Постанова

Іменем України

30 травня 2018 року

м. Київ

справа № 333/2130/16-ц

провадження № 61-13309св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: ЧервинськоїМ. Є. (суддя-доповідач), Коротуна В. М., Курило В. П.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

представник позивача - адвокат ОСОБА_5,

відповідач - товариство з обмеженою відповідальністю «Гюрсой»,

представники відповідача: Железняк Віктор Кузьмич, Железняк Максим Вікторович, ЖелезнякАндрій Вікторович,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя у складі судді Боровікової А. І. від 19 вересня 2016 року та постанову апеляційного суду Запорізької області у складі колегії суддів: Кочеткова І. В., Маловічко С. В., Гончар М. С., від 18 січня 2018 року,

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2016 року ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом до товариства з обмеженою відповідальністю «Гюрсой» (далі - ТОВ «Гюрсой») про стягнення грошової компенсації за невикористану щорічну відпустку та середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Позовна заява мотивована тим, що вона з 01 серпня 2002 року працювала на посаді головного бухгалтера в ТОВ «Гюрсой», а 23 березня 2016 року була звільнена за угодою сторін відповідно до пункту 1 частини першої статті 36 КЗпП України.

При звільненні відповідачем не виплачено їй компенсацію за всі дні невикористаної щорічної основної відпустки за період 2006-2016 роки, у зв'язку із чим, з урахуванням уточнень позовних вимог, просила стягнути з відповідача компенсацію за невикористані дні відпустки (за виключенням відпустки за 2010 рік) у розмірі 16 632 грн та середній заробіток за час затримки розрахунку по день фактичного розрахунку.

Справа розглядалася судами неодноразово.

Рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 19 вересня 2016 року у задоволенні позову ОСОБА_4 відмовлено.

Судове рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що роботодавцем не порушувалися права ОСОБА_4 на щорічну оплачувану відпустку за період її роботи в ТОВ «Гюрсой»; остаточний розрахунок з нею був здійснений в день звільнення, а тому підстави для стягнення з товариства грошової компенсації за невикористані впродовж десяти років щорічні відпустки і середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відсутні.

Постановою апеляційного суду Запорізької області від 18 січня 2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 залишено без задоволення, рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що висновки суду першої інстанції відповідають вимогам закону, обставини справи встановлені повно, а доводи апеляційної скарги не підтверджені належними та допустимими доказами і не спростовують висновків суду першої інстанції.

У лютому 2018 року ОСОБА_4 подала до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій просить скасувати судові рішення судів попередніх інстанцій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову.

Касаційна скарга мотивована тим, що суди попередніх інстанцій дійшли передчасного висновку про доведеність відповідачем факту перебування позивача у відпустках за період 2006-2016 роки, оскільки окрім наказів про відпустки, які є неналежними доказами перебування позивача у відпустці, відповідачем не надано доказів на спростування позовних вимог. Належних та допустимих доказів викрадення позивачем бухгалтерської документації товариства відповідачем не надано.

17 квітня 2018 року до Верховного Суду надійшов відзив ТОВ «Гюрсой» на касаційну скаргу, у якому відповідач вважає доводи касаційної скарги безпідставними, а судові рішення судів попередніх інстанцій законними та обґрунтованими, ухваленими відповідно до норм матеріального та процесуального права.

Статтею 388 ЦПК України передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частинами першою, другою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Суд установив, що на підставі наказу від 01 серпня 2002 року № 15 ОСОБА_4 прийнято на роботу до ТОВ «Гюрсой» на посаду головного бухгалтера.

Наказом від 23 березня 2016 року № 2-к ОСОБА_4 звільнено із займаної посади на підставі частини першої статті 36 КЗпП України за згодою сторін.

Обґрунтовуючи підстави позову, позивач посилалась на те, що при звільненні відповідачем не виплачено їй компенсацію за всі дні невикористаної щорічної основної відпустки за період 2006-2016 роки (за виключенням відпустки за 2010 рік).

Відповідно до положень статтей 47, 116 КЗпП України при звільненні працівника виплати всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок.

Згідно з частиною першою статті 83 КЗпП України та частиною першою статті 24 Закону України «Про відпустки» у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину - інваліда з дитинства підгрупи А I групи.

Згідно наданих ТОВ «Гюрсой» копій наказів по товариству, які є чинними та ніким не оспорювалися, ОСОБА_4 надавалися щорічні відпустки у період 2006-2015 роки (а. с. 16-25).

Із матеріалів справи вбачається, що за заявою директора ТОВ «Гюрсой» про викрадення ОСОБА_4 бухгалтерської документації по підприємству, в тому числі, табеля обліку робочого часу, розрахункові відомості на нарахування заробітної плати, касову звітність, податкову фінансову звітність за 2002-2015 роки, розпочато досудове розслідування по кримінальному провадженню, передбаченому частиною першою статті 357 КК України (а. с. 57).

За змістом вимог статей 10, 60 ЦПК України 2004 року кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Аналогічні положення містяться в статті 81 ЦПК України 2017 року.

Ураховуючи наведене, висновки судів попередніх інстанцій про відсутність підстав для стягнення з відповідача компенсації за невикористані дні щорічної основної відпустки є законними та обґрунтованими. Позивач не надала належних і допустимих доказів порушення її трудових прав відповідачем, з наведених у позові підстав.

Такі висновки судів попередніх інстанцій узгоджуються з матеріалами справи.

На спростування наданих відповідачем доказів використання позивачем відпусток за період роботи у ТОВ «Гюрсой» остання будь-яких доказів не надала, що є її процесуальним обов'язком.

Установивши недоведеність обставин, якими позивач обґрунтовувала свої вимоги, суди попередніх інстанцій дійшли правильного висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову.

Доводи касаційної скарги не спростовують висновків судів попередніх інстанцій, обґрунтовано викладених у мотивувальних частинах судових рішень, та зводяться до переоцінки доказів та незгоди заявника з висновками судів щодо їх оцінки.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у держава-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо надання обґрунтування , що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00 § 23, ЄСПЛ від 18 липня 2006 року. Оскаржувані судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.

Частиною третьою статті 401 ЦПК України передбачено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення без змін.

Частиною третьою статті 401 ЦПК України передбачено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу залишити без задоволення, а судові рішення без змін.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 19 вересня 2016 року та постанову апеляційного суду Запорізької області від 18 січня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: М. Є. Червинська

В. М. Коротун

В. П. Курило