Номер провадження: 22-ц/785/459/18
Номер справи місцевого суду: 520/9222/16-ц
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
Доповідач Сєвєрова Є. С.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15.05.2018 року м. Одеса

Колегія суддів Судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Одеської області у складі :

головуючого Сєвєрової Є.С.,

суддів: Вадовської Л.М., Ващенко Л.Г.,

за участю секретаря Сідлецької Ю.С.,

учасники справи:

позивач ОСОБА_2

відповідач ОСОБА_3

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Київського районного суду м. Одеси від 20 квітня 2017 року у складі судді Калініченко Л.В.,

в с т а н о в и л а:

02.08.2016 року позивач ОСОБА_2 звернувся до Київського районного суду міста ОСОБА_4 з позовом до ОСОБА_5 про стягнення заборгованості за договором позики від 24 вересня 2015 року у розмірі 40930 гривень 80 копійок. У позовній заяві посилався на те, що 24 вересня 2015 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_5 було укладено договір позики, за умовами якого відповідач взяв в борг у позивача 1650 доларів США, які зобов'язався повернути до 1 лютого 2016 року, на підтвердження чого, відповідач надав позивачу розписку. Відповідно до курсу НБУ станом на 1 серпня 2016 р. сума боргу у національній валюті складає 40930,80 грн., однак в обумовлений строк відповідач грошові кошти, надані йому в борг, не повернув, у звязку з чим, позивач був вимушений звернутись до суду з відповідним позовом.

В процесі розгляду справи стало відомо, що ОСОБА_5 помер 14 квітня 2016 року, до участі у справі як правонаступника залучено спадкоємця ОСОБА_3.

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 20 квітня 2017 року позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договором позики задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_3, на користь ОСОБА_2 грошові кошти за договором позики від 24 вересня 2015 року в сумі 44584 гривні 53 копійки.

Стягнуто з ОСОБА_3, на користь ОСОБА_2, витрати по сплаті судового збору у розмірі 551 гривня 20 копійок.

У задоволенні решти вимоги ОСОБА_2 відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду, 06.06.2017 року ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, якою просить рішення суду скасувати та прийняти нове рішення, яким в позовних вимогах відмовити в повному обсязі. Доводи апеляційної скарги полягають в тому, що суд прийняв рішення без участі відповідача і не сповістив, рішення як результат мало бути заочним; позивач не предявляв вимог у шестимісячний строк навіть у якості претензії; судом не правильно застосовано норми ст.ст.1046, 1047, 1049 ЦК України.

Колегія суддів Судової палати з розгляду цивільних справ, заслухавши суддю-доповідача, обговоривши доводи скарги та перевіривши матеріали справи, дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Судом встановлено, 24 вересня 2015 року ОСОБА_2 та ОСОБА_5 склали розписку, згідно з якої ОСОБА_5 отримав в борг у ОСОБА_2 грошові кошти в сумі 1650 доларів США, які зобовязався повернути останньому в строк до 01 лютого 2016 року у доларах США, проте кошти повернуті не були, заборгованість ОСОБА_2 перед позивачем за договором позики від 24.09.2015 року у гривневому еквіваленті складає 44584 гривні 53 копійки, згідно з курсом НБУ станом на 10 січня 2017 року.

Відповідно до ст. 509 ЦК України зобовязанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобовязана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обовязку.

Верховний Суд України на засіданні Судової палати у цивільних справах 18 вересня 2013 року розглянув справу № 6-63цс13, предметом якої був спір про стягнення боргу за договором позики. При розгляді цієї справи Верховний Суд України зробив правовий висновок про те, що письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Наявність у позивача оригіналу розписки свідчать про неповернення боргу відповідачем в належному розмірі.

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Частиною 1 ст. 1050 ЦК України передбачено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 525 ЦК України, одностороння відмова від зобовязання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Факт неповернення боргу підтверджений наявністю оригіналу боргового документу у кредитора, що відповідає вимогам ч.3 ст. 545 ЦК України, оскільки тільки наявність боргового документу у боржника підтверджує виконання їм свого обовязку.

Враховуючи вищевикладене, судом вірно встановлено, що дійсно ОСОБА_5 отримав від ОСОБА_2 за договором позики від 24.09.2015 року грошові кошти в сумі 1650 доларів США, строком до 01.02.2016 року, які в обумовлений термін не повернув, що є істотним порушенням умов договорів, внаслідок чого друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні вказаних договорів, а також встановив, що заборгованість ОСОБА_2 перед позивачем за договором позики від 24.09.2015 року у гривневому еквіваленті складає 44584 гривні 53 копійки, згідно з курсом НБУ станом на 10 січня 2017 року .

ОСОБА_5 помер 14 квітня 2016 року, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії І-ЖД №451849, актовий запис про смерть №3968, складений 15.04.2016 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті ОСОБА_4 міського управління юстиції.

Спадкоємцями першої черги майна ОСОБА_5, померлого 14 квітня 2016 року, є його син ОСОБА_3.

У звязку з чим, під час розгляду справи ОСОБА_3 був залучений до участі по справі як правонаступник ОСОБА_5

Судом також встановлено, що спадкове майно складається з автомобілю марки «Lexus RX350», 2008 року випуску.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_3 прийняв спадщину після смерті свого батька ОСОБА_5, спадковим майном якого є автомобіль марки «Lexus RX350», 2008 року випуску, вартість якого не є меншою ніж вартість боргових зобовязань спадкодавця ОСОБА_5, відтак є відповідальним за борги спадкодавця за договором позики від 24 вересня 2015 року.

Таким чином, судом правильно встановлені фактичні обставини справи і доводи апеляційної скарги їх не спростовують.

Разом із тим, обґрунтованими є доводи апеляційної скарги про те, що справу розглянуто судом без доказів про належне повідомлення відповідача про час та місце розгляду справи, оскільки повідомлення про час та місце розгляду справи повернулося із позначкою «за закінченням строку зберігання» (а.с.78,80, 85,87).

Відповідно до п.3ч.3ст.376 ЦПК України обовязковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення є розгляд справи судом за відсутності будь якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду, якщо такий учасник обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою.

Наявність доводів апеляційної скарги ОСОБА_3 про неналежне сповіщення і відсутність доказів на їх спростування є підставою для скасування рішення першої інстанції та ухвалення нового по суті справи.

Виходячи з того, що ані факт укладання договору позики, ані факт не повернення коштів не спростовані, і наявні докази дають підстави для таких висновків, то такі обставини слід вважати встановленими.

Відповідно до ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обовязки, що належать спадкодавцеві на момент відкриття спадщини не припинилися внаслідок його смерті.

Статтею 1282 ЦК України визначено, що спадкоємці зобов'язані задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного у спадщину. Кожен із спадкоємців зобов'язаний задовольнити вимоги кредитора особисто, у розмірі, який відповідає його частці у спадщині. Вимоги кредитора спадкоємці зобов'язані задовольнити шляхом одноразового платежу, якщо домовленістю між спадкоємцями та кредитором інше не встановлено. У разі відмови від одноразового платежу суд за позовом кредитора накладає стягнення на майно, яке було передане спадкоємцям у натурі.

Таким чином, з ОСОБА_3, який прийняв спадщину після смерті свого батька ОСОБА_5, а спадковим майном є автомобіль марки «Lexus RX350», 2008 року випуску, вартість якого складає 594640 грн., тобто є значно більшою, ніж сума боргу, підлягають стягненню кошти за договором позики від 24 вересня 2015 року в розмірі 44584 гривні 53 копійки.

Не приймаються до уваги доводи відповідача про те, що кредитором пропущений строк предявлення вимог, виходячи з наступного.

Відповідно до ст.1281 ЦК України спадкоємці зобов'язані повідомити кредитора спадкодавця про відкриття спадщини, якщо їм відомо про його борги.

Кредиторові спадкодавця належить протягом шести місяців від дня, коли він дізнався або міг дізнатися про відкриття спадщини, пред'явити свої вимоги до спадкоємців, які прийняли спадщину, незалежно від настання строку вимоги.

Якщо кредитор спадкодавця не знав і не міг знати про відкриття спадщини, він має право пред'явити свої вимоги до спадкоємців, які прийняли спадщину, протягом одного року від настання строку вимоги.

Кредитор спадкодавця, який не пред'явив вимоги до спадкоємців, що прийняли спадщину, у строки, встановлені частинами другою і третьою цієї статті, позбавляється права вимоги.

Із позовом до суду позивач звернувся 02.08.2016 р., строк виконання зобовязання -01.02.2016 р., 14.04.2016 р. помер відповідач.

За загальним правилом кредитор мав звернутися до суду протягом шести місяців від дня, коли він дізнався або міг дізнатися про відкриття спадщини до спадкоємців, позивач звернувся в межах шестимісячного строку безпосередньо до боржника, при цьому обєктивних відомостей про те, що йому було відомо про смерть останнього не надано.

Вбачається зі справи, що про смерть спадкодавця представником ОСОБА_6 було повідомлено суд 20.09.2016 р. (а.с.35), з уточненими вимогами до спадкоємця позивач звернувся 10.01.2017р. (а.с.66-68), тобто в межах шестимісячного строку з часу, коли дізнався про смерть боржника, а тому з огляду і на такі обставини строк не можна вважати пропущеним.

Отже, доводи про пропуск звернення із вимогами є неспроможними, а тому підставою для відмови у задоволенні позову бути не можуть.

Не можуть бути підставою для відмови у задоволенні позову і доводи про наявність іншого спадкоємця, який фактично прийняв спадщину, проживаючи разом із спадкодавцем.

Відповідно до ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Окрім згадування в апеляційній скарзі про те, що разом із спадкодавцем проживала спадкоємець ОСОБА_7, жодних доказів на підтвердження ступеню її родинного звязку зі спадкодавцем відповідачем, інших доказів на обґрунтування доводів скарги не надано.

При цьому відомості про неї як спадкоємця в спадковій справі відсутні, і, в суді апеляційної інстанції представник відповідача ОСОБА_3, незважаючи на розяснення йому судом про необхідність надання таких відомостей, якщо це довід їх апеляційної скарги, повідомив про відмову від надання таких та згоду вирішити справу в межах наданих доказів.

Зважаючи на такі обставини, апеляційна скарга в межах наведених доводів та наданих доказів підлягає задоволенню частково, рішення суду - скасуванню із ухваленням нового про задоволення позову з мотивів та підстав, викладених вище.

Рішення суду в частині відмови у задоволенні позову ОСОБА_2 сторонами не оскаржено.

Керуючись ст.ст. 374, 376, 382, 383, 384 ЦПК України, колегія суддів,

постановила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

РішенняКиївського районного суду м. Одеси від 20 квітня 2017 року в частині задоволення позову ОСОБА_2 скасувати.

Позовні вимоги ОСОБА_2 задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, ідентифікаційний номер НОМЕР_1, на користь ОСОБА_2 кошти за договором позики в розмірі 44584 грн., судові витрати в розмірі 551 грн.

Постанова набирає законної сили з моменту прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий:

Судді: