Постанова

Іменем України

30 травня 2018 року

м. Київ

справа № 191/5077/16-ц

провадження № 61- 17422св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Хопти С. Ф. (суддя-доповідач),

суддів: Білоконь О. В., Гулька Б. І., Синельникова Є. В., Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач - публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»,

представник позивача - Сокуренко Євген Сергійович,

відповідач - ОСОБА_2,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» на рішення Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області

від 22 лютого 2017 року у складі судді Прижигалінської Т. В. та ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від21 червня 2017 року у складі колегії суддів: Варенко О. П., Городничої В. С., Лаченкової О. В.,

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2016 року публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулосядо суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості.

Позовна заява мотивована тим, що 30 липня 2012 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_2 укладено кредитний договір, за яким останній отримав кредит у розмірі 2 тис. грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок, зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. Умови укладеного договору відповідач належним чином не виконував, у зв'язку з чим станом на 30 вересня 2016 року утворилась заборгованість у розмірі 11 192,47 грн, яка складається із: заборгованості за кредитом - 1 955 грн, заборгованості по процентам за користування кредитом - 5 908,30 грн, заборгованість за пенею та комісією -

2 320 грн, 500 грн - штраф (фіксована частина); 509,17 грн - штраф (процентна складова).

З урахуванням викладеного, позивач просив стягнути з ОСОБА_2 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість у розмірі 11 192,47 грн та судові витрати по справі.

Рішенням Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 22 лютого 2017 року відмовлено ПАТ КБ «ПриватБанк» у задоволенні позовних вимог.

Рішення районного суду мотивовано тим, що позивачем не доведено факт існування кредитних правовідносин між сторонами, які виникли на підставі підписання договору приєднання до умов та правил надання банком послуг, оскільки позивач не надав доказів, що саме ОСОБА_2 особисто було отримано кредит.

Ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від21 червня 2017 року апеляційну скаргу ПАТ КБ «ПриватБанк» відхилено. Рішення Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 22 лютого 2017 року залишено без змін.

Судове рішення апеляційного суду мотивовано тим, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позову ПАТ

КБ «ПриватБанк» оскільки позивачем не доведено заявлених ним позовних вимог. При цьому зазначив, що заяву на укладення кредитного договору

від 30 липня 2012 року підписав не відповідач, а інша особа, прізвище, ім'я, по-батькові та дата народження якої збігаються з даними відповідача.

У касаційній скарзі ПАТ КБ «ПриватБанк», посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права й порушення норм процесуального права, просило скасувати вказані судові рішення та передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що судові рішення є незаконними, необґрунтованими й такими, що ухвалені з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права. Крім того, суди неповно з'ясували усі фактичні обставини справи та не дослідили і не надали належної оцінки наявним у матеріалах справи доказам, не звернули уваги на те, що долучена до матеріалів справи копія анкети-заяви позичальника містить підпис ОСОБА_2, чим останній дав згоду на укладення кредитного договору. На підставі договору від 30 липня 2012 року позичальнику був відкритий картковий рахунок та видана платіжна кредитна картка. Банком надано до суду належні та допустимі докази, які є необхідними та достатніми для підтвердження факту наявності простроченої заборгованості за договором та її розміру, що не спростовано відповідачем.

Відзив на касаційну скаргу сторони не подавали.

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 3 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

17 квітня 2018 року справа передана до Верховного Суду.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Касаційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною першою статті 402 ЦПК України встановлено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Відповідно до частин першої, другої та п'ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Проте вказаним вимогам рішення судів першої та апеляційної інстанцій не відповідають.

Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Договір є обов'язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

Згідно з нормою статті 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Судами встановлено, що відповідно до анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в ПАТ КБ «ПриватБанк» ОСОБА_2

30 липня 2012 року звернувся до банку і погодився укласти договір про надання банківських послуг та оформлення послуги «платіжна картка кредитка «Універсальна».

30 липня 2012 року між сторонами укладено договір б/н, згідно з умовами якого ОСОБА_2 отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту у розмірі 2 тис. грн на платіжну картку, зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки (а. с. 9).

Відповідно до договору від 30 липня 2012 року позичальнику був відкритий картковий рахунок та видана платіжна кредитна картка № 5211 5374 2583 1612.

Відповідно до пункту 2 розділу І Умов і правил надання банківських послуг строк дії кредитного ліміту відповідає строку дії картки. При цьому кредитним лімітом (кредитом, кредитною лінією) є розмір грошових коштів, наданих банком клієнту на строк, визначений у договорі, на умовах платності та зворотності (повернення).

Згідно з пунктом 3.1.1 розділу ІІ Умов і правил надання банківських послуг строк дії картки вказано з її лицьового боку (місяць і рік). Картка дійсна до останнього календарного дня зазначеного місяця.

За змістом пункту 5.3 розділу ІІ Умов та правил надання банківських послуг за платіжними картками з установленим мінімальним обов'язковим платежем строки і порядок погашення кредиту (кредитний ліміт, кредитна лінія) визначено в Пам'ятці клієнта, яка є невід'ємною частиною договору.

Згідно з частиною четвертою статті 10 ЦПК України (в редакції 2004 року), яка покладає і на суд певні обов'язки зі створення для сторін змагального процесу, суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджає про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

Частиною першою статті 60 ЦПК України (в редакції 2004 року) встановлено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

У статті 212 ЦПК України (в редакції 2004 року) визначено, що суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність та взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови в їх прийнятті.

Положеннями статті 204 ЦК України закріплено презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов'язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили.

Таким чином, у разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за цим договором, повинні безперешкодно здійснюватися, а створені обов'язки підлягають виконанню.

Спірний договір від 30 липня 2012 року, укладений між ОСОБА_2 та ПАТ

КБ «ПриватБанк», відповідачем не оспорювався і не визнавався у судовому порядку недійсним.

За таких обставин суди попередніх інстанцій у порушення статей 212-214 ЦПК України (в редакції 2004 року) не встановили фактичних обставин справи, не надали належної правової оцінки доказам на підтвердження укладання кредитного договору та виконання його умов відповідачем, розрахунку заборгованості, а тому висновки судів попередніх інстанцій про недоведеність факту існування між сторонами кредитних правовідносин є передчасними, у порушення вимог частини четвертої статті 60 ЦПК України (в редакції 2004 року) ґрунтуються на припущеннях.

Відповідно до пунктів 1, 2 частини третьої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази, або суд необґрунтовано відхилив клопотання про витребування, дослідження або огляд доказів, або інше клопотання (заяву) учасника справи щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи.

Керуючись статтями 402, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» задовольнити.

Рішення Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 22 лютого 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 21 червня 2017 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий С. Ф. Хопта

Судді: О. В. Білоконь

Б. І.Гулько

Є. В.Синельников

Ю. В.Черняк