Постанова

Іменем України

31 травня 2018 року

м. Київ

справа № 521/5475/16-ц

провадження № 61-11780св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

Стрільчука В. А. (суддя-доповідач), Карпенко С. О., Кузнєцова В. О.,

учасники справи:

позивач - Малиновське об'єднане управління Пенсійного фонду України в місті Одесі,

відповідач - ОСОБА_4,

провівши у порядку письмового провадження попередній розгляд справи за касаційною скаргою Малиновського об'єднаного управління Пенсійного фонду України в місті Одесі на рішення Малиновського районного суду міста Одеси від 08 вересня 2016 року у складі судді Мурзенка М. В. та ухвалу Апеляційного суду Одеської області від 27 червня 2017 року у складі колегії суддів: Сєвєрової Є. С., Гірняк Л. А., Дрішлюк А. І.,

ВСТАНОВИВ:

У березні 2016 року Управління Пенсійного фонду України в Малиновському районі міста Одеси (далі - УПФ України в Малиновському районі міста Одеси) звернулося до суду з позовом до ОСОБА_4 про стягнення сум незаконно отриманих пенсійних виплат у розмірі 7 273 грн 99 коп.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, УПФ України в Малиновському районі міста Одеси посилалося на те, що 27 грудня 2006 року відповідач звернувся до нього із заявою про призначення пенсії за віком, оскільки з останнього місця роботи він був звільнений 22 грудня 2006 року, а зареєстрований у Центрі зайнятості Малиновського району міста Одеси як такий, що шукає роботу, з 25 грудня 2006 року. При поданні заяви відповідач зазначив, що не працює і в подальшому зобов'язався повідомити про зарахування його на роботу. Відповідачу було призначено та виплачено пенсію за віком за період з грудня 2006 року по червень 2007 року в розмірі 7 226 грн 03 коп. Крім того, ним було понесено витрати на доставку пенсії в сумі 47 грн 96 коп. Надалі з'ясувалося, що на час звернення до Центру занятості та до органів Пенсійного фонду України відповідач був зареєстрований як фізична особа-підприємець, що є підставою для стягнення з нього незаконно отриманої пенсії. Враховуючи викладене, просив задовольнити позов у повному обсязі.

Рішенням Малиновського районного суду міста Одеси від 08 вересня 2016 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішення місцевого суду мотивоване тим, що пенсія була призначена відповідачу добровільно і ознаки недобросовісності з боку ОСОБА_4 відсутні.

Ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 27 червня 2017 року до участі в справі як правонаступникаУПФ України в Малиновському районі міста Одеси залучено Малиновське об'єднане управління Пенсійного фонду України в місті Одесі.

Ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 27 червня 2017 року апеляційну скаргу Малиновського об'єднаного управління Пенсійного фонду України в місті Одесі відхилено, а рішення Малиновського районного суду міста Одеси від 08 вересня 2016 року залишено без змін.

Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що обставини, які були предметом спору, а саме те, що ОСОБА_4 не повідомив відомостей про своє працевлаштування, заповнені різними барвними речовинами порівняно з іншими відомостями, про повідомлення яких він не заперечував. Рішення місцевого суду відповідає вимогам матеріального і процесуального права, є законним і справедливим.

У липні 2017 року Малиновське об'єднане управління Пенсійного фонду України в місті Одесі подало до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу на рішення Малиновського районного суду міста Одеси від 08 вересня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Одеської області від 27 червня 2017 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просило скасувати оскаржувані судові рішення і ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Касаційна скарга мотивована тим, що на час звернення до Центру зайнятості відповідач займався підприємницькою діяльністю, не повідомив про те, що має доходи від зайняття такою діяльністю, отримав направлення для дострокового оформлення пенсії, на підставі якого управлінням її було призначено. Посилання суду на добросовісність відповідача є неправомірним, оскільки він цілком свідомо порушив норми законодавства. То факт, що управління добровільно призначило та виплатило пенсію, є неважливим для справи, оскільки за наявними у справі документами управління керувалося виключно нормами чинного законодавства, яким не передбачений обов'язок перевіряти, чи дійсно особа на час подання заяви не займалася підприємницькою діяльністю.

ОСОБА_4 подав заперечення на касаційну скаргу і просив залишити її без задоволення, посилаючись на те, що у скарзі не зазначено про неправильне застосування судами норм матеріального та порушення норм процесуального права. Касаційна скарга містить тільки доводи про неправильну оцінку доказів судами попередніх інстанцій, що не є підставою для касаційного оскарження. Він не надавав недостовірних відомостей для отримання пенсії.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 24 липня 2017 року відкрито касаційне провадження у вказаній справі та витребувано її матеріали з Малиновського районного суду міста Одеси.

Статтею 388 Цивільного процесуального кодексу України в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VІІІ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року (далі - ЦПК України), визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

01 березня 2018 року справу № 521/5475/16-ц Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ передано до Верховного Суду.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим (частина перша статті 263 ЦПК України).

Частиною першою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.

Судами встановлено, що 27 грудня 2006 року ОСОБА_4 звернувся до УПФ України в Малиновському районі міста Одеси, правонаступником якого є Малиновське об'єднане управління Пенсійного фонду України в місті Одесі, із заявою про призначення йому пенсії, в якій зазначив, що ніде не працює і при прийнятті на роботу зобов'язується повідомити про це позивача.

За результатами розгляду заяви та отримання підтверджень щодо стажу роботи відповідача, з дня звернення (27 грудня 2006 року) ОСОБА_4 було призначено пенсію за віком.

Розпорядженням від 30 червня 2007 року № 136973 ОСОБА_4 було припинено виплату пенсії у зв'язку із встановленням факту його роботи.

За змістом частини першої статті 50 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» суми пенсій, виплачені надміру внаслідок зловживань з боку пенсіонера або подання страхувальником недостовірних даних, можуть бути повернуті пенсіонером добровільно або стягуються на підставі рішень територіальних органів Пенсійного фонду чи в судовому порядку.

Частиною першою статті 103 Закону України «Про пенсійне забезпечення» передбачено, що суми пенсії, над міру виплачені пенсіонерові внаслідок зловживань з його боку (в результаті подання документів з явно неправильними відомостями, неподання відомостей про зміни у складі членів сім'ї тощо), стягуються на підставі рішень органу, що призначає пенсії.

Згідно зі статтею 1215 ЦК України не підлягає поверненню безпідставно набуті: 1) заробітна плата і платежі, що прирівнюються до неї, пенсії, допомоги, стипендії, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю, аліменти та інші грошові суми, надані фізичній особі як засіб до існування, якщо їх виплата проведена фізичною або юридичною особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача; 2) інше майно, якщо це встановлено законом.

Судами встановлено, що призначення та виплату пенсії ОСОБА_4 було здійснено позивачем добровільно, розмір пенсії був розрахований відповідно до вимог чинного законодавства, що підтверджується протоколом від 21 березня 2007 року № 30728.

Висновком експертів за результатами судової технічної експертизи від 30 грудня 2013 року № 7375/13-34/7376/13-33, проведеної Київським науково-дослідним інститутом судових експертиз на виконання ухвали Малиновського районного суду міста Одеси від 09 липня 2013 року у межах розгляду адміністративної справи № 1519/2а-162/11 за позовом ОСОБА_4 до УПФ України в Малиновському районі міста Одеси про визнання незаконним розпорядження про припинення виплати пенсії, встановлено, що відомості, зазначені у заяві ОСОБА_4 про призначення пенсії. заповнені різними барвними речовинами порівняно з іншими відомостями, про повідомлення яких він не заперечував.

Суд першої інстанції, з рішенням якого погодився апеляційний суд, дійшов обґрунтованого висновку про відсутність недобросовісності з боку відповідача при зверненні до позивача з приводу призначення пенсії, оскільки на момент такого звернення відповідач ніде не працював.

Суди повно та всебічно дослідили наявні у справі докази і дали їм належну правову оцінку згідно зі статтями 57-60, 212-215, 303, 304, 315 Цивільного процесуального кодексу України від 18 березня 2004 року в редакції, чинній на час ухвалення оскаржуваних судових рішень, врахували правову позицію Верховного Суду України, викладену у постанові від 22 січня 2014 року у справі № 6-151цс13, правильно встановили обставини справи, у результаті чого ухвалили законні й обґрунтовані судові рішення, які відповідають вимогам матеріального і процесуального права.

Доводи касаційної скарги про те, що ОСОБА_4 свідомо порушив норми законодавства, а тому його дії є недобросовісними, не заслуговують на увагу та спростовуються встановленими судами обставинами. а також висновком експертів за результатами проведення судової технічної експертизи від 30 грудня 2013 року № 7375/13-34/7376/13-33.

Посилання у касаційній скарзі на те, що під час звернення до Центру зайнятості відповідач не повідомив, що він є суб'єктом підприємницької діяльності і має доходи від зайняття нею, є безпідставними, оскільки неповідомлення відповідачем таких відомостей позивачу як органу, в якому відповідач перебуває на обліку як підприємець з 2003 року, не може вважатися недобросовісною поведінкою, зловживанням або поданням недостовірних даних.

Інші доводи касаційної скарги не спростовують висновків судів і не дають підстав вважати, що при ухваленні оскаржуваних судових рішень суди неправильно застосували норми матеріального права чи порушили норми процесуального права. В силу вимог вищевказаної статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не вправі встановлювати нові обставини та переоцінювати докази.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення ЄСПЛ у справі «Проніна проти України» від 18 липня 2006 року).

Згідно з частиною третьою статті 401 та частиною першою статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права і відсутні підстави для його скасування.

Оскаржувані судові рішення відповідають вимогам закону й підстави для їх скасування відсутні.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Малиновського об'єднаного управління Пенсійного фонду України в місті Одесі залишити без задоволення.

Рішення Малиновського районного суду міста Одеси від 08 вересня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Одеської області від 27 червня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:В. А. Стрільчук

С. О. Карпенко

В. О. Кузнєцов