Постанова

Іменем України

23 травня 2018 року

м. Київ

справа № 199/3148/14-ц

провадження № 61-5936св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є.,

суддів: Антоненко Н. О., Журавель В. І., Коротуна В. М., Курило В. П. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивачі (відповідачі за зустрічним позовом): ОСОБА_1, ОСОБА_2,

відповідач (позивач за зустрічним позовом):- ОСОБА_3,

треті особи: Четверта дніпропетровська державна нотаріальна контора, ОСОБА_4, ОСОБА_5,

розглянув у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду міста Дніпропетровська від 06 липня 2016 року у складі судді Руденко В. В. та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 27 вересня 2016 року у складі колегії суддів: Повєткіна В. В., Глущенко Н. Г., Ткаченко І. Ю.,

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2014 року ОСОБА_1, ОСОБА_2 звернулися до суду з позовом до ОСОБА_3, треті особи: Четверта дніпропетровська державна нотаріальна контора, ОСОБА_4, ОСОБА_5 про визнання права власності у порядку спадкування.

Позовна заява мотивована тим, що на підставі договору дарування від 02 січня 1964 року ОСОБА_6 належала ? частини будинковолодіння АДРЕСА_1. Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного виконавчого комітету Дніпропетровської області від 12 червня 1981 року № 401/9 частку ОСОБА_6 було змінено на 38/100, однак перереєстрацію права власності не проведено. Із 29 квітня 1949 року ОСОБА_6 перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_7, яка після реєстрації шлюбу змінила прізвище на «ОСОБА_6». ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_6 помер. Після його смерті відкрилася спадщина у вигляді частини будинковолодіння АДРЕСА_1. Спадкоємцем першої черги була його дружина ОСОБА_8, яка фактично прийняла спадщину. ОСОБА_8 померла ІНФОРМАЦІЯ_2. Після її смерті відкрилася спадщина на частину зазначеного будинковолодіння. До кола спадкоємців першої черги входили її діти: ОСОБА_9 та ОСОБА_10 ОСОБА_9 не встиг оформити свої спадкові права, оскільки помер ІНФОРМАЦІЯ_3. Після його смерті спадкоємцями першої черги є його дружина ОСОБА_1 та дочка ОСОБА_2 ОСОБА_1 у передбачений законом строк звернулася до Четвертої дніпропетровської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після смерті чоловіка. ОСОБА_2 прийняла спадщину після смерті свого батька. Оскільки ОСОБА_10 помер ІНФОРМАЦІЯ_4, то спадкоємцем ОСОБА_8 за правом представлення є його син ОСОБА_3 Правовстановлюючий документ на спадкове майно - договір дарування від 02 січня 1964 року на ? частину спірного будинковолодіння втрачено, тому ОСОБА_1 та представнику ОСОБА_2 було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину на частину зазначеного будинковолодіння. Посилаючись на викладене, уточнивши позовні вимоги, позивачі просили суд визнати, що на момент смерті ОСОБА_6, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1, йому відповідно до договору дарування від 02 січня 1964 року, посвідченого Четвертою державною нотаріальною конторою міста Дніпропетровська за реєстрованими № 1-1, на праві власності належала 1/2 (38/100) частини домоволодіння по АДРЕСА_1, яка складалася з квартири № 3 в житлового будинку А-1, загальною площею 53,3 кв. м. та житловою площею 50,3 кв. м., а також надвірних будівель, які складаються з сараїв Б, Г, вбиральні Е; встановити факт прийняття спадщини ОСОБА_8 після ОСОБА_6, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 у вигляді 1/2 (38/100) частини домоволодіння по АДРЕСА_1, яке складається з квартири № 3 в житловому будинку А-1 домоволодіння по АДРЕСА_1, загальною площею 53,3 кв. м. та житловою площею 50,3 кв. м., а також надвірних будівель, які складаються з сараїв Б, Г та вбиральні Е; визнати право власності в порядку спадкування за законом за ОСОБА_1 та ОСОБА_2, за кожною - на 19/200 частин домоволодіння по АДРЕСА_1, яке складається з квартири № 3 в житловому будинку А-1 домоволодіння по АДРЕСА_1, загальною площею 53,3 кв. м та житловою 50,3 кв. м, а також надвірних будівель, які складаються з сараїв Б, Г та вбиральні Е, після ОСОБА_6, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1, спадкоємцем якого була його дружина ОСОБА_8, яка фактично прийняла спадщину, але не оформила своїх спадкових прав, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_3, спадкоємцем якої був її син ОСОБА_9, який спадщину прийняв, але не оформив своїх спадкових прав, та ІНФОРМАЦІЯ_3 помер.

У серпні 2014 року ОСОБА_3 подав до суду зустрічний позов до ОСОБА_1, ОСОБА_2, треті особи: Четверта дніпропетровська державна нотаріальна контора, ОСОБА_4, ОСОБА_5 про встановлення факту прийняття спадщини і визнання права власності на частину домоволодіння у порядку спадкування за законом.

Зустрічну позовну заяву мотивовано тим, що після смерті його діда ОСОБА_6 відкрилася спадщина на 38/100 частини будинковолодіння АДРЕСА_1. Спадкоємцями першої черги був він за правом представлення та ОСОБА_8 На час смерті діда йому виповнилося 15 років. Він фактично прийняв спадщину, оскільки вступив в управління і володіння спадковим майном, почав проживати у частині будинковолодіння, яка належала дідові, та користуватися нею, проводив ремонт. Протягом шести місяців з часу відкриття спадщини баба ОСОБА_8 передала йому належні дідові золоту каблучку, медаль «Ветерану праці», велосипед. Зазначені дії він вчиняв за згодою своєї матері ОСОБА_4 Він не відмовлявся від спадщини, тому її прийняв. Крім того, ОСОБА_8 визнавала, що він разом із нею прийняв спадщину після смерті діда та вважала, що саме він повинен спадкувати належну дідові частину будинковолодіння, в якій він проживає до цього часу. З цих підстав просив задовольнити зустрічний позов, встановити факт прийняття ним спадщини після ОСОБА_6, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1, за правом представництва після смерті батька ОСОБА_10, який помер ІНФОРМАЦІЯ_4; визнати за ним право власності на 38/200 частини будинковолодіння АДРЕСА_1 в порядку спадкування за законом по праву представництва після ОСОБА_6, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1, і на 38/400 (або 19/200) частини цього будинку в порядку спадкування за законом після ОСОБА_8, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_3, а усього - на 57/200 частини будинковолодіння по АДРЕСА_1.

Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду міста Дніпропетровська від 06 липня 2016 року, позов задоволено частково. Встановлено факт прийняття спадщини ОСОБА_8 після померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_6 у вигляді 38/200 частини будинковолодіння АДРЕСА_1, яке складається із: житлового будинку літ. «А-1», господарських споруд - сараїв літ. «Б», літ. «Г», вбиральні літ. «Е». Визнано за ОСОБА_1 право власності в порядку спадкування за законом після померлого ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_9 на 19/400 частини домоволодіння АДРЕСА_1, яке складається із: житлового будинку літера «А-1», господарських споруд - сараїв літера «Б», літ. «Г», вбиральні літера «Е». Визнано за ОСОБА_2 право власності в порядку спадкування за законом після померлого ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_9 на 19/400 частин будинковолодіння АДРЕСА_1, яке складається із: житлового будинку літ. «А-1», господарських споруд - сараїв літ. «Б», літ. «Г», вбиральні літ. «Е». В іншій частині в задоволенні позову відмовлено. Зустрічний позов задоволено. Визнано за ОСОБА_3 право власності в порядку спадкування за законом ОСОБА_6, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 на 38/200 частини будинковолодіння АДРЕСА_1, яке складається із: житлового будинку літ. «А-1» та господарських споруд - сараїв літ. «Б», літ. «Г», вбиральні літ. «Е». Визнано за ОСОБА_3 право власності в порядку спадкування за законом після ОСОБА_8, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_3 на 19/200 частин будинковолодіння АДРЕСА_1, яке складається із: житлового будинку літ. «А-1», господарських споруд - сараїв літ. «Б», літ. «Г», вбиральні літ. «Е». Визнано за ОСОБА_3 право власності вцілому на 57/200 частин будинковолодіння АДРЕСА_1, яке складається із: житлового будинку літ. «А-1», господарських споруд - сараїв літ. «Б», літ. «Г», вбиральні літ. «Е».

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_3 в установленні факту прийняття спадщини після ОСОБА_6, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1, за правом представлення після ОСОБА_10, який помер ІНФОРМАЦІЯ_4, суд першої інстанції виходив із того, що на час відкриття спадщини після смерті ОСОБА_6, ОСОБА_3, якому виповнилось 15 років, відповідно до положень статей 10, 549 ЦК УРСР в редакції 1963 року не вчинив дій, які б свідчили про прийняття ним спадщини після смерті діда.

Ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 27 вересня 2016 року рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду міста Дніпропетровська від 06 липня 2016 року залишено без змін.

Апеляційний суд погодився з висновками районного суду про те, що ОСОБА_3 не прийняв спадщину після смерті ОСОБА_6

У жовтні 2016 року ОСОБА_3 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій просив скасувати рішення районного суду, залишене без змін ухвалою апеляційного суду в частині відмови в задоволенні зустрічного позову про встановлення факту прийняття спадщини після ОСОБА_6, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1, за правом представлення після смерті батька ОСОБА_10, ухвалити у справі нове рішення, яким позов у цій частині задовольнити.

В іншій частині рішення районного суду не оскаржується, а тому у касаційному порядку не переглядається.

Касаційна скарга ОСОБА_3 мотивована тим, що суди не надали належної правової оцінки усім доказам у справі на підтвердження того, що він прийняв спадщину після смерті ОСОБА_6, а також неправильно застосували норми матеріального права, які діяли на час виникнення спірних правовідносин.

У грудні 2016 року ОСОБА_11 - представник ОСОБА_1, ОСОБА_2 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ заперечення на касаційну скаргу, в якому вказав про те, що рішення суду відповідають встановленим у справі обставинам, а тому передбачених законом підстав для їх скасування немає.

Підпунктом 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» передбачено, що касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

01 лютого 2018 року справу передано до Верховного Суду.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Верховний Суд дійшов висновку про те, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Судом установлено, що на підставі договору дарування від 02 січня 1964 року, посвідченого Четвертою дніпропетровською державною нотаріальною конторою та зареєстрованого в реєстрі № 1-1, ОСОБА_6 належала ? частина будинковолодіння АДРЕСА_1. Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного виконавчого комітету Дніпропетровської області від 12 червня 1981 року № 401/9 частку ОСОБА_6 було змінено на 38/100, однак перереєстрацію права власності не було проведено.

На підставі договору купівлі-продажу від 28 липня 1981 року, посвідченого Четвертою дніпропетровською державною нотаріальною конторою та зареєстрованого в реєстрі № 1-2449, 32/100 частин цього будинковолодіння належить ОСОБА_4 - матері ОСОБА_3

Відповідно до договору купівлі-продажу від 26 вересня 2008 року, посвідченого Шостою дніпропетровською державною нотаріальною конторою та зареєстрованого в реєстрі № 3-3859, 30/100 частин зазначеного будинковолодіння належить ОСОБА_5

ОСОБА_6 помер ІНФОРМАЦІЯ_1, після його смерті відкрилася спадщина у вигляді 38/100 частин будинковолодіння АДРЕСА_1.

Спадкоємцями першої черги після ОСОБА_6 були його дружина ОСОБА_8 та ОСОБА_3 за правом представлення після смерті батька ОСОБА_10, який помер ІНФОРМАЦІЯ_4.

Відповідно до статті 529 ЦК Української РСР (у редакції 1963 року), при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти, дружина і батьки померлого; до числа спадкоємців першої черги належить також дитина померлого, яка народилася після його смерті. Онуки і правнуки спадкодавця є спадкоємцями за законом, якщо на час відкриття спадщини немає в живих того з їх батьків, хто був би спадкоємцем; вони успадковують порівну в тій частці, яка належала б при спадкоємстві за законом їх померлому родителю.

Згідно зі статтею 548 ЦК УРСР(у редакції 1963 року) для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини.

Відповідно до статті 549 ЦК УРСР(у редакції 1963 року) діями, що свідчать про прийняття спадщини, є фактичний вступ в управління або володіння спадковим майном та (або) подання нотаріальному органу за місцем відкриття спадщини заяви про прийняття спадщини.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 про встановлення факту прийняття спадщини після смерті ОСОБА_6, суди виходили із того, що відповідно до положень статей 10, 549 ЦК Української РСР (у редакції 1963 року) він не вчинив дій, які свідчать про прийняття ним спадщини після смерті діда.

Однак такі висновки суду не відповідають встановленим у справі обставинам, зокрема судом не спростовано доводи ОСОБА_3 про те, що він постійно проживав на час відкриття спадщини із спадкодавцем, а після його смерті отримав від баби ОСОБА_8 спадкове майно (велосипед, обручку), від прийняття спадщини у встановленому законом порядку не відмовлявся.

Судами встановлено, що ОСОБА_3 на час смерті ОСОБА_10 проживав разом із спадкодавцем за адресою: АДРЕСА_1. Будинок у встановленому законом порядку поділено не було, тому висновки суду про те, що ОСОБА_3 на час відкриття спадщини проживав з матір'ю в іншій частині будинку, а тому не прийняв спадщину (стаття 549 ЦК Української РСР) після смерті ОСОБА_10, передчасні.

Відповідно до пункту 124 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій державними нотаріальними конторами Української РСР, затвердженої наказом Міністерства юстиції від 31 жовтня 975 року № 45/5 (чинної, на час існування спірних правовідносин) свідоцтво про право на спадщину видається спадкоємцям, що прийняли спадщину, тобто тим, які фактично вступили в управління або володіння спадковим майном чи подали заяву в державну нотаріальну контору про прийняття спадщини (стаття 549 ЦК Української РСР).

Доказом вступу в управління чи володіння майном можуть бути: довідка управління будинками, правління житлово-будівельного кооперативу, виконавчого комітету місцевої Ради депутатів трудящих про те, що спадкоємець безпосередньо перед смертю спадкодавця проживав разом з ним, або про те, що спадкоємцем було взяте майно спадкодавця; довідка фінансового органу, органу держстраху чи іншого органу про те, що спадкоємцем після відкриття спадщини сплачувались податки або страхові платежі по обов'язковому окладному страхуванню або збори; квитанція про сплату податку, платежу, збору; копія рішення суду, яке вступило в законну силу, про встановлення факту своєчасного прийняття спадщини; запис в паспорті спадкоємця або в будинковій книзі, який свідчить про те, що спадкоємець був постійно прописаний в спадковому будинку в період шести місяців після дня смерті спадкодавця, та інші документи, що підтверджують факт вступу спадкоємця в управління чи володіння спадковим майном.

Таким чином, апеляційний суд у порушення вимог статей 212-214, 303, 316 ЦПК України (у редакції, чинній на час розгляду справи) не визначився характером спірних правовідносин та нормою матеріального права, що підлягає застосуванню, дійшов передчасного висновку про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 про встановлення факту прийняття спадщини після смерті ОСОБА_10

Відповідно до пунктів 1, 2 частини третьої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази або суд необґрунтовано відхилив клопотання про витребування, дослідження або огляд доказів, або інше клопотання (заяву) учасника справи щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи.

Таким чином, оскільки апеляційний суд не з'ясував всіх обставин у справі, від яких залежить правильне вирішення спору, не визначився з характером спірних правовідносин та нормою матеріального права, яка підлягає застосуванню, ухвала апеляційного суду не може вважатися законною та обґрунтованою та відповідно до положень статті 411 ЦПК України підлягає скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись статтями 400, 409, 411, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 27 вересня 2016 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийМ. Є. Червинська
Судді: Н. О. Антоненко
В. І. Журавель
В. М. Коротун
В. П. Курило