застосуванням принципу співмірності.

Колегія суддів частково погоджується з такими з висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 97 КЗпП України форми і системи оплати праці, норми праці, розцінки, тарифні сітки, ставки, схеми посадових окладів, умови запровадження та розміри надбавок, доплат, премій, винагород та інших заохочувальних, компенсаційних і гарантійних виплат встановлюються підприємствами, установами, організаціями самостійно у колективному договорі з дотриманням норм і гарантій, передбачених законодавством, генеральною та галузевими (регіональними) угодами.

Згідно зі ст. 15 Закону України «Про оплату праці» госпрозрахункові підприємства самостійно в колективному договорі з дотриманням норм і гарантій, передбачених законодавством, генеральною та галузевими (регіональними) угодами, встановлюють умови та розміри оплати праці працівників.

Пунктом 7.5 Колективного договору на 2007-2008 роки між генеральним директором та спільним представницьким органом первинних профспілкових організацій ВАТ «ЦГЗК» (далі - Колективний договір) встановлено зобов'язання підприємства відповідача виплачувати працівникам, які досягли пенсійного віку (жінки 55 років, чоловіки 60 років) при виході на пенсію за власним бажанням одноразову допомогу в розмірі, залежному від стажу роботи на комбінаті, зокрема: від 15 до 20 років дві середньомісячні заробітні плати працівника (а.с.57-58).

Із Галузевої Угоди гірничо-металургійного комплексу України на 2007-2008 роки, яка була чинною на день звільнення позивача, встановлено, що Угода набирає чинності з 1 січня 2007 року і діє до укладення нової або перегляду цієї Угоди. (п.1.13) (а.с.8-10).

Пунктом 6.1 розділу 6 «Соціальний захист та задоволення духовних потреб» зазначеної Галузевої Угоди передбачено, що сторона власника за рахунок коштів підприємства у порядку та на умовах, передбачених колективним договором, зобов'язується: виплачувати працівнику при виході на пенсію одноразову допомогу в розмірі, залежному від стажу його роботи на підприємстві, але не менше: при стажі від 7,5 до 15 років - середньомісячної середньої заробітної плати.

З вищезазначеного вбачається, що вимоги до сторони власника підприємства, передбачені Галузевою Угодою та Колективним договором підприємства, в частині соціальних гарантій (соціального захисту), які були чинні на час звільнення позивача із підприємства, є різними.

Так, Галузевою Угодою передбачено виплачувати при виході на пенсію працівнику одноразову допомогу залежно від стажу. При цьому, Колективний договір погіршує становище працівників підприємства в порівнянні з умовами Галузевої Угоди, оскільки встановлює досягнення відповідного віку - жінки 55 років, чоловіки 60 років, як обов'язкову умову для виплати такої допомоги.

Положеннями ст. 5 Закону України «Про колективні договори і угоди» передбачено, що умови колективних договорів і угод, укладених відповідно до чинного законодавства, є обов'язковими для підприємств, на які вони поширюються, та сторін, які їх уклали. Умови колективних договорів або угод, що погіршують порівняно з чинним законодавством становище працівників, є недійсними, і забороняється включати їх до договорів і угод.

Відповідно до ст. 9 цього ж Закону, положення Генеральної, Галузевої (міжгалузевої), територіальної угод діють безпосередньо і є обов'язковими для всіх суб'єктів, що перебувають у сфері дії сторін, які підписали угоду. Вимоги Галузевої угоди розповсюджуються на всі підприємства відповідної галузі.

Статтею 16 КЗпП України встановлено, що умови колективного договору, що погіршують порівняно із чинним законодавством і угодами становище працівників, є недійсними.

З огляду на вищенаведене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про необхідність застосування до спірних правовідносин умов саме Галузевої Угоди, виконання якої є обов'язком відповідача, а не Колективного договору, положення якого погіршують становище працівника.

У зв'язку з чим, спростовуються доводи апеляційної скарги представника відповідача про неправомірність застосування судом першої інстанції до врегулювання спірних правовідносин умов Галузевої Угоди, а не Колективного договору.

Отже, встановивши, що позивач ОСОБА_1 на момент виходу на пенсію за власним бажанням, станом на 04 грудня 2008 року, мала більше ніж 7,5 років стажу роботи на підприємстві відповідача, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що на неї розповсюджується дія п. 6.1. Галузевої Угоди та при її звільненні роботодавцем повинна бути сплачена вихідна допомога в розмірі середньомісячної середньої заробітної плати працівника.

Доводи апеляційної скарги представника відповідача про недосягнення позивачем на момент звільнення встановленого пенсійного віку для жінок - 55 років в даному випадку не мають правового значення, оскільки Галузева Угода не передбачає вибіркового права застосування нею норм або проявів дискримінації стосовно окремих працівників, а норми Колективного договору не можуть суперечити Галузевій Угоді.

Окрім того, як вбачається з Галузевої Угоди її укладено між власниками (роботодавцями) підприємств, установ, організацій галузі (далі - підприємства), їх уповноваженими представниками або органами в особі Міністерства промислової політики України, Фонду державного майна України, Федерації металургів України, господарських об'єднань, з однієї сторони (далі - Сторона власників), та Профспілкою трудящих металургійної і гірничодобувної промисловості України (далі - ПМГУ) в особі її Центрального комітету ПМГУ (далі - Сторона профспілки). Від сторони власників угоду підписано, в тому числі Генеральним директором ТОВ «Метінвест Холдінг» Сірим І.

Оскільки ПрАТ «ЦГЗК» входить до складу Групи Метінвест, яка здійснює стратегічне управління гірничо-металургійним бізнесом Групи СКМ, управляючою компанією якої є ТОВ «Метінвест Холдінг», то дія зазначеної Галузевої Угоди розповсюджується на ПрАТ «ЦГЗК». У зв'язку з чим, спростовуються доводи апеляційної скарги представника відповідача про неправомірність застосування судом першої інстанції до врегулювання спірних правовідносин умов Галузевої Угоди.

Відповідно до абз.3 п.2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року №100, зі змінами та доповненнями (далі Порядок), середньомісячна заробітна плата визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, виходячи з виплат за останні два календарні місяці, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата.

Так як, позивач ОСОБА_1 була звільнена 04 грудня 2008 року, тому розрахунковим періодом слід вважати два попередні повністю відпрацьовані місяці - жовтень та листопад 2008 року. Відповідно до довідки № 482 від 24.03.2017 року, наданої відповідачем, середньомісячна зарплата позивача за останні два місяці перед звільненням становила 1518 грн. 76 коп. (а.с.24).

За таких обставин, розмір вихідної допомоги, яка мала бути виплачена ОСОБА_1 у зв'язку з виходом на пенсію за власним бажанням, становить 1518 грн. 76 коп.

Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що з відповідача на користь позивача підлягає стягненню вихідна допомога у межах заявлених ОСОБА_1 позовних вимог у розмірі 1518 грн. 76 коп.

Відповідно до вимог ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в ст. 116 КЗпП України.

Згідно зі ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Статтею 117 КЗпП України передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір, підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Таким чином, аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку, що передбачений частиною 1 статті 117 КЗпП України обов'язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.

Отже, не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Конституційний Суд України в Рішенні від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012 у справі за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_10 щодо офіційного тлумачення положень статті 233 Кодексу законів про працю України у взаємозв'язку з положеннями статей 117, 237-1 цього Кодексу роз'яснив, що за статтею 47 КЗпП України роботодавець зобов'язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Як вбачається з матеріалів справи, станом на день звільнення позивача із займаної посади - 04.12.2008 року, відповідач ПрАТ «ЦГЗК» не провів виплату позивачеві всіх належних сум, а саме не виплатив вихідну допомогу при виході на пенсію.

Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність у ОСОБА_1 права на стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку, який не проведено на момент ухвалення оскаржуваного рішення суду.

Разом з тим, колегія суддів не може погодитись з висновком суду першої інстанції щодо наявності правових підстав для застосування принципу співмірності та зменшення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку до 6075,04 грн., з огляду на наступне.

Так, при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в статті 117 КЗпП України відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника.

Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який ухвалює рішення по суті спору. Установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення або в разі його відсутності в цей день - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі статті 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а в разі не проведення його до розгляду справи - по день ухвалення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не позбавляє його відповідальності.

При частковому задоволенні позову працівника, суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку з урахуванням спірної суми, на яку працівник мав право, частки, яку вона становила у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи.

Право суду зменшити розмір середнього заробітку, що має сплатити роботодавець працівникові за час затримки виплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 КЗпП України, залежить від таких чинників: наявність спору між працівником та роботодавцем з приводу розміру належних до виплати працівникові сум за трудовим договором на день звільнення; виникнення спору між роботодавцем та працівником після того, коли належні до виплати працівникові суми за трудовим договором у зв'язку з його звільненням повинні бути сплачені роботодавцем; прийняття судом рішення щодо часткового задоволення вимог працівника про виплату належних йому при звільненні сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу; розмір недоплаченої суми, істотність цієї частки порівняно із середнім заробітком працівника; обставини, за яких було встановлено наявність заборгованості; дії відповідача щодо її виплати (постанова Верховного Суду України від 27 квітня 2016 року у справі № 6-113цс16).

Застосування принципу співмірності при визначенні розміру відшкодування працівникові середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні є правом суду (постанова Верховного Суду України від 13 березня 2017 року, справа № 205/4041/14-ц).

Як вбачається з матеріалів справи, спір виник з приводу порушення трудових прав позивача ОСОБА_1 щодо отримання одноразової допомоги, належної їй при звільненні з роботи, при наявності трудового стажу від 7,5 до 15 років, виплата якої гарантовано передбачена умовами Галузевої Угоди гірничо-металургійного комплексу України на 2007-2008 роки, від виконання якої в цій частині відповідач ухиляється та заперечував проти права позивача на отримання цих коштів, як в суді першої інстанції, так і в суді апеляційної інстанції.

Отже, судом встановлено та не спростовано відповідачем, що роботодавець (ПрАТ «ЦГЗК»), починаючи з моменту звільнення позивача у грудні 2008 року по теперішній час не спромігся у дотримання вимог вказаної Галузевої Угоди гірничо-металургійного комплексу України на 2007-2008 роки нарахувати та виплатити належні позивачеві при звільненні суми.

В своїх рішеннях Європейський суд з прав людини встановлює, що наявність "правомірних (законних) очікувань" є передумовою для відповідного захисту. У свою чергу умовою наявності "правомірних очікувань" у розумінні практики ЄСПЛ є достатні законні підстави. Інакше кажучи, "правомірні (законні) очікування" - очікування можливості здійснення певного права як прямо гарантованого, так і опосередкованого, у разі якщо особа прямо не виключена з кола осіб, хто є носіями відповідного права.

Враховуючи вищевикладений аналіз висновків Європейського суду з прав людини, апеляційний суд доходить до висновку, що несплата роботодавцем належних позивачеві гарантованих виплат при звільненні, є втручанням у визначений майновий інтерес працівника в контексті ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Крім того, позивачем ОСОБА_1 заявлено позовні вимоги про стягнення з відповідача грошової суми у розмірі 1518,76 грн. у рахунок одноразової допомоги, належної їй при звільненні з роботи та ці позовні вимоги були задоволені судом у повному обсязі.

Беручи до уваги сукупність зібраних доказів, суд дійшов вірного висновку про порушення відповідачем трудових прав позивача у зв'язку з неправомірною тривалою бездіяльністю саме відповідача та відсутністю жодних винних дій позивача, та наявність правових підстав для стягнення належних позивачеві сум при виході на пенсію у заявленому нею в позові розмірі. До того ж в розумінні дії Конвенції і встановлених обставин у даній конкретній справі виявлено, що правомірні очікування позивача порушені, що підпадає під дію статті 1 Протоколу № 1, тобто підстави для застосування принципу співмірності та зменшення розміру відшкодування за час затримки розрахунку при звільненні відсутні, у зв'язку з чим колегія суддів погоджується з доводами апеляційної скарги позивача у цій частині.

Відповідно до ч.ч. 1,3 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог, правом щодо розпорядження якими наділені особи, які беруть участь у розгляді справи.

Згідно п. 5 Порядку обчислення середньої заробітної плати нарахування виплат у випадку збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної заробітної плати.

Нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. У разі коли середня місячна заробітна плата визначена законодавством як розрахункова величина для нарахування виплат і допомоги, вона обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді (п. 8 Порядку).

Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства.

Як вбачається із позовної заяви ОСОБА_1, остання просила суд стягнути на свою користь середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 04.12.2008 року по 04.12.2011 року в сумі 54657,36 грн.

Як вбачається з матеріалів справи, позивачем ОСОБА_1 заявлено позовні вимоги про стягнення з відповідача грошової суми у розмірі 1518,76 грн. у рахунок одноразової допомоги, належної їй до виплати при звільненні з роботи та ці позовні вимоги були задоволені судом у повному обсязі, тому підстави для застосування принципу співмірності та зменшення розміру відшкодування за час затримки розрахунку при звільненні відсутні.

Колегія суддів, перевіряючи розрахунок розміру середнього заробітку, наведений позивачем за період з 04.12.2008 року по 04.12.2011 рік, згідно якого розрахунок середнього заробітку за час затримки виплати вихідної допомоги проводиться шляхом множення середньомісячного заробітку на кількість місяців, які мають бути оплачені середнім заробітком, вважає його помилковим, оскілкьи в даному випадку розрахунок розміру середнього заробітку за період з 04.12.2008 року по 04.12.2011 рік має проводитись шляхом помновження середньоденного заробітку на число робочих годин, які мають бути оплачені середнім заробітком, що буде відповідати вимогам п.8 розділу IV Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100.

Згідно такого розрахунку кількість робочих годин затримки виплати зарплати у вигляді одноразової допомоги за спірний період складає 6016 годин за період з 04.12.2008 року по 04.12.2011 рік рік, а розмір середньогодинної зарплати - 8,83 грн., згідно довідки підприємства відповідача а.с. 24 (6016*8,83=53121,32).

Вказаний розрахунок проведено колегією суддів, та колегія суддів вважає його вірним, у зв'язку із чим рішення суду першої інстанції необхідно змінити в частині розміру стягнутого середнього заробітку за час затримки виплати вихідної допомоги з відповідача на користь позивача, збільшивши розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, стягнутої з ПрАТ «ЦГЗК» на користь ОСОБА_1, збільшивши його з 6075,04 грн. до 53121 грн. 32 коп., зазначивши при цьому, що вказана сума стягується без утримання податків та обов'язкових платежів з доходів фізичних осіб.

Не може взяти до уваги колегія суддів доводи апеляційної скарги представника відповідача ПрАТ «ЦГЗК» про те, що одноразова допомога при звільненні на пенсію не є заробітною платою, а тому до врегулювання спірних правовідносин не можуть бути застосовані положення ст.ст. 116, 117 КЗпП України, так як відповідно до ст. 2 Закону України «Про оплату праці» до складу заробітної плати входять також інші заохочувальні та компенсаційні виплати, до яких належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми.

Оскільки відповідно до Галузевої Угоди одноразова допомога відноситься до інших виплат, які не передбачені актами чинного законодавства (окрім Галузевої Угоди) встановлені додатково при припиненні трудового договору у зв'язку із виходом на пенсію, то її виплата повинна бути здійснена згідно з вимогами ст. 116 КЗпП України в день звільнення працівника.

У зв'язку з вищенаведеним спростовуються доводи апеляційної скарги представника відповідача про застосування до вимог позивача щодо стягнення вихідної допомоги наслідків пропуску ним строків позовної давності відповідно до положень ч.1 ст. 233 КЗпП України, якою передбачено тримісячний строк позовної давності щодо вирішення інших трудових спорів, оскільки у відповідності до положень ч.2 ст. 233 КЗпП України, у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

При цьому, Конституційний Суд України у рішенні №8-рп/2013 від 15 жовтня 2013 року щодо офіційного тлумачення положень ч. 2 ст. 233 КЗпП України, у системному зв'язку із положеннями статей 1,12 Закону України «Про оплату праці» дійшов висновку, що у разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці не обмежується будь-яким строком звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, зокрема і за час простою, незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат.

Отже, враховуючи те, що вихідна допомога, яка мала бути виплачена ОСОБА_1 у зв'язку з виходом на пенсію за власним бажанням, входить до виплат, на які працівник має право при звільненні на пенсію згідно з умовами Колективного договору та Галузевої Угоди, колегія суддів вважає правильним висновок суду першої інстанції, про те, що в даному випадку право працівника на звернення до суду за захистом своїх прав не обмежено будь-яким строком у відповідності до ч.2 ст.233 КЗпП України.

Доводи апеляційної скарги відповідача про справляння податків і зборів при стягненні середнього заробітку на увагу не заслуговують.

Так, нормами п.171.1 ст.171 та 14.1.180 ст. 14 Податкового Кодексу України та ст. 7 Закону України „Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування" врегульовано порядок утримання податків з будь-яких виплат на користь громадян України, і суди не є суб'єктами, уповноваженими надавати тлумачення вимог чинного законодавства.

Відповідно до роз'яснень, даних в абз. п'ятому п.6 Постанови Пленуму Верховного Суду України „Про практику застосування судами законодавства про оплату праці" № 13 від 24 грудня 1999 року, задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов'язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов'язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає необхідним апеляційну скаргу представника позивача задовольнити частково, апеляційну скаргу представника відповідача - залишити без задоволення, змінити рішення суду першої інстанції в частині розміру стягнутого середнього заробітку за час затримки виплати вихідної допомоги з відповідача на користь позивача, збільшивши його з 6075,04 грн. до 53121 грн. 32 коп. без утримання податків та обов'язкових платежів з доходів фізичних осіб.

В іншій частині рішення суду першої інстанції повинно бути залишено без змін.

Керуючись ст. 367, ч. 1 ст. 369, ст. 374, п.п. 3, 4 ч. 1 ст. 376, ст. 382 ЦПК України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2, який діє в інтересах ОСОБА_1, - задовольнити частково.

Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Центральний гірничо-збагачувальний комбінат» - залишити без задоволення.

Рішення Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу від 13 вересня 2017 року змінити в частині розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, стягнутої з Приватного акціонерного товариства «Центральний гірничо-збагачувальний комбінат» на користь ОСОБА_1, збільшивши його з 6075,04 грн. до 53121 (п'ятдесят три тисячі сто двадцять одна) грн. 32 коп. без утримання податків та обов'язкових платежів з доходів фізичних осіб.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повний текст постанови складено 11 червня 2018 року.

Головуючий:

Судді: