22-ц/775/385/2018(м)
263/7119/17

Єдиний унікальний номер 263/7119/17
Номер провадження 22-ц/775/385/2018(м)
Головуючий у 1-й інстанції Скрипниченко Т.І.
Доповідач Білина Т.І.
ПОСТАНОВА

І м е н е м У к р а ї н и

30 травня 2018 року колегія суддів судової палати з цивільних справ Апеляційного суду Донецької області в складі:

головуючої Биліни Т.І.,

суддів Лопатіної М.Ю., Принцевської В.П.,

при секретарі Зал Ю.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 28 березня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування жилою площею та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про вселення до квартири, -

в с т а н о в и л а :

12 червня 2017 року позивач ОСОБА_1 звернулась до суду із позовом до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування жилою площею. Позов вмотивовано тим, що їй на праві приватної власності належить квартира, розташована за адресою: м.Маріуполь, вул. Троїцька (раніше вул. 50 років СРСР)АДРЕСА_1, отримана в кооперативі «Оріон» разом з чоловіком в грудні 1973 року. У вказаній квартирі з 1982 року зареєстрована їх донька ОСОБА_2, яка після смерті батька в 1995 році, успадкувала домоволодіння у Вінницькій області в селі Дзигівка Ямпільського району по вул. Котовського, 45, тобто має власне житло. З 01.12.2003 року донька без поважної причини не проживає в її квартирі в якій залишилися деякі її речі, якими вона не користується. З 2012 року вона не спілкується з донькою, не веде з нею спільного господарства, остання не оплачує комунальні послуги. Зазначене унеможливлює оформлення субсидії на оплату комунальних послуг. Проживати разом з донькою в одній квартирі вона не може, між ними склалися неприязні стосунки, вона неодноразово зверталась до поліції, тому просила визнати доньку такою, що втратила право користування жилою площею у вказаній квартирі.

15.08.2017 року відповідачем ОСОБА_2 подано зустрічну позовну заяву до ОСОБА_1, у якій вона просить вселити її до квартири АДРЕСА_2. Позов вмотивувала тим, що її батьку на сімю з трьох чоловік: а саме ОСОБА_3; матері ОСОБА_1; та їй - доньці ОСОБА_2 в грудні місяці 1973 року була надана двокімнатна квартира в ЖБК «ОРІОН» по вул. 50 років СРСР (на даний час вул. Троїцька) буд. 79 кв.79 в м.Маріуполі. Пайові внески до її працевлаштування 17.08.1988 року на комбінат Ілліча здійснювали батьки. В січні 1989 року, пайові внески були виплачені. З 1991 по 2003 рік її батьки проживали у ІНФОРМАЦІЯ_1 в будинку бабусі За час їх відсутності вона здійснила ремонт у квартирі, придбавала предмети побуту, техніку, утримувала квартиру. Все придбане нею майно та особисті речі як то шуби, пальто, куртки знаходиться у квартирі. Після повернення матері в Маріуполь в них був єдиний бюджет, основні витрати несла вона, так як пенсія у матері незначна. У звязку з тим, що мати безпричинно стала її ображати та чинити скандали, вона стала залишати квартиру, проживала у знайомих або на дачі. В 2015 році мати за допомогою своєї племінниці, встановила додаткові вхідні двері з іншим замком, ключів від нього вона не має, а тому не має можливості потрапити у квартиру. Вона намагалась дати матері грошові кошти на комунальні послуги, але та відмовляється їх брати та розмовляти з нею. Вважає, що не втратила право на житло.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 28 березня 2018 року у задоволені позову ОСОБА_1 відмовлено. Зустрічний позов ОСОБА_2 задоволено. ОСОБА_2 вселена до квартири АДРЕСА_3. Вирішено питання щодо судових витрат.

З вказаним рішенням суду не погодилась позивач ОСОБА_1 та подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення норм процесуального та матеріального права, просила рішення скасувати, ухвалити нове про задоволення її позовних вимог. В обґрунтування апеляційної скарги зазначила, що її донька ОСОБА_2 має на праві власності будинок у с. Дзигівка Вінницької області, та земельну ділянку 0,48га. Відповідач їй неодноразово погрожувала. У звязку з тим, що донька ОСОБА_2 зареєстрована у квартирі, вона позбавлена можливості оформити та отримати субсидію, незважаючи на незначну пенсію.

У судовому засіданні апеляційного суду позивач ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_4 підтримали доводи апеляційної скарги, просили їх задовольнити.

У судовому засіданні апеляційного суду відповідач ОСОБА_2 просила апеляційну скаргу відхилити, рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Заслухавши суддю доповідача, пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи скарги, апеляційний суд вважає, що скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були дослідженні в судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що вказаним вимогам рішення суду першої інстанції відповідає в повній мірі.

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_1 та задовольняючи зустрічний позов, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач ОСОБА_2 довела наявність перешкод у її проживанні в квартирі з боку позивача та своє право на користування квартирою. Відповідач працює у ПРаТ «ММК ім. Ілліча» у м. Маріуполі з 17.08.1988 року, а тому не має можливості проживати у будинку в Вінницькій області, успадкованому після батька.

Колегія суддів вважає висновки суду обґрунтованими та такими, що в повній мірі узгоджуються з нормами закону, що регулюють спірні відносини.

Відповідно до частини 4 ст. 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Відповідно до статті 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб.

Частиною першою статті 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім'ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Разом з цим, згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення, будинку або квартири, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.

В судовому засіданні апеляційної інстанції було встановлено, що хоча відповідач не є власником квартири АДРЕСА_4, проте вона зареєстрована як член сім'ї власника вказаного житлового приміщення. Поважність причини непроживання відповідача у вказаній квартирі була встановлена судом першої інстанції та підтверджена в суді апеляційної інстанції.

Доводи позивача, що відповідач перешкоджає власнику у користуванні своєю власністю не підтверджені належними та переконливими доказами, це стосується і стверджень відносно наявності погроз з боку відповідача.

З аналізу наведеного вбачається, що підстав для застосування статті 405 ЦК України до спірних правовідносин немає.

Доводи апеляційної скарги, що відповідач має право власності на інше житло не впливає на можливість мати в користуванні інше житло. Відповідач працює, проте іншого житла за місцем роботи немає. Відстань між будинком, належним відповідачу на праві власності у Вінницькій області та місцем роботи в м.Маріуполі робить неможливим його використовувати. Відповідно до ст. 25 Загальної декларації прав людини «Кожна людина має право на такий життєвий рівень, включаючи їжу, одяг, житло, медичний догляд і необхідне соціальне обслуговування, що є необхідним для підтримки здоров'я й добробуту її самої та її родини».

Невід'ємне право кожної людини на житло закріплено в різних міжнародно-правових документах про права людини, у тому числі в Міжнародному пакті про економічні, соціальні й культурні права від 16 грудня 1966 року (ст. 10). При цьому, як вбачається із п. 1 ст. 12 Міжнародного пакту про цивільні і політичні права від 16 грудня 1966 року, право на житло має реалізовуватися за умови вільного вибору людиною місця проживання. Повага до права людини на житло закріплена також у ст. 8 Європейської Конвенції з прав людиниі основоположних свобод.

У разі порушення цих прав передбачено право на судовий захист. Ніхто не може примусово бути позбавлений житла, безпідставно виселений із нього або визнаний таким, що втратив право користування жилим приміщенням.

У відповідності до положень ст. ст.12, 81 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу.

Аргументи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а тому підстав для скасування рішення немає.

Європейський суд з прав людини вказав що п. 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

У зв'язку з наведеним колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду Жовтневого районного суду від 28 березня 2018 року залишити без змін.

Відповідно до частини першої статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Повний текст постанови складено 04 червня 2018 року.

Керуючись ст.ст.374, 375, 381, 382 ЦПК України, колегія суддів

п о с т а н о в и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 28 березня 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

Касаційна скарга може бути подана безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий: Т.І. Биліна

Судді: М.Ю. Лопатіна

ОСОБА_5