Провадження №2/447/103/18
Справа №447/1150/17
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ У К Р А Ї Н И

30.05.2018 року Миколаївський районний суд Львівської області

в складі: головуючого - судді Карбовніка І.М.

при секретарі Данилів О.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Миколаєві справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання мирової угоди,-

в с т а н о в и в :

Позивачка звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про розірвання мирової угоди. В обгрунтування позову вказує, що його племінниця, ОСОБА_2 (до одруження - Корінець) ОСОБА_3, після смерті своєї матері ОСОБА_4, в порядку спадкування за заповітом отримала право власності на мамину квартиру за адресою: м. Миколаїв, вул. І.Мазепи, 21-а/1 Львівської області із оформленням відповідних правовстановлюючих документів.

Ще за життя його матері ОСОБА_4 він був зареєстрований як член сім'ї у спірній квартирі за вищевказаною адресою по даний час та проживав там з 08.04.2003 року до часу поїздки за кордон на лікування. У цій квартирі його було зареєстровано і поселено безстроково на підставі спорідненості та без укладення договору на користування вказаним житлом. Іншого житлового приміщення у його власності чи користуванні немає.

Миколаївський районний суд Львівської області ухвалою від 01.06.2012 року у справі № 2-1255/11 визнав укладену сторонами мирову угоду, за умовами якої ОСОБА_2 визнає його право на 1/2 ідеальні частини житлової квартири за адресою: м. Миколаїв, вул. І.Мазепи, 21-а/1 Львівської області шляхом компенсації йому вартості вказаної частини спірної квартири за ринковою вартістю без визнання недійсним та анулювання заповіту та свідоцтва про право власності ОСОБА_2 на зазначену квартиру та реєстрації такого права власності за мною (п.1); з цією метою сторони погодилися спільно продати спірну квартиру з подальшим поділом одержаних від реалізації цієї квартири грошей між собою у відповідних частинах, згідно мирової угоди (п.2); при цьому вони погодилися про те, що у випадку відмови однієї із сторін від продажу квартири на вищевказаних умовах або не здійсненні такого продажу до 31.05.2013 року вони відмовляєються від виконання всіх інших умов цієї мирової угоди, а ОСОБА_1, залишає за собою право звернутися з позовом до суду про визнання за мною права власності на частину спірної квартири (п.6).

Проте й після визнання судом мирової угоди щодо спірної квартири, ОСОБА_2 продовжила чинити йому перешкоди у реалізації права власності і користування житлом, перешкоджаючи йому проживати в даній квартирі, на його неодноразові вимоги щодо виконання умов мирової угоди не реагує, усі знайдені ним та запропоновані їй варіанти продажу квартири відхилила під надуманими приводами, що вказує на її, небажанні виконувати умови мирової угоди та все це відбувається протягом тривалого періоду часу.

Для виконання відповідачкою умов мирової угоди я неодноразово звертався до суду з позовними заявами різного змісту, зокрема, щодо усунення перешкод у користуванні мною спірним житлом, визнання за мною права власності на Уг ідеальну частину спірної квартири, про спонукання до виконання зобов'язання за мировою угодою, а також звертався до державної виконавчої служби про примусове виконання судової ухвали від 01.06.2012 року по справі № 2-1255/11 про визнання мирової угоди, але із змісту всіх прийнятих судових рішень у справах за моїми позовними заявами та із постанови ДВС про відмову у відкритті виконавчого провадження вбачається, що виконання ухвали від 01.06.2012 року про визнання мирової угоди не можливе за відсутності добровільного виконання мирової угоди самою відповідачкою ОСОБА_2.

На даний час відповідачкою порушені зобов'язання щодо визнання його права на 1/2 ідеальну частину житлової квартири за адресою м. Миколаїв, вул. І.Мазепи, 21-а/1 Львівської області шляхом компенсації йому вартості вказаної частини спірної квартири за ринковою вартістю та до цього часу нею не продано спірну квартиру і кошти за квартиру вона із ним не поділила, як визначено пунктами 1-2, 4 даної мирової угоди. Зазначені обставини вказують на те, що під час укладення із ним мирової угоди намір ОСОБА_2 був направлений на обман, а сама мирова угода нею була укладена фіктивно і без наміру створення правових наслідків.

У зв'язку з цим я змушений звернутися до суду з даним позовом про розірвання мирової угоди, визнаної судом ухвалою від 01.06.2012 року.

В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_5 позов підтрима, дав пояснення аналогічні позовній заяві та просив таку задоволити.

Представник відповідачки ОСОБА_6 в судовому засіданні проти задоволення позову заперечував та з підстав вказаних у поданому до суду запереченні просив в позові відмовити в повному обсязі.

Заслухавши покази представників сторін, перевіривши матеріали справи, суд вважає, що позов не обґрунтований та таким, що не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що ухвалою Миколаївського районного суду Львівської області від 01.06.2012 року у справі № 2-1255/11 визнав укладену сторонами мирову угоду, за умовами якої ОСОБА_2 визнає його право на 1/2 ідеальні частини житлової квартири за адресою: м. Миколаїв, вул. І.Мазепи, 21-а/1 Львівської області шляхом компенсації йому вартості вказаної частини спірної квартири за ринковою вартістю без визнання недійсним та анулювання заповіту та свідоцтва про право власності ОСОБА_2 на зазначену квартиру та реєстрації такого права власності за мною (п.1); з цією метою сторони погодилися спільно продати спірну квартиру з подальшим поділом одержаних від реалізації цієї квартири грошей між собою у відповідних частинах, згідно мирової угоди (п.2); при цьому вони погодилися про те, що у випадку відмови однієї із сторін від продажу квартири на вищевказаних умовах або не здійсненні такого продажу до 31.05.2013 року вони відмовляєються від виконання всіх інших умов цієї мирової угоди, а ОСОБА_1, залишає за собою право звернутися з позовом до суду про визнання за мною права власності на частину спірної квартири (п.6).

Статтею 509 Цивільного кодексу України визначено, що зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 ЦК України. Зобов'язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. Відповідно до статті 510 ЦК України сторонами у зобов'язанні є боржник і кредитор. У зобов'язанні на стороні боржника або кредитора можуть бути одна або одночасно кілька осіб. Якщо кожна із сторін у зобов'язанні має одночасно і права, і обов'язки, вона вважається боржником у тому, що вона зобов'язана вчинити на користь другої сторони, і одночасно кредитором у тому, що вона має право вимагати від неї.

Тому, з урахуванням статті 11 Цивільного кодексу України, укладену між сторонами мирову угоду із вирішення спору у цивільній справі № 2-165/2005 р. слід розцінювати як багатостороннє договірне зобов'язання, за яким кожен із її підписантів набув певних прав та відповідних обовязків перед іншою із сторін. Невиконання договірного зобовязання будь-якою із сторін спричиняє цивільно-правову відповідальність, передбачену законом.

Відповідно до ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Керуючись нормами ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

Предявлення позову про розірвання мирової угоди не є належним способом судового захисту( ст..16 ЦК України), виконання чи невиконання мирової угоди-це не предмет позову, а питання примусового виконання ухвали суду про затвердження мирової угоди. Діючим законодавством не передбачено скасування судом першої інстанції ухвали суду про затвердження мирової угоди, у звязку з чим позовні вимоги є необгрунтованими та такими, що не підлягають до задоволення..

На підставі наведеного та керуючись ст. ст.10, 76, 207, 208, 259, 263, 265, 268 Цивільного процесуального кодексу України, суд,-

у х в а л и в :

В позові ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання мирової угоди - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів безпосередньо до Апеляційного суду Львівської області.

Суддя Карбовнік І. М.