Ухвала

23 травня 2018 року

м. Київ

справа № 175/1867/14-ц

провадження № 61-7462св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А.,

суддів: Карпенко С. О., Погрібного С. О.,

Ступак О. В. (суддя-доповідач), Усика Г. І.

учасники справи:

позивач - Публічне акціонерне товариство «Всеукраїнський Акціонерний Банк»,

відповідач - ОСОБА_4,

третя особа - Товариство з обмеженою відповідальністю «Гранд Полімер Груп»,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 09 червня 2015 року у складі судді Шабанова А. М. та ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 25 листопада 2016 року у складі колегії суддів: Прозорової М. Л., Максюти Ж. І., Макарова М. О.,

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2014 року Публічне акціонерне товариство «Всеукраїнський Акціонерний Банк» (далі - ПАТ «ВіЕйБі Банк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_4, третя особа - Товариство з обмеженою відповідальністю «Гранд Полімер Груп» (далі - ТОВ «Гранд ПолімерГруп»), про стягнення заборгованості.

Позовна заява мотивована тим, що 22 серпня 2006 року між Відкритим акціонерним товариством «Всеукраїнський Акціонерний Банк», правонаступником якого є ПАТ «ВіЕйБі Банк», та Товариством з обмеженою відповідальністю «Альфа-Донецьк» (правонаступник - ТОВ «Гранд ПолімерГруп») укладено кредитний договір

№ 135/К-мв, за умовами якого надано кредит у розмірі 2 200 000,00 доларів США, з кінцевим терміном повернення кредиту до 22 серпня 2011 року та сплатою процентів за користування кредитом за траншем у іноземній валюті у розмірі 12,5 % річних, за траншем у національній валюті у розмірі 18,5 % річних. Також для забезпечення виконання зобов'язання за кредитним договором від 22 серпня 2006 року

№ 135/К-мв між сторонами укладено додаткові угоди та договори про внесення змін.

Для забезпечення виконання основного зобов'язання за кредитним договором між банком, TOB «Гранд Полімер Груп» та ОСОБА_4 13 жовтня 2009 року укладений договір поруки № 135/К-мв/П-2. До договору поруки між сторонами укладено

чотири договори по внесення змін до договору поруки, які укладалися відповідно до змін, внесених до умов кредитного договору: від 01 грудня 2009 року № 1,

від 01 лютого 2011 року № 2, від 30 січня 2012 року № 3, від 20 травня 2013 року № 3.

Посилаючись на вказані обставини, ПАТ «ВіЕйБі Банк» просило стягнути з відповідача на свою користь заборгованість за кредитним договором від 22 серпня 2006 року

№ 135/К-мв у розмірі 76 400 000,00 грн, заборгованість за простроченими процентами - 3 095 457,55 грн, пеню за несвоєчасне повернення кредиту -

460 394,52 грн, пеню за несвоєчасну сплату процентів за кредитом - 88 162,37 грн.

Рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області

від 09 червня 2015 року позов ПАТ «ВіЕйБі Банк» задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ПАТ «ВіЕйБі Банк»заборгованість за кредитним договором від 22 серпня 2006 року № 135/К-мв у розмірі 80 044 014,44 грн, з яких: заборгованість за кредитом - 76 400 000,00 грн, заборгованість зі сплати відсотків - 3 095 457,55 грн, пеня за несвоєчасне погашення кредиту - 460 394,52 грн, пеня за несвоєчасне погашення заборгованості зі сплати відсотків - 88 162,37 грн. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Суд першої інстанції мотивував своє рішення тим, що позовні вимоги є обґрунтованими відповідно до статей 525, 526, 530, 629, 1049-1054 ЦК України, тому в разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, поручителі відповідають перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник.

Ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 25 листопада 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 відхилено. Рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 09 червня 2015 року залишено без змін.

Постановляючи ухвалу про відхилення апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції погодився з висновками суду першої інстанції, який всебічно та повно з'ясував дійсні обставини справи, перевірив доводи та заперечення сторін, дослідив надані сторонами докази та ухвалив законне і обґрунтоване рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

У грудні 2016 року ОСОБА_4 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу на рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 09 червня

2015 року та ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 25 листопада 2016 року, в якій просить скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову ПАТ «ВіЕйБі Банк», обґрунтовуючи свої вимоги порушенням судами першої і апеляційної інстанцій норм процесуального права та неправильним застосування норм матеріального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що позовна заява подана 20 лютого 2014 року, яка була повернута, тобто вважається, що позивач не звертався до суду із цією позовною заявою, тому при зверненні до суду з позовом 23 квітня 2014 року порука вже припинилася, отже, вважає, що суд апеляційної інстанції в порушення вимог процесуального права не звернув уваги на зазначене та помилково дійшов висновку про те, що банк звернувся до поручителя в межах шести місяців з дати настання строку виконання основного зобов'язання.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 19 грудня 2016 року відкрито касаційне провадження в указаній справі, а ухвалою від 22 березня 2017 року - призначено до судового розгляду.

15 грудня 2017 року набув чинності Закон України від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», за яким судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 ЦПК України).

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У лютому 2018 року Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ вказану цивільну справу передано до Верховного Суду.

Частиною другою статті 415 ЦПК України передбачено, що процедурні питання, пов'язані з рухом справи, клопотання та заяви учасників справи, питання про

відкладення розгляду справи, оголошення перерви, зупинення провадження у справі, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом, вирішуються судом

касаційної інстанції шляхом постановлення ухвал в порядку, визначеному цим

Кодексом для постановлення ухвал суду першої інстанції.

Ухвалою Верховного Суду у складі Касаційного цивільного суду від 04 квітня

2018 року передано на розгляд Великої Палати Верховного Суду справу

№ 408/8040/12-ц за позовом Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» до ОСОБА_7, ОСОБА_8 про стягнення заборгованості за кредитним договором, за зустрічним позовом ОСОБА_8 до Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» про визнання поруки припиненою, за касаційними скаргами ОСОБА_7 та Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» на рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 08 вересня 2016 року.

Так, зі змісту оскаржуваного судового рішення у справі, яку передано на Велику Палату, вбачається, що кредитор для захисту свого порушеного права зобов'язаний пред'являти позов до поручителя щоразу не пізніше шести місяців від дня настання строку виконання зобов'язання за кожним з періодичних платежів, тоді як право вимоги до основного боржника, який відповідає перед кредитором солідарно з поручителем, зберігається у нього протягом загальної позовної давності.

Постановляючи вказану ухвалу, Верховний Суд виходив із наявності підстави, передбаченої підпунктом 7 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України, оскільки вважає за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного в раніше ухваленому рішенні Верховного Суду України.

У правових позиціях, викладених у постановах Верховного Суду України

від 17 вересня 2014 року № 6-53цс14, від 20 квітня 2016 року № 6-2662цс15 та

від 29 березня 2017 року № 6-3087цс16, вбачається, що строк дії поруки не є строком захисту порушеного права, а є строком існування суб'єктивного права кредитора й суб'єктивного обов'язку поручителя, після закінчення якого вони припиняються, тобто зі збігом цього строку жодних дій щодо реалізації свого права за договором поруки, у тому числі застосування судових заходів захисту свого права, кредитор вчиняти не може. Таким чином, закінчення строку, установленого договором поруки, так само як сплив шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання або одного року від дня укладення договору поруки, якщо строк основного зобов'язання не встановлений, припиняє поруку за умови, що кредитор протягом дії поруки не звернувся з позовом до поручителя.

Разом з тим зі змісту статті 541 та частини першої статті 543 ЦК України вбачається, що солідарний обов'язок або солідарна вимога виникають у випадках, встановлених договором або законом, зокрема у разі неподільності предмета зобов'язання. У разі солідарного обов'язку боржників (солідарних боржників) кредитор має право вимагати виконання обов'язку частково або в повному обсязі як від усіх боржників разом, так і від будь-кого з них окремо.

Отже, Верховний Суд у справі, яку передано на розгляд до Великої Палати, зазначив, що правова позиція щодо припинення поруки після спливу шести місяців з моменту настання строку погашення чергового платежу за основним зобов'язанням прямо суперечить положенням законодавства про однаковий обсяг відповідальності боржника і поручителя, тобто втрачається сама сутність солідарної відповідальності боржника і поручителя та порушуються загальні засади цивільного законодавства - справедливість, розумність і добросовісність.

Враховуючи зазначене, вбачається, що оскаржувані судові рішення у цій справі та оскаржуване рішення, яке передано на розгляд Великої Палати Верховного Суду, постановлені у подібних правовідносинах.

За змістом пункту 10 частини першої статті 252 ЦПК України суд може з власної ініціативи зупинити провадження у справі у випадку перегляду судового рішення у подібних правовідносинах (у іншій справі) у касаційному порядку палатою, об'єднаною палатою, Великою Палатою Верховного Суду.

Виходячи з викладеного, суд вважає за необхідне зупинити касаційне провадження у цій справі до закінчення перегляду в касаційному порядку Великою Палатою Верховного Суду справи № 408/8040/12-ц.

Керуючись статтями 252, 415 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Зупинити касаційне провадження у справі № 175/1867/14-цза позовом Публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський Акціонерний Банк» до ОСОБА_4, третя особа - Товариство з обмеженою відповідальністю «Гранд Полімер Груп», про стягнення заборгованості, за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 09 червня 2015 року та ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 25 листопада 2016 року до закінчення перегляду в касаційному порядку Великою Палатою Верховного Суду справи № 408/8040/12-ц.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий В. А. Стрільчук

Судді: С. О. Карпенко

С.О. Погрібний

О. В. Ступак

Г. І. Усик