ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 травня 2018 року

м. Харків

Справа № 636/5524/15-ц

Провадження № 22ц/790/1471/18

Апеляційний суд Харківської області в складі колегії суддів:

головуючого - Бровченко І.О.

суддів - Кружиліної О.А., Хорошевського О.М.,

за участю секретаря - Афоніна К.О.

імена (найменування) сторін:

позивач за первісним позовом та відповідач за зустрічним позовом - ОСОБА_1

відповідач за первісним позовом та позивач за зустрічним позовом ОСОБА_2

інші учасники справи:

третя особа, що заявляє самостійні вимоги ОСОБА_3

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження в м. Харкові апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_4 на рішення Чугуївського міського суду Харківської області від 07 вересня 2017 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя та визнання права власності на половину квартири, за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ спільно нажитого майна подружжя та визнання права власності на половину квартири, що знаходиться у власності позивача; за позовом ОСОБА_3, як третьої особи, що заявляє самостійні вимоги, про визнання права власності на частку квартири в порядку спільної сумісної власності,

в с т а н о в и в :

Позивач ОСОБА_1 звернувся з позовом до ОСОБА_2 про розподіл спільно нажитого майна подружжя квартири АДРЕСА_1, яку вони придбали у 1996 році в період шлюбу. Обґрунтовуючи позовні вимоги, він та його представник вказували на те, що шлюб між сторонами був укладений 31 серпня 1983 року, а розірваний за рішенням суду 04 вересня 2015 року. В період шлюбу у 1996 році ними була придбана за договором купівлі-продажу квартира і хоча договір був оформлений на імя відповідачки, фактично вона куплена на спільні кошти сімї, є спільно нажитим майном подружжя і тому у відповідності до положень ст.60 Сімейного Кодексу України розподіляється у рівних частках. Просили визнати за позивачем право власності на половину спірної квартири, як спільно нажитого майна подружжя в період шлюбу.

Відповідач та її представник заперечуючи проти позову та обґрунтовуючи зустрічний позов вказували та те, що до придбання спірної квартири вона разом з дочкою отримала у власність квартиру АДРЕСА_2 в порядку приватизації державного житлового фонду в рівних частках. В наступному з дозволу органу опіки та піклування вони продали цю квартиру та вклавши виручені кошти купили квартиру АДРЕСА_1, яка є предметом спору. Вона погоджується, що квартира придбана в період шлюбу з позивачем, в той час у них був спільний сімейний бюджет і тому вважає квартиру спільною сумісною власністю їх усіх трьох в рівних частках. Крім цього позивач в 1999 році отримав у власність в порядку приватизації однокімнатну квартиру АДРЕСА_3, яка на її думку також є спільною сумісною власністю подружжя, оскільки на той момент діяв Закону України «Про власність», за нормами якого, нажите подружжям у шлюбі майно належить їм на праві спільної сумісної власності. За таким просить відмовити в задоволені первісного позову та задовольнити її зустрічний позов та позов її дочки.

Також третя особа ОСОБА_3 подала до суду позов про визнання її право спільної власності на квартиру АДРЕСА_4 разом з ОСОБА_2 В обгрунтування позову зазначила, що квартира АДРЕСА_5 була придбана за рахунок коштів від продажу квартири АДРЕСА_6, у звязку з чим є спільною сумісною власністю ОСОБА_2, ОСОБА_1 та ОСОБА_3

Заперечуючи проти позову ОСОБА_3, його дочки, щодо визнання спірної квартири спільною власністю з ОСОБА_2 та проти зустрічного позову відповідачки в остаточній редакції, за яким вона просила визнати квартиру АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю ОСОБА_2, ОСОБА_1 та ОСОБА_3 в рівних частках, а квартиру АДРЕСА_3, що належить на праві приватної власності ОСОБА_1, спільною сумісною власністю в рівних частках ОСОБА_2 і ОСОБА_1, позивач посилався на ті обставини, що їх дочка ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1, у 1996 році була малолітньою дитиною і в силу цих обставин, не якого відношення до купівлі-продажу спірної квартири не мала. Що стосується однокімнатної квартири АДРЕСА_3, яку від отримав у власність в 1999 році в порядку приватизації державного житлового фонду, то за приписами Закону України «Про приватизацію державного жилого фонду» власниками приватизованого житла стають тільки ті особи, які приймали участь в його приватизації і тому його тодішня дружина немає будь-якого права на отримання її частки. У позові ОСОБА_3 та у зустрічному позові ОСОБА_2, просив відмовити.

Рішенням Чугуївського міського суду Харківської області від 07 вересня 2017 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розподіл спільно нажитого майна подружжя та визнання права власності на половину квартири задоволено.

Визнано спільно нажитим майном подружжя, що підлягає розподілу в рівних частках: квартиру № 64 в будинку № 27А розташованого по вулиці Харківській міста Чугуєва Харківської області, що належить ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу від 27 серпня 1996 року посвідченого нотаріусом Чугуївської державної нотаріальної контори за реєстровим №1833.

Визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частку квартири № 64 в будинку № 27А розташованого по вулиці Харківській міста Чугуєва Харківської області.

У зустрічному позові ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про відмову в задоволені основного позову та про розподіл спільно нажитого майна подружжя і визнання права власності на половину квартири АДРЕСА_7, що знаходиться у власності позивача відмовлено.

У позові ОСОБА_3, як третьої особи, що заявляє самостійні вимоги про визнання права власності на частку квартири №64 в будинку №27а розташованого по вулиці Харківській міста Чугуєва, в порядку спільної сумісної власності відмовлено.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_2 - ОСОБА_4 просить рішення суду першої інстанції скасувати, відмовити у задоволені первісного позову та задовольнити позов ОСОБА_2, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи. Зазначає, що на час виникнення прав власності на квартиру АДРЕСА_8, встановлені вичерпні підстави виникнення роздільного майна подружжя і розширеного тлумачення цих підстав закон не передбачає. ОСОБА_2 набула законного права спільної сумісної власності на квартиру АДРЕСА_8 на підставі діючих на той час ст. 14 ЦК УРСР, ст. 22 Кодексу про шлюб та сім'ю України, ст. 5 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», ст. 16 Закону України «Про власність». Стосовно квартири АДРЕСА_9 зазначає, що вона була придбана за рахунок коштів від продажу квартири АДРЕСА_6, у звязку з чим є спільною сумісною власністю ОСОБА_2, ОСОБА_1 та ОСОБА_3

Вислухавши суддю доповідача, пояснення з'явившихся осіб, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З висновками суду першої інстанції колегія суддів погоджується з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено наявними в матеріалах справи доказами, що 31 серпня 1983 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено шлюб, який був зареєстрований міським відділом РАГС м. Архангельськ, актовий запис № 1547.

В період шлюбу у сторін народилась донька ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2.

Рішенням Чугуївського міського суду Харківської області від 04 вересня 2015 року шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 розірвано.

27 серпня 1996 року, тобто в період перебування у шлюбі, ОСОБА_2 придбала квартиру АДРЕСА_10, що підтверджується договором купівлі-продажу посвідченим державним нотаріусом Чугуївської державної нотаріальної контори ОСОБА_6, зареєстровано в реєстрі за № 1833.

21 травня 1998 року ОСОБА_1 видано ордер № 93 на право зайняття кімнати площею 18,4 кв.м в квартирі АДРЕСА_11.

Згідно свідоцтва про право власності на житло від 02 липня 1999 року, виданого Харківською квартирно-експлуатаційною частиною району, ОСОБА_1 належить на праві приватної власності квартири АДРЕСА_3, яку він отримав у власність згідно з Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду».

Також в матеріалах справи мається копія договору купівлі-продажу від 13 вересня 1996 року, відповідно до умов якого ОСОБА_1, ОСОБА_2 та ОСОБА_5 продали, а ОСОБА_7 купила квартиру АДРЕСА_12. Квартира належала продавцям на підставі свідоцтва про власність, виданого відділом приватизації ЖКГ виконкому Чугуївської міськ/ради 02 серпня 1996 року та зареєстрованого у Чугуївському бюро технічної інвентаризації. Згідно договору грошові кошти були сплачені повністю , ще до підписання цього договору. Відомості коли саме були сплачені грошові кошти за квартиру АДРЕСА_12, в матеріалах справи відсутні.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1, суд першої інстанції виходив з того, що квартира АДРЕСА_10 була придбана в період шлюбу і спільною власністю колишнього подружжя в рівних частках Відмовляючи у задоволені позовних вимог ОСОБА_2 та ОСОБА_3 суд першої інстанції виходив з того, що квартира АДРЕСА_13 не є спільною сумісною власністю подружжя, оскільки набута ОСОБА_1 одноособово внаслідок її приватизації відповідно до Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду". Доказів того, що квартира АДРЕСА_14 була придбана за рахунок коштів від продажу квартири АДРЕСА_6, матеріали справи не містять.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції. Суд першої інстанції, ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову правильно встановив характер спірних правовідносин сторін у справі та застосував норми матеріального права, які регулюють ці правовідносини, вирішив спір з урахуванням конкретних обставин справи з дотриманням норм процесуального права. Суд на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами, дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні позову.

В обгрунтування доводів апеляційної скарги апелянт зазначає, що на час виникнення прав власності на квартиру АДРЕСА_8, встановлені вичерпні підстави виникнення роздільного майна подружжя і розширеного тлумачення цих підстав закон не передбачає. ОСОБА_2 набула законного права спільної сумісної власності на квартиру АДРЕСА_8 на підставі діючих на той час ст. 14 ЦК УРСР, ст. 22 Кодексу про шлюб та сім'ю України, ст. 5 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», ст. 16 Закону України «Про власність».

Зазначені доводи апеляційної скарги не є підставою для зміни чи скасування судового рішення.

Відповідно до вимог ст. ст. 12, 15 16,17 Закону України «Про власність» праця громадян є основою створення i примноження їх власності. Громадянин набуває права власності на доходи від участі в суспільному виробництві, індивідуальної праці, підприємницької діяльності, вкладення коштів у кредитні установи, акціонерні товариства, а також на майно, одержане внаслідок успадкування або укладення інших угод, не заборонених законом. Член житлового, житлово-будівельного, дачного, гаражного чи іншого кооперативу або товариства, який повністю вніс свій пайовий внесок за квартиру, дачу, гараж, іншу будівлю або приміщення, надані йому в користування, набуває права власності на це майно. Наймач жилого приміщення в будинку державного чи громадського житлового фонду та члени його сім'ї мають право придбати у власність відповідну квартиру або будинок шляхом їх викупу або на інших підставах, передбачених законодавством України. Громадянин, який став власником цього майна, має право розпоряджатися ним на свій розсуд: продавати, обмінювати, здавати в оренду, укладати інші угоди, не заборонені законом. Майно, нажите подружжям за час шлюбу, належить їм на праві спільної сумісної власності. Здійснення ними цього права регулюється цим Законом і Кодексом про шлюб та сім'ю України Право спільної власності громадян Майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім'ї, є їх спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними. Майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що об'єдналися для спільної діяльності, є їх спільною частковою власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними. Розмір частки кожного визначається ступенем його трудової участі.

Відповідно до ст. 22 Кодексу про шлюб та сім'ю України, чинною на час придбання спірної квартири, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю.

Аналогічна норма міститься в статті 60 СК України, який набрав чинності з 1 січня 2004 року.

Ст. 28 КпШС України було передбачено, що в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. В окремих випадках суд може відступити від начала рівності часток подружжя, враховуючи інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу.

Згідно ст. 3, 6 Закону України «про приватизацію державного житлового фонду» приватизація здійснюється шляхом: безоплатної передачі громадянам квартир (будинків) з розрахунку санітарної норми 21 квадратний метр загальної площі на наймача і кожного члена його сім'ї та додатково 10 квадратних метрів на сім'ю. Незалежно від розміру загальної площі безоплатно передаються у власність громадян займані ними однокімнатні квартири.

Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен встановити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Тобто критеріями, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності, є: 1) час набуття такого майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); 3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя.

З матеріалів справи вбачається, що 21 травня 1998 року ОСОБА_1 одноособово надано ордер на квартиру АДРЕСА_11, яку він 02 липня 1999 року особисто приватизував. На членів сім'ї ОСОБА_1 ордер не видавався та останні не приймали участі у приватизації квартири. З урахуванням вищезазначеного, відсутні підстави для визнання спірної квартири спільною сумісною власністю подружжя.

Доводи апеляційної скарги, що квартира АДРЕСА_14 була придбана за рахунок коштів від продажу квартири АДРЕСА_6 належними та допустимими доказами не підтверджено. Надані в обгрунтування позовних вимог свідоцтво про право власності та договір купівлі-продаж не є достатніми доказами для підтвердження обґрунтувань позовної заяви та доводів апеляційної скарги.

Доводи апеляційної скарги процесуальне рішення суду, прийняте по суті розглянутого ним питання не спростовують і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного його вирішення. Фактично доводи апеляційної скарги зводяться до переоцінки доказів та незгоди апелянта з висновками суду першої інстанції щодо їх оцінки, а також особистого тлумачення представника позивача норм діючого законодавства України.

За таких обставин колегія суддів приходить до висновку про постановлення районним судом рішення з дотриманням вимог матеріального та процесуального права, у відповідності з обставинами справи, наданими сторонами доказами та, відповідно, про відсутність підстав для зміни чи скасування судового рішення.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Чугуївського міського суду Харківської області від 07 вересня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення.

Повне судове рішення складено 29 травня 2018 року.

Головуючий:

Судді -