Справа №: 398/2374/16-ц
провадження №: 2/398/81/18
РІШЕННЯ

Іменем України

"18" травня 2018 р. м.Олександрія

Олександрійський міськрайонний суд Кіровоградської області

в складі: головуючого - судді Голосеніної Т.В.,

з участю секретаря - Шаповал І.Ф.,

в присутності представника позивача - ОСОБА_1,

представника відповідача - ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Олександрії цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, третя особа - приватний нотаріус Олександрійського нотаріального округу Кіровоградської області Чернишов Сергій Сергійович, про визнання договору дарування недійсним,-

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до відповідача ОСОБА_4, відповідно до якого просить визнати недійсним договір дарування житлового будинку, який був посвідчений приватним нотаріусом Олександрійського міського нотаріального округу Чернишовим С.С. 01.10.2014 року. Згідно цього договору він подарував відповідачці належний йому на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом будинок, що знаходиться за адресою: м.Олександрія Кіровоградської області, вул.Демченка,12А.

Свої вимоги позивач мотивує тим, що починаючи з 2011 року він постійно проживав у спірному будинку, який отримав у спадок після смерті сестри ОСОБА_6 Його син та дочка, які мають своє житло, проживали окремо.

На початку серпня 2014 року дочка, відповідач по справі, запропонувала йому свою допомогу по догляду та утриманню, а він натомість відпише їй будинок. Оскільки він являється людиною похилого віку та часто хворіє, погодився на пропозицію дочки і 01.10.2014 року підписав у нотаріуса договір. При цьому позивач вказує, що вважав, що підписуючи цей договір він укладає з відповідачем договір довічного утримання, а тому навіть не читав його.

Перші чотири місяці після укладення договору відповідач свою частину домовленості між ними виконувала, а потім перестала забезпечувати його продуктами харчування, не займалась його доглядом, почала влаштовувати сварки та постійно висловлювала своє невдоволення тим, що він проживає в будинку.

У жовтні 2015 року відповідач повідомила йому, що будинок належить їй, оскільки він сам його їй подарував, та вигнала з будинку. У разі якщо він повернеться до будинку відповідач погрожувала викликати працівників поліції та повідомити останніх про незаконне проникнення до будинку. Йому також було заборонено ставити в гаражі, який знаходиться на території домоволодіння, свій автомобіль. Коли він почав заперечувати, то у відповідь чоловік відповідача наніс йому два удари кулаком в обличчя.

На даний час він проживає разом з сином ОСОБА_7 та сім'єю останнього в квартирі, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1. Зазначену квартиру він фактично подарував синові, переоформивши на нього 2/3 її частки квартири, а право власності на 1/3 частки квартири - залишив за собою.

Про існування договору дарування будинку він взагалі нічого не знав, у нього навіть немає його копії.

Вважає, що відповідач обманним шляхом змусила його підписати договір дарування, повідомивши про необхідність просто підписати якісь документи на будинок для його до оформлення, а отже, він помилився щодо правової природи правочини, оскільки бажав скласти або заповіт або договір довічного утримання.

Ще однією із підстав визнання договору дарування недійсним вказує укладення його під впливом тяжкої обставини, оскільки він є людиною похилого віку, страждає на гіпертонічну хворобу, переніс інфаркт та два інсульти, погано бачить.

Посилаючись на викладене, позивач просив визнати недійсним договір дарування житлового будинку № 12А по вул.Демченка в м.Олександрія, який був посвідчений приватним нотаріусом Олександрійського міського нотаріального округу Чернишовим С.С. 01.10.2014 року. 03.02.2017 року від відповідача через канцелярію суду надійшли заперечення на позов. У своїх заперечення відповідач зазначає, що позов не визнає, оскільки жодної домовленості між нею та батьком про утримання та догляд не було. Батько хоча і є людиною похилого віку, однак до цього часу здатен сам себе обслуговувати і не потребує сторонньої допомоги. Він не являється інвалідом, отримує пенсію, розмір якої перевищує розмір її заробітної плати, тобто має постійний дохід, якого йому вистачає на життя. Крім того, на час укладення договору, батько перебував у фактичних шлюбних відносинах з ОСОБА_8, з якою разом проживав у будинку АДРЕСА_2.

08.03.2014 року вона з чоловіком та дочкою приїхали в гості до батька та його співмешканки ОСОБА_8 для святкування Міжнародного жіночого дня. Цього дня, коли вони були у кімнаті всі разом, батько передав їй правовстановлюючі документи на спірний будинок і сказав, щоб вона переоформила будинок на себе. Для неї це було несподіванкою, оскільки вони ніколи про це не говорили, і вона сприйняла батькові дії як подарунок з нагоди свята. Жодних умов батько не ставив, а тому вона вважала, що отримала право оформити будинок на себе без взаємної винагороди. Крім того, у власності в батька є ще одне житло - квартира, в якій зараз проживає її рідний брат. Оскільки вони з братом є спадкоємцями у разі смерті батька, вона вирішила, що таким чином батько поділив спадкове майно за життя: віддавши їй будинок, а братові - квартиру.

Отримавши від батька документи на будинок, вона звернулась до нотаріуса за роз'ясненнями, які саме документи їй необхідно зібрати, щоб оформити перехід права власності на будинок від батька до неї.

Коли з'ясувалось, що деяких документів не вистачає, батько особисто звернувся до відповідних державних установ для їх отримання.

01.10.2014 року батько особисто, скориставшись послугами громадського транспорту, приїхав до нотаріуса Чернишова С.С., де, попередньо ознайомившись зі змістом, підписав договір дарування будинку на її користь.

Після укладання договору дарування батько продовжував безперешкодно користуватися будинком та господарсько-побутовими будівлями на території подвір'я, а також вів власне господарство. В цей же час вона та її чоловік допомагали батькові у ведені господарства, постійно відвідували його та виявляли турботу про нього. Крім того, вони покращували умови проживання батька, ремонтували будинок та наводили лад на присадибній ділянці. Після оформлення за нею права власності на будинок, вона особисто сплачувала за всі комунальні послуги.

Жодних конфліктів між нею та батьком не виникало до того часу, коли батько не вирішив у 2015 році змінити місце свого проживання. Він, не пояснюючи причину свого рішення, зібрав речі і переїхав жити до свого сина, (її брата), у квартиру, співвласником якої він є. Вона батька ніколи не виганяла з будинку та не перешкоджала йому в користуванні будинком та господарсько-побутовими будівлями.

Після зміни місця проживання, між нею та батьком відбулось погіршення стосунків, оскільки вона на даний час не може відвідувати батька в квартирі, де він проживає, так як там також проживає дружина брата, з якою в неї особисті неприязні стосунки.

На підставі викладеного відповідач вважає, що факти, які б вказували на приховування іншого правочину відсутні, тобто відсутні ознаки удаваного правочину.

Також відповідач вважає, що відсутні підстави для визнання правочину недійсним на підставі ст.229 ЦК України як такого, що вчинений під впливом помилки, оскільки не має правового значення помилка щодо розрахунку одержання користі від вчиненого правочину. Так, фактично, укладаючи договір дарування позивач мав намір отримати користь від цього договору у якості забезпечення доглядом, харчуванням, утриманням житлового будинку і присадибної ділянки в належному стані, про що сам вказує у своєму позові зазначивши, що між ним та нею був укладений саме договір дарування житлового будинку, але нібито існували певні домовленості.

У судовому засіданні 28.02.2018 року позивач надав суперечливі пояснення. На початку зазначив, що дарувати будинок, який дістався йому у спадок після смерті сестри, він нікому наміру не мав. Дочка обіцяла доглядати його до кінця життя, однак обіцянки не дотрималась. Останнім часом вона його життям взагалі не цікавилась. Усіма питаннями щодо оформлення договору займався зять, який мав доступ до документів на будинок, оскільки вони зберігались в них вдома, в квартирі. У нотаріуса він був один раз, коли підписував договір. Йому дали вже готові документи, зять показав де потрібно поставити підпис. Підписуючи договір, він погано розумів що робить, оскільки перебуває вже в похилому віці та переніс інсульти та інфаркт, став забудькуватим. Документи від нотаріуса забирав теж зять. Згодом, після підписання ним договору, зять сказав йому, що він тепер власник будинку, а йому, позивачу, там нема чого робити .

Проте у цьому ж судовому засіданні позивач, відповідаючи на запитання, змінив свої пояснення. Почав розповідати, що ініціатором договору ні він, ні дочка не були, домовленості з дочкою про те, що вона буде його доглядати також не було. При цьому позивач то пояснював, що його практично силою відвели до нотаріуса та змусили підписати договір, то - що приїхав до нотаріуса сам, на громадському транспорті. Позивач також спочатку пояснював, що 2014 році в будинку він жив разом з співмешканкою ОСОБА_9 близько двох місяців, доки були дрова щоб опалювати будинок, а згодом розповідав, що в 2014 році то він в будинку взагалі не жив, то жив протягом одного тижня після підписання ним договору, при цьому співмешканка замикала його в будинку на замок, побоюючись щоб його ніхто не побив.

Крім того, на початку пояснень позивач зазначає, що дочка вигнала його з будинку, а потім, що він виїхав сам, оскільки в нього стався інсульт: він викликав швидку і, пробувши два тижні в лікарні, вирішив жити у сина в квартирі. Позивач також, спочатку зазначає, що другий інсульт у нього стався відразу після підписання договору, а згодом, що коли він їхав в автобусі то відчув як почала німіти рука, він викликав швидку, його відвезли до лікарні. При цьому, то після перенесеного другого інсульту він взагалі не міг поставити навіть підпис в договорі, то 01.10.2014 року він дійсно підписав договір дарування. На початку пояснень, позивач зазначає, що не розумів, що підписує, а потім, - що не пам'ятає, що підписував.

Позивач також плутався у поясненнях щодо майна, яке є його власністю: то вказував, що іншого житла, крім спірного будинку, у нього немає, однак відразу ж розповідав, що він є власником 1/3 частки квартири, в якій проживає зараз разом із сім'єю сина.

У своїх поясненнях позивач то зазначає, що на даний час про нього піклується співмешканка ОСОБА_8 і він не хотів би щоб за ним доглядала дочка, однак відразу ж говорить, що якби власником будинку був все-таки він, то після своєї смерті будинок він би залишив дочці.

Представник позивача ОСОБА_1 в судовому засіданні позов підтримав та пояснив, що позивач підписав договір дарування, оскільки сподівався на те, що дочка буде йому допомагати. Відповідач дійсно до того час, як було підписано договір дарування, допомагала батькові. Позивач на даний час проживає разом із сином та його сім'єю у трикімнатній квартирі, 2/3 частини якої належать синові позивача, а 1/3 - позивачу, квартира знаходиться на п'ятому поверсі, що вкрай важко для позивача. На момент підписання договору позивач не розумів природу договору, який було підписано останнім під дією тяжких обставин: переніс інфаркт та інсульти, має поганий зір.

Відповідач скористалась ситуацією і позивач підписав договір дарування на вкрай невигідних для нього умовах. За час, який триває розгляд справи, відповідач зазначала, що можлива мирова угода, однак до цього часу позивачу нічого так і не запропонувала.

При цьому, під час розгляду справи представник позивача змінив правові підстави, за якими вони просять визнати договір дарування недійсним, посилаючись ст.233 ЦК України, а саме, що договір було підписано дарувальником внаслідок впливу тяжкої обставини - хвороби останнього, зазначивши, що позивач розумів, що підписує договір дарування, однак він підлягає визнанню недійсним за статтею 233 ЦК України з огляду те, що позивач подарував будинок, який є його єдиним житлом, являється людиною похилого віку, яка потребувала стороннього догляду, тяжко хворіє, у зв'язку із чим договір дарування є правочином, укладеним на вкрай невигідних умовах і під впливом зазначених тяжких обставин, що не відповідало внутрішній волі позивача (передача майна в обмін на допомогу та догляд).

Відповідач ОСОБА_4 в судому засіданні позов не визнала з підстав зазначених у запереченні, а також суду пояснила, що ініціатором договору являється не вона, а саме батько, оскільки він звернувся до нотаріуса з документами на будинок. Жодної домовленості про утримання між нею та батьком не було. Вона й раніше приїздила до батька, привозила продукти харчування. Чотири місяці вона їздила до нього в спірний будинок як дочка, а не для того щоб виконувати якісь обов'язки. За цей час були випадки, що батько відмовлявся їсти продукти, які вона привозила. Після укладення договору дарування вони з батьком домовились, що він як і раніше проживати в будинку, а в 2015 році вони зроблять там ремонт. Крім цього будинку в батька було ще дві дачі, які він сам доглядав, їздив туди на власному автомобілі. Спочатку вона здавала будинок, у зимовий час 2012-2013 років там проживала ОСОБА_8, а взимку 2014 року разом з останньою в будинку проживав також і батько. У серпні 2015 року їй зателефонувала ОСОБА_8 та сказала, що батько прийшов з рибалки, і повідомив, що погано себе почуває, і тому буде переїздити до квартири, яка знаходиться по вул.Калініна в м.Олександрія. До серпня 2015 року вона, відповідач, в будинку не проживала.

Після того батько забрав у неї ключі від підвалу, а коли вона попросила їх у нього, то відмовив, сказавши у категоричній формі, що вона їх не отримає. Батька з будинку вона не виганяла, він сам виїхав. Крім того, батько сам ходив до нотаріуса з наміром укласти договір дарування. Присутніми під час підпису батьком договору були її чоловік - ОСОБА_10 та співмешканка батька - ОСОБА_8 Її, відповідача, у цей час не було, оскільки через зайнятість запізнилась. Батько сам вирішив подарувати їй будинок, однак потім чомусь звинуватив її в обмані.

У неї є інше житло - трикімнатна квартира, яку вона отримала працюючи на заводі, а спірний будинок вони використовують як дачу.

Конфліктів у неї з батьком не було. Вона запропонувала батькові забрати машину, оскільки він її не зачиняв і машину могли обікрасти. Щодо гаража, то в батька є гараж в 9-му кооперативі. Після підписання договору батько жив в будинку як і раніше, користуючись усіма правами як власник. Вони з чоловіком іноді приїздили. Проте, коли вони приїздили батькові це не дуже подобалось, він навіть забороняв їм користуватись водою. Після того як батько вибрався з будинку вона його в гості більше не запрошувала. Про конфлікт між батьком та чоловіком їй відомо зі слів останнього, який їй сказав, що позивач його двічі вдарив, а він лише вдарив у відповідь.

У 2014 році, коли було укладено договір дарування, інвалідності у батька не було, на обліку у психіатра він не перебував, сам керував автомобілем, тобто він чітко усвідомлював та керував своїми діями та вчинками.

Батько отримує пенсію в розмірі 4700 грн. і проживаючи в квартирі разом з сім'єю її брата, свого рідного сина, фактично утримує матеріально сина останнього - свого онука. Її брат фактично все своє життя жив з батьком, тому жодних ревнощів з цього приводу у неї не було.

Доки батько жив у будинку він сплачував за усі комунальні послуги, а у 2014 році - за лічильниками платила вона.

Вона не наполягала на тому, щоб батько дарував їй будинок, а просто допомагала йому тому, що є його дочкою. Батько сам подарував їй будинок.

На даний час вона ніякої допомоги батькові не надає. Крім того, вона вважає, що ініціатором звернення до суду із зазначеним позовом є ОСОБА_8

У судовому засіданні представник відповідача ОСОБА_2 підтримав позицію відповідачки та пояснив, що на час укладення договору дарування позивач мав задовільний стан здоров'я, не являвся інвалідом, на даний час має інше власне житло та отримує пенсію. Крім того, позивач, як на час укладення договору, так і після того, самостійно керував автомобілем, що також говорить про те, що позивач усвідомлював свої дії та міг керувати ними.

Після укладення договору дарування позивач ще протягом деякого часу проживав у спірному будинку, при цьому комунальні послуги сплачувала відповідач. Крім того, відповідач не чинила жодних перешкод позивачу у користуванні будинком та проживанні в ньому, останній сам змінив місце проживання переїхавши проживати до сина. Отже відсутні ознаки удаваного правочину.

Оскільки відповідач не обіцяла позивачу здійснювати за ним догляд, то і про договір довічного утримання мови між сторонами не йшлося.

Як вбачається з матеріалів справи в даному випадку відсутні обставини, які б впливали на дарувальника під час підписання договору дарування. Помилка не є підставою для визнання правочину недійсним, а отже вважає, що необхідно відмовити позивачу у задоволені його позовних вимог.

В судовому засіданні третя особа - приватний нотаріус Чернишов С.С. суду пояснив, що 01.10.2014 року ним було посвідчено договір дарування будинку АДРЕСА_2 який ОСОБА_3 подарував своїй дочці ОСОБА_4 Для оформлення договору дарування необхідно було подати пакет документів, а саме: правовстановлюючі документи на будинок, довідка квартального комітету, довідка з реєстру. Копії зазначених документів йому принесла ОСОБА_4 за 2-3 днів до підписання договору.

01.10.2014 року до нього прийшов ОСОБА_3, він встановив особу останнього, запитав про його наміри. Позивач повідомив, що бажає посвідчити договір дарування будинку своїй дочці. Після чого він роздрукував договір та прочитав його ОСОБА_3, останній текст договору схвалив та поставив свій підпис на кожній сторінці договору. Про наміри подарувати спірний будинок дочці також свідчить заява позивача, у якій він зазначає про відсутність судових спорів щодо зазначеного будинку та про те, що не здійснювалось жодного перепланування будинку. Позивачеві було роз'яснено про наслідки укладення такого договору. Сумнівів у тому, що ОСОБА_11 усвідомлює свої та керує ними не було.

Посилання позивача на те, що він вважав, що підписує договір довічного утримання є безпідставними. Законодавчо не передбачено нотаріально посвідчувати договір довічного утримання, якщо відчужувачем майна є непрацездатний батько чи мати, а набувачем майна - повнолітній син або дочка, які за законом і так зобов'язані утримувати своїх непрацездатних батьків. Оскільки на час укладення договору дарування позивач вже був пенсіонером, а його дочка, відповідно, повнолітньою, він як нотаріус не міг посвідчити договір довічного утримання взагалі.

Під час підписання договору дарування в приміщенні, де здійснювалось посвідчення договору були присутні лише він, нотаріус, та ОСОБА_3 Жінка та чоловік, які були разом з ОСОБА_3 у цей час знаходились в коридорі.

Згідно з вимогами закону договір дарування складається у двох примірниках, текст договору він зачитує уголос, дарувальник ставить свій підпис. Один примірник договору передається до архіву, де зберігається протягом 75 років.

Позивачем договір дарування підписувався особисто, жодного тиску на дарувальника чи скарг з його боку на погрози чи примус не було. Позивачеві було роз'яснено, що після підписання договору він вже не буде власником майна, на що він добровільно погодився.

Він перед укладенням договору спілкувався з ОСОБА_3, який на той час адекватно реагував на запитання та надавав цілком розсудливі відповіді, тому у нього, як приватного нотаріуса, не виникло жодних сумнівів у тому, що останній розуміє значення своїх дій та вчинків. Позивач виглядав як фізично, так і психічно здоровою людиною, жодного слова про те, що позивача примушують до підписання договору дарування останнім сказано не було, а навпаки він наполягав на тому, що бажає подарувати будинок дочці.

Через деякий час після підписання договору дарування, приблизно через рік, до нього прийшов ОСОБА_3 та сказав, що бажає розірвати договір дарування, оскільки він посварився з доньчиним чоловіком.

Допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_8 пояснила, що в листопаді 2013 року вона переїхала до м.Олександрії та зустріла ОСОБА_3, який під час розмови сказав, що вона може пожити у його будинку, розташованому по АДРЕСА_2. Вона проживала у цьому будинку, а позивач в цей час жив в квартирі по вул.Калініна разом з сином, невісткою та онуком. Навесні позивач переїхав до будинку і вони стали жити разом, вели спільне господарство. Так було протягом близько двох років. Вказала, що у ОСОБА_4 був конфлікт з ОСОБА_3 через те, що той переоформив частку квартири на вул.Калініна, яка належала його померлій дружині, не на неї, а на сина ОСОБА_12, а власність на 1/3 частки квартири залишив за собою. Спірний будинок позивач успадкував після смерті своєї сестри. Вона якось випадково почула як відповідач говорила батькові про те, щоб він переоформив будинок на відповідача. Весь цей час до оформлення договору відповідач поводила щодо батька добре, привозила продукти харчування, допомагала. На початку 2014 року позивач віддав документи на будинок дочці і сказав, щоб остання підготувала необхідні для оформлення договору папери, а він підпише. Відповідач обіцяла, що буде піклуватись про батька, займатись його здоров'ям. Коли вона, свідок, привела ОСОБА_3 до нотаріуса, оскільки той погано бачить, то там позивач посварився з зятем. Під час підписання договору вона особисто присутня не була, був чоловік відповідача. Невдовзі після цього відповідач сказала їй, щоб вона забрала свої речі з будинку, що вона і зробила. Позивач після цього переїхав жити до сина, однак він там почувається зайвим.

Між позивачем та чоловіком відповідача неодноразово були конфлікти. Коли позивач переїхав жити до сина, то зять змінив в будинку усі замки, а дочка заборонила користуватись городом. Спочатку, до оформлення договору дарування, відповідач допомагала батькові, обіцяла, що буде доглядати до кінця його життя.

Їй відомо, що інсульт у позивача стався в 2016 році, а 2013-2014 роках він самостійно водив автомобіль, у нього не було інвалідності. Крім того, вона знає, що позивачу належить 1/3 частина квартири, у якій він зараз проживає з сім'єю сина. Однак, підписуючи договір позивач вважав, що своє життя від доживатиме в спірному будинку, проте змушений жити в квартирі на п'ятому поверсі. Позивач хворіє, вона бачила як він приймає ліки, а також через поганий зір - звертався до лікарні для лікування.

Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_13 пояснив, що одного разу він бачив як ОСОБА_3, який приїхав на своєму авто з дачі, намагався заїхати на територію спірного домоволодіння щоб поставити машину в гараж, однак хвіртка виявилась закручена проволокою. Коли ОСОБА_3 намагався відкрутити проволоку, то чоловік відповідача, який це побачив, один раз чи двічі вдарив останнього в обличчя. ОСОБА_3 ОСОБА_10 не бив. Після чого ОСОБА_3 був змушений залишити своє авто на подвір'ї його, свідка, домоволодіння. Йому відомо, що ОСОБА_10 викликав працівників поліції, однак він особисто їх не бачив. Крім того, раніше посадкою городу займався ОСОБА_3, однак потім це почали робити ОСОБА_10 та ОСОБА_4 ОСОБА_3 перестав проживати у спірному будинку років два тому.

Заслухавши пояснення учасників справи, допитавши свідків та дослідивши надані суду письмові докази, суд прийшов до висновку, що позов не підлягає задоволенню виходячи із наступного.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України (в редакції Закону України № 2147-УІІІ від 03.10.2017 р., яка набрала чинності з 15.12.2017 р.), - кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до положень статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом.

Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Належними доказами в розумінні ст.77 ЦПК України є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Відповідно до ч. ч. 3,5 ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Судом встановлені такі факти і відповідні їм правовідносини.

Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом, посвідченого приватним нотаріусом Олександрійського міського нотаріального округу 28.04.2012 року за реєстровим номером 374, житловий будинок АДРЕСА_2 позивач ОСОБА_3 отримав у спадщину після смерті своєї сестри ОСОБА_6

15.05.2012 року Олександрійським комунальним міжміським бюро технічної інвентаризації було прийнято рішення про державну реєстрацію права власності на зазначений будинок за ОСОБА_3, що підтверджується витягом про державну реєстрацію прав від 15.05.2012 року № 34140583.

01.10.2014 року між позивачем ОСОБА_3 та відповідачем ОСОБА_4, яка є дочкою позивача, був укладений договір дарування, посвідчений приватним нотаріусом Олександрійського міського нотаріального округу Чернишовим С.С., який зареєстровано в реєстрі за №1428. Згідно зазначеного договору ОСОБА_3 подарував ОСОБА_4 належний йому на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, житловий будинок АДРЕСА_2. Крім того, про те, що на даний час власником зазначеного будинку на підставі договору дарування є ОСОБА_4 також свідчить витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрації прав та їх обтяжень від 01.10.2012 року №27524847.

Своїм підписом у заяві від 01.10.2014 року ОСОБА_3 підтвердив свій намір укласти договір, зазначивши, що відсутні будь-які підстави, які б перешкоджали йому у цьому. Факт підписання заяви та договору у підсумку позивач та представник позивача в судовому засіданні не оспорювали, клопотання про призначення судово-почеркознавчої експертизи не було заявлено.

Відповідно до частини третьої статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. За змістом частини першої статті 233 ЦК України правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину.

Згідно зі статтею 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

У правовій позиції, яка висловлена Верховним Судом України в постанові від 21 грудня 2016 року по справі №6-2766цс16 зазначено, що за змістом зазначених норм матеріального права при укладенні договору дарування волевиявлення дарувальника має бути спрямоване на добровільне, безоплатне, без будь-яких примусів (життєвих обставин або впливу сторонніх осіб) відчуження належного йому майна на користь обдаровуваного.

Разом з тим, правочини, що вчиняються особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, характеризуються тим, що особа вчиняє їх добровільно, усвідомлює свої дії, але вимушена це зробити через тяжкі обставини і на вкрай невигідних умовах, а тому волевиявлення особи не вважається вільним і не відповідає її внутрішній волі.

Отже, правочин може бути визнаний судом недійсним на підставі статті 233 ЦК України, якщо його вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, чим друга сторона правочину скористалася. Тяжкими обставинами можуть бути: тяжка хвороба особи, членів її сім'ї чи родичів, смерть годувальника, загроза втратити житло чи загроза банкрутства та інші обставини, для усунення або зменшення яких необхідно укласти такий правочин. Особа (фізична чи юридична) має вчиняти такий правочин добровільно, без наявності насильства, обману чи помилки. Особа, яка оскаржує правочин, має довести, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах.

Стаття 233 ЦК України не передбачає обмежень чи заборон застосування її до окремих правовідносин, що виникають, зокрема, з договору дарування.

Судом встановлено, що позивач має право власності на частину квартири, де проживає разом зі своїм сином та його сім'єю, тобто подарований будинок не є єдиним його житлом.

Разом з тим, медичні документи, які були долучені стороною позивача до матеріалів справи свідчать лише про те, що ОСОБА_14, ІНФОРМАЦІЯ_2, на протязі тривалого часу хворіє на гіпертонічну хворобу та неодноразово з приводу вказаного захворювання перебував на стаціонарному лікування:

-у період з 31.12.2009 року по 08.01.2010 року (виписка із історії хвороби №14165);

-у період з 05.12.2012 року по 19.12.2012 року (епікріз №13300);

-у період з 13.03.2013 року по 20.03.2013 року (епікріз №2823);

-у період з 16.07.2013 року по 25.07.2013 року (епікріз №7625);

-у період з 14.01.2014 року по 20.01.2014 року (епікріз №448);

-у період з 18.06.2014 року по 27.06.2014 року (епікріз №6394);

-у період 3 24.12.2014 року по 31.12.2014 року (епікріз №13857);

-у період з 19.04.2016 року по 06.05.2016 року (епікріз №4121);

-у період з 16.01.2017 року по 31.01.2017 року (виписка-епікриз №529);

-у період з 13.03.2018 року по 21.03.2018 року (виписка-епікруз №2643).

Крім того, надані стороною позивача виписки з історії хвороби стаціонарного хворого №4579 та 7630 вказують на те, що ОСОБА_3 04.05.2017 року було проведено операцію ФЕК-катаракти з імплантацією з/к ІОЛ на правому оці, а 25.07.2017 року аналогічну операцію проведено на лівому оці.

Проте зазначені медичні документи не підтверджують той факт, що договір дарування будинку АДРЕСА_2, 01.10.2014 року, ОСОБА_3 було підписано внаслідок впливу тяжкої обставини - хвороби, на яку посилається позивач та його представник як на правову підставу визнання зазначеного договору дарування недійсним.

Як випливає з показань свідка ОСОБА_8 на час укладення договору дарування у 2016 році позивач ОСОБА_11 керував автомобілем, самостійно пересувався, що також свідчить відсутність на час укладення правочину впливу тяжкої обставини - хвороби.

З досліджених судом матеріалів вмпливає, що ОСОБА_3 є людиною похилого віку, має хвороби, проте суду не надано належних та допустимих доказів, що він потребує за станом здоров'я стороннього догляду.

Відповідно до статі 233 ЦК України правочин, вчинений внаслідок впливу тяжких обставин, є оспорюваним. Однак, при цьому, особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які вказують на вплив тяжких обставин, які вплинули на її волевиявлення, і що ці обставини дійсно були і мають істотне значення.

З пояснень третьої особи - приватного нотаріуса Чернишова С.С. вбачається, що ним перевірено дієздатність дарувальника ОСОБА_11, сумнівів у тому, що він розуміє наслідки вчинення дій у нього не було, оскільки у спілкуванні позивач зазначив, що хоче подарувати дочці належний будинок, про примус чи погрози з боку третіх осіб ОСОБА_11 йому не повідомляв.

З показань свідка ОСОБА_8 випливає, що між сторонами в справі існує конфлікт, однак жодним чином не підтверджено того, що позивачем договір дарування було підписано внаслідок впливу тяжкої обставини, на яку позивач та його представник посилаються як на правову підставу визнання договору дарування недійсним.

З огляду на вказане, відсутні підстави для визнання договору дарування житлового будинку внаслідок впливу тяжкої обставини.

Пленум Верховного Суду України в п. 19 постанови «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними» від 6 листопада 2009 року № 9 роз'яснив, що правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним. Не має правового значення помилка щодо розрахунку одержання користі від вчиненого правочину.

Виходячи зі змісту статей 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повну уяву не лише про предмет договору, а й досягли згоди про всі його істотні умови.

Договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди.

Отже, наявність чи відсутність помилки - неправильного сприйняття позивачем фактичних обставин правочину, що вплинуло на волевиявлення особи під час укладення договору дарування замість договору довічного утримання, суд визначає не тільки за фактом прочитання сторонами тексту оспорюваного договору дарування та роз'яснення нотаріусом суті договору, а й за такими обставинами, як:вік позивача, його стан здоров'я та потреба у зв'язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарування дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування.

Позивачем не доведено, що він неправильно сприймав фактичні обставини правочину, що вплинуло на його волевиявлення, а тому відсутні підстави для визнання правочину недійсними як укладеного під впливом помилки чи обману.

Отже, враховуючи те, що позивачем не надано належних доказів, які б підтверджували ті обставини, на які він посилається як на підставу для визнання договору дарування недійсним, а також суперечливість наданих позивачем пояснень, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позову в повному обсязі.

Судові витрати, відповідно вимог ст.141 ЦПК України, суд залишає по фактично понесеним.

Керуючись ст.ст.12,13,81,141,258,259,263,265,354 ЦПК України, суд,-

У х в а л и в :

У задоволенні позову ОСОБА_3 (ІНФОРМАЦІЯ_2, РНОКПП - НОМЕР_1, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1) до ОСОБА_4 (ІНФОРМАЦІЯ_3, РНОКПП - НОМЕР_2, зареєстрованої за адресою: 28000, АДРЕСА_3), третя особа - приватний нотаріус Олександрійського нотаріального округу Кіровоградської області Чернишов Сергій Сергійович (місцезнаходження:28000, АДРЕСА_4), про визнання договору дарування недійсним - відмовити повністю.

Судові витрати залишити по фактично понесеним.

Апеляційну скаргу на рішення може бути подано до апеляційного суду Кіровоградської області через Олександрійський міськрайонний суд протягом 30 днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення виготовлено 28 травня 2018 року.

Суддя