Постанова

Іменем України

30 травня 2018 року

м. Київ

справа № 206/6312/15-ц

провадження № 61-13852св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Висоцької В. С.,

суддів: Лесько А. О. (суддя-доповідач), МартєваС. Ю., Пророка В. В., Штелик С. П.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк»,

третя особа - ОСОБА_5,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» на рішення Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 30 травня 2016 року у складі судді Сухорукова А. О. та ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 03 жовтня 2016 року у складі колегії суддів: Тамакулової В. О., Деркач Н. М., Красвітної Т. П.,

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2015 року ОСОБА_4 звернувся з позовом до публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» (далі - ПАТ «Укрсоцбанк», Банк), третя особа - ОСОБА_5,про визнання недійсними договору кредиту, третейської угоди, викладеної у вигляді третейського застереження, який у подальшому неодноразово уточнював.

Ухвалою Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 18 травня 2016 року позовні вимоги ОСОБА_4 про визнання недійсними договору кредиту залишено без розгляду у зв'язку з поданням представником позивача клопотання про залишення позовної заяви в цій частині без розгляду.

Позовна заява в частині визнання недійсною третейської угоди, викладеної у вигляді третейського застереження, мотивована тим, що 11 червня 2008 року Акціонерно-комерційний банк соціального розвитку «Укрсоцбанк», правонаступником якого є ПАТ «Укрсоцбанк», та ОСОБА_4 уклали договір кредиту №095045, який є договором споживчого кредитування. Відповідно до пункту 1.1 договору кредитор зобов'язався надати позичальнику грошові кошти на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання грошові кошти в сумі 19 000,00 дол. США зі сплатою 13,00 % річних та комісій, в розмірі та в порядку, визначених у додатку № 1 до цього договору.

Згідно з пунктом 6.2 договору кредиту у випадку неможливості вирішення спору шляхом переговорів, сторони, керуючись статтею 5 Закону України «Про третейські суди», домовились про те, що спір розглядається одноособово суддею Постійно діючого Третейського суду при Асоціації українських банків Мороз О. О. У випадку неможливості розгляду спору зазначеним третейським суддею, спір розглядається третейським суддею Ярошовцем В. М. або Білоконем Ю. М. у порядку черговості, зазначеному у цьому пункті. У разі, якщо спір не може бути розглянутий визначеними суддями, суддя призначається Головою постійно діючого Третейського суду при Асоціації українських банків.

Позивач стверджував, що зазначений договір кредиту є договором споживчого кредитування, а згідно з пунктом 14 частини першої статті 6 Закону України «Про третейські суди», розгляд справ у спорах щодо захисту прав споживачів, у тому числі споживачів послуг банку (кредитної спілки) не належить до компетенції третейських судів.

У зв'язку з викладеним, після уточнення востаннє в травні 2016 року позовних вимог, просив визнати недійсною третейську угоду, викладену у вигляді третейського застереження у пункті 6.2 договору кредиту від 11 червня 2006 року №095045, укладеного між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» та ОСОБА_4

Рішенням Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 30 травня 2016 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 03 жовтня 2016 року, позов задоволено.

Визнано недійсною третейську угоду, викладену у вигляді третейського застереження у пункті 6.2 договору кредиту №095045, укладеного 11 червня 2008 року між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» та ОСОБА_4

Вирішено питання судового збору.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, виходив з того, що третейська угода, укладена у вигляді третейського застереження в пункті 6.2 спірного договору кредиту, не відповідає вимогам статті 12 Закону України «Про третейські суди», оскільки не містить істотних умов та предмету спору, а також не містить регламенту Постійно діючого Третейського суду при асоціації Українських банків, який мав би бути невід'ємною частиною третейської угоди.

Зокрема, зазначено, що оспорюваною третейською угодою визначено, що на розгляд третейського суду передається спір, який виникає не з умов договору, а утворюється в результаті проведення переговорів уповноважених сторін з невизначеного кола питань, тобто третейська угода не врегульовує питання передачі всіх спорів по кредитному договору до третейського суду.

Крім того, у рішенні зазначено, що позивач не мав і не має бажання та вільного волевиявлення щодо розгляду будь-яких спорів у третейських судах, оскільки довіряє тільки рішенням компетентного суду.

Як на правову підставу для визнання недійсною третейської угоди суд першої інстанції послався на частину першу статті 215 та частину першу статті 203 ЦК України, згідно з положеннями яких підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною вимог про те, що зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Крім того, суд першої інстанції посилався на те, що відповідно до пункту 14 частини першої статті 6 Закону України «Про третейські суди» третейські суди не уповноважені розглядати справи щодо споживчих кредитів.

30 жовтня 2016 року ПАТ «Укрсоцбанк» подало до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просило скасувати оскаржувані рішення та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову.

Касаційна скарга мотивована тим, що суди першої та апеляційної інстанцій неправильно застосували до спірних правовідносин пункт 14 частини першої статті 6 Закону України «Про третейські суди», згідно з яким третейські суди не можуть розглядати справи у спорах щодо захисту прав споживачів, у тому числі споживачів послуг банку (кредитної спілки), оскільки на час укладення сторонами справи договору кредиту зазначена норма не існувала.

При цьому Банк посилався на статтю 58 Конституції України, згідно з якою закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі.

Крім того, у касаційній скарзі вказано на помилковість висновків суду про те, що ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом про визнання недійсною третейської угоди, викладеної у вигляді третейського застереження у кредитному договорі від 11 червня 2008 року, в межах строку позовної давності.

Заперечень на касаційну скаргу не надходило.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII«Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» (далі - ЦПК України) касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

15 березня 2018 року справа передана до Верховного Суду.

За змістом частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною першою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Згідно з частинами першою, третьою статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Відповідно до положень статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Однак зазначеним вимогам закону судове рішення апеляційного суду не відповідає.

Суди встановили та про це свідчать матеріали справи, що 11 червня 2008 року Акціонерно-комерційний банк соціального розвитку «Укрсоцбанк» в особі заступника начальника Самарського відділення Дніпропетровської обласної філії АКБ «Укрсоцбанк» Волчанської Л. В. та ОСОБА_4 уклали договір кредиту №095045, відповідно до умов якого Банк зобов'язався надати ОСОБА_4 на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання грошові кошти в сумі 19 000,00 дол. США зі сплатою 13,00 % річних та комісій, в розмірі та в порядку, визначених у додатку № 1 до договору.

Згідно з пунктом 6.1. зазначеного договору кредиту всі спори та непорозуміння, які можуть виникнути в зв'язку з укладенням та виконанням положень цього договору, вирішуються шляхом переговорів між сторонами на рівні їх уповноважених представників. У пункті 6.2. договору кредиту визначено, що у випадку неможливості вирішення спору шляхом переговорів, сторони, керуючись статтею 5 Закону України «Про третейські суди», домовилися про те, що спір розглядається одноособово третейським суддею Мороз О. А. Постійно діючого Третейського суду при Асоціації українських банків, що знаходиться за адресою: вул. М. Раскової, 15, м. Київ, 02002. У випадку неможливості розгляду спору зазначеним третейським суддею спір розглядається третейським суддею Ярошовцем В. М. або Білоконем Ю. М. у порядку черговості, вказаному в цьому пункті. У разі якщо спір не може бути розглянутий визначеними суддями, суддя призначається Головою Постійно діючого Третейського суду при Асоціації українських банків відповідно до чинного Регламенту постійно діючого Третейського суду при Асоціації українських банків (а. с.10-15).

Частиною першої статті 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до статей 215 - 235 ЦК України, особа, яка вважає, що її права порушені, має право звернутися до суду з вимогами про визнання правочину недійсним, вказавши конкретну підставу для визнання його недійсним.

Згідно з вимогами статті 16 ЦК України, звертаючись до суду, позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту. Обравши способом захисту визнання правочину недійсним, позивач, у силу вимог статті 10 ЦПК України (в редакції, чинній на момент звернення до суду з позовом), зобов'язаний довести правову та фактичну підставу недійсності правочину.

Відповідно до частини першої статті 5 Закону України «Про третейські суди» юридичні та/або фізичні особи мають право передати на розгляд третейського суду будь-який спір, який виникає з цивільних чи господарських правовідносин, крім випадків, передбачених законом. Спір може бути переданий на розгляд третейського суду за наявності між сторонами третейської угоди, яка відповідає вимогам цього Закону.

Види і форма третейської угоди передбачені статтею 12 Закону України «Про третейські суди». Згідно положень цієї статті третейська угода може бути укладена у вигляді третейського застереження в договорі, контракті або у вигляді окремої письмової угоди. Якщо сторони не домовилися про інше при передачі спору до постійно діючого третейського суду, а також при вказівці у третейській угоді на конкретний постійно діючий третейський суд регламент третейського суду розглядається як невід'ємна частина третейської угоди. За будь-яких обставин у разі суперечності третейської угоди регламенту третейського суду застосовуються положення регламенту.

При цьому положення зазначеної норми про те, що регламент третейського суду розглядається як невід'ємна частина третейської угоди, не зобов'язує сторін третейської угоди викладати зміст регламенту третейського суду в тексті третейської угоди.

За таких обставин, суди, розглядаючи справу по суті, дійшли передчасного висновку, що регламент зазначеного третейського суду не є невід'ємною частиною спірної третейської угоди.

Разом із тим за відсутності будь-яких належних та допустимих доказів суди дійшли передчасного висновку про відсутність у ОСОБА_4 волевиявлення під час укладення стронами справи третейського угоди у вигляді третейського застереження у кредитному договорі.

Крім того, відповідно до статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи.

Згідно з пунктами 2, 3 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України щодо офіційного тлумачення положення частини першої статті 58 Конституції України (справа про зворотню дію в часі законів та інших нормативно-правових актів) від 09 лютого 1999 року № 1-рп/99 за загальновизнаним принципом права, закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип закріплений у частині першій статті 58 Конституції України, за якою дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час якого вони настали або мали місце. Проте надання зворотної сили в часі нормативно-правовим актам може бути передбачено шляхом прямої вказівки про це в законі або іншому нормативно-правовому акті.

Згідно з частиною першої статті 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності.

З огляду на викладене, у разі вирішення питання про визнання правочину недійсним судам необхідно враховувати, що підстава недійсності правочину повинна існувати на момент його укладення.

Законом України від 03 лютого 2011 року № 2983-VІ «Про внесення змін до статті 6 Закону України «Про третейські суди» щодо підвідомчості справ у сфері захисту прав споживачів третейським судам» частину першу статті 6 Закону України «Про третейські суди» доповнено пунктом 14, згідно з яким третейські суди не можуть розглядати справи у спорах щодо захисту прав споживачів, у тому числі споживачів послуг банку (кредитної спілки). Зазначений Закон набрав чинності 12 березня 2011 року.

Ураховуючи, що спірне третейське застереження було укладено до набрання чинності Законом України від 03 лютого 2011 року № 2983-VІ «Про внесення зміни до статті 6 Закону України «Про третейські суди» щодо підвідомчості справ у сфері захисту прав споживачів третейським судам», а підстав для застосування зворотної дії в часі норм цього Закону немає, посилання судів на пункт 14 частини першої статті 6 Закону України «Про третейські суди», як на одну з підстав для визнання недійсною спірної третейської угоди у вигляді третейського застереження в укладеному між сторонами справи кредитному договорі є помилковим.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно зі статтею 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Статтею 267 ЦК України передбачено, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

За змістом загальних норм права заява про застосування позовної давності може бути розглянута, якщо вона подана під час розгляду справи в суді першої інстанції.

Відповідно до частини першої статті 27 ЦПК України особи, які беруть участь у справі, мають, зокрема, право заявляти клопотання та відводи, давати усні та письмові пояснення судові.

Згідно зі статтею 31 ЦПК України сторони мають рівні процесуальні права і обов'язки.

Відтак заяву про сплив позовної давності може бути викладено у відзиві на позов або у вигляді окремого клопотання - письмового чи усного, що відповідає вимогам наведених статей процесуального законодавства.

Як свідчать матеріали справи, ПАТ «Укрсоцбанк» під час розгляду справи в суді першої інстанції заявляло клопотання про застосування до позовних вимог ОСОБА_4 наслідків пропуску строку позовної давності. Клопотання обґрунтоване тим, що перебіг позовної давності за позовними вимогами ОСОБА_4 починався з наступного дня після укладення спірного правочину 11 червня 2008 року та сплив у 2011 році, після чого позивач звернувся до суду.

Однак суд першої інстанції не надав оцінки такому клопотанню та не розглянув його.

Переглядаючи справу, суд апеляційної інстанції на допущені місцевим судом порушення уваги не звернув та не виправив їх. В ухвалі апеляційного суду зазначено лише про наявність клопотання відповідача про застосування наслідків спливу строку позовної давності.

З огляду на викладене оскаржуване судове рішення апеляційного суду не може вважатися законним і обґрунтованим, що є підставою для його скасування.

Відповідно до пункту 1 частини третьої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судових рішень та направлення справи на новий розгляд є порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази.

За таких обставин, коли фактичні обставини для правильного вирішення справи не встановлені, судове рішення апеляційного суду не може вважатися законним і обґрунтованим та відповідно до статті 411 ЦПК України підлягає скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, під час розгляду якої суду належить урахувати викладене в цій постанові, а також дати відповідну оцінку заявленому у справі клопотанню про застосування строків позовної давності та вирішити його по суті.

Керуючись статтями 400, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» задовольнити частково.

Ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 03 жовтня 2016 року скасувати.

Справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. С. Висоцька

Судді А. О. Лесько

С. Ю. Мартєв

В. В. Пророк

С. П. Штелик