Постанова

Іменем України

07 червня 2018 року

м. Київ

справа № 668/8897/15-ц

провадження № 61- 6853 св 18

Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Кузнєцова В. О. (суддя-доповідач), Олійник А. С., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - ОСОБА_5,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_5 на рішення Херсонського міського суду Херсонської області від 16 березня 2017 року у складі судді Майдан С. І. та ухвалу апеляційного суду Херсонської області від 18 травня 2017 року у складі суддів: Приходько Л. А., Кузнєцової О. А., Майданіка В. В.,

ВСТАНОВИВ:

У липні 2015 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_5 про стягнення суми боргу за договорами позики.

Позовна заява мотивована тим, що між ним та відповідачем було укладено два договори позики у вигляді розписок від 22 вересня 2006 року на суму 2 000 доларів США зі сплатою 5% щомісячно, термін повернення вказаної суми визначено за вимогою позикодавця, та від 26 жовтня 2007 року на суму 6 000 доларів США з терміном повернення до 26 листопада 2007 року. Направлена 08 червня 2015 року ОСОБА_5 письмова вимога про повернення грошових коштів за розпискою від 22 вересня 2006 року до теперішнього часу не виконана, не повернуті кошти й за розпискою від 26 жовтня 2007 року. У зв'язку з викладеним, ОСОБА_4 уточнивши позовні вимоги просив стягнути з відповідача на свою користь суму боргу за договорами позики в розмірі 176 125 грн, що еквівалентно 8 000 доларів США, проценти за користування грошовими коштами в розмірі 847 604 грн 26 коп., що еквівалентно 38 500 доларів США та судові витрати.

Рішенням Херсонського міського суду Херсонської області від 16 березня 2017 року позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 борг за договором позики від 22 вересня 2006 року в сумі 44 031 грн 39 коп., що за офіцінийм курсом Національного банку України станом на 24 липня 2015 року еквівалентно 2 000 доларів США та суму процентів за користування грошовими коштами в розмірі 233 366 грн 37 коп., що за офіційним курсом Національного банку України станом на 24 липня 2015 року еквівалентно 10 600 доларів США, а всього 277 397 грн 76 коп. Вирішено питання про судові витрати. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Рішення суду першої інстанції в частині задоволення вимог ОСОБА_4 мотивовано тим, що відповідач не виконав зобов'язання щодо повернення суми боргу із процентами за розпискою від 22 вересня 2006 року. У задоволенні вимог про стягнення суми боргу за розпискою від 26 жовтня 2007 року відмовлено у зв'язку з пропуском строку позовної давності, про що було заявлено відповідачем клопотання до ухвалення судом рішення.

Ухвалою апеляційного суду Херсонської області від 18 травня 2017 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_5 - ОСОБА_6 відхилено, рішення Херсонського міського суду Херсонської області від 16 березня 2017 року залишено без змін.

Апеляційний суд, залишаючи рішення суду першої інстанції без змін, виходив із того, що судом першої інстанції повно та всебічно встановлено обставини справи, перевірено їх доказами, правильно застосовано норми матеріального права придотриманні норм процесуального права, доводи, викладені в апеляційній скарзі, висновків суду не спростовують.

27 вересня 2017 року ОСОБА_5 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, у якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить ухвалені у справі судові рішення в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_4 скасувати і передати справу в цій частині на новий розгляд. У іншій частині рішення судів не оскаржуються.

Касаційна скарга мотивована тим, що судами не враховано повернутих ним за розпискою від 22 вересня 2006 року сум позики частинами у вигляді товару і продуктів харчування.

Статтею 388 ЦПК України, в редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року (далі - ЦПК України), визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України, у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Ухвалою Верховного Суду у складі судді Касаційного цивільного суду від 16 лютого 2018 року відкрито касаційне провадження у вказаній справі.

21 березня 2018 року ОСОБА_4 подав відзив на касаційну скаргу.

Відзив мотивовано тим, що доводи касаційної скарги є безпідставними, а оскаржувані рішення законними і обґрунтованими, в зв'язку з чим касаційна скарга підлягає відхиленню, а рішення судів - залишенню без змін.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Встановлено, і це вбачається з матеріалів справи, що оскаржувані рішення судів ухвалено з правильним застосуванням норм матеріального права та додержанням норм процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Згідно зі статтею 1047 цього Кодексу договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Досліджуючи боргові розписки чи інші письмові документи, суди для визначення факту укладення договору, його умов та його юридичної природи з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК Україниповинні виявляти справжню правову природу правовідносин сторін незалежно від найменування документа та залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Згідно з частиною першою статті 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Отже, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов'язання, має містити умови отримання позичальником у борг грошей із зобов'язанням їх повернення та дати отримання коштів.

Судами встановлено, що згідно з розпискою від 22 вересня 2006 року ОСОБА_5 отримав від ОСОБА_4 в борг 2 000 доларів США зі сплатою 5% щомісячно та зобов'язався повернути суму боргу за вимогою позикодавця.

Крім того, 26 жовтня 2007 року відповідач отримав від позивача позику в розмірі 6 000 доларів США зі сплатою 5% щомісячно строком до 26 листопада 2007 року, про що також власноруч написав розписку.

08 червня 2015 року ОСОБА_4 направив ОСОБА_5 письмову вимогу про повернення суми боргу за розпискою від 22 вересня 2006 року, яка відповідачем не виконана, гроші не повернуті.

Згідно наданого позивачем розрахунку проценти за користування грошовими коштами за договором позики від 22 вересня 2006 року складають 10 600 доларів США за період з 22 вересня 2006 року до 21 липня 2015 року, за договором позики від 26 жовтня 2007 року - 27 900 доларів США за період з 26 жовтня 2007 року до 21 липня 2015 року.

ОСОБА_5 заявлено клопотання про застосування строку позовної давності до вимог про стягнення суми боргу за договором позики від 26 жовтня 2007 року, оскільки термін повернення коштів нею визначено до 26 листопада 2007 року, а позивач звернувся з такими вимогами лише у липні 2015 року.

Статтею 526 ЦК України установлено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов'язання чи звичаїв ділового обороту (стаття 527 ЦК України).

Установлено, що ОСОБА_5 своїх зобов'язань за договором позики від 22 вересня 2006 року щодо своєчасного й повного повернення суми боргу не виконав, отримані кошти ОСОБА_4 не повернув. Належних і допустимих доказів повернення отриманих відповідачем грошових коштів за вказаною розпискою у вигляді товару та продуктів харчування, матеріали справи не містять.

Задовольняючи частково позов, суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку згідно зі статтями 57-60, 212 ЦПК України 2004 року, виявивши справжню правову природу укладеного між сторонами 22 вересня 2006 року договору позики, дійшов обґрунтованого висновку про доведеність заявлених позовних вимог у вказаній частині. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено за спливом строку позовної давності відповідно до вимог частини третьої статті 267 ЦК України.

Статтею 212 ЦПК України 2004 року, в редакції, чинній на час розгляду справи в суді, установлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Оскаржувані судові рішення містять висновки щодо результатів оцінки зібраних у справі доказів, відповідають вимогам статей 213-215, 315 ЦПК України 2004 року щодо законності й обґрунтованості.

За наведених обставин доводи касаційної скарги про те, щосудами не враховано повернутих відповідачем сум позики за розпискою від 22 вересня 2006 року частинами у вигляді товару і продуктів харчування, не дають підстав для скасування оскаржуваних рішень суду, так як зводяться до переоцінки доказів, такі доводи були предметом розгляду суду першої та апеляційної інстанцій і не знайшли свого підтвердження.

Інші доводи касаційної скарги висновків судів попередніх інстанцій у частині вирішення вимог про стягнення суми боргу за розпискою від 22 вересня 2006 року не спростовують, на законність судових рішень у вказаній частині не впливають. У решті рішення суду не оскаржується.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу залишити без задоволення, а рішення судів першої та апеляційної інстанцій без змін.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу ОСОБА_5 залишити без задоволення.

Рішення Херсонського міського суду Херсонської області від 16 березня 2017 року та ухвалу апеляційного суду Херсонської області від 18 травня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: В. О. Кузнєцов
А. С. Олійник
Г. І. Усик