Справа № 461/8181/16-ц Головуючий у 1 інстанції: Городецька Л.М.
Провадження № 22-ц/783/7548/17 Доповідач в 2-й інстанції: Цяцяк Р. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 червня 2018 року колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого - судді Цяцяка Р.П.,

суддів Ванівського О.М. і Шеремети Н.О.,

за участю: секретаря Цапа П.М.;

позивача ОСОБА_3 і його представника - адвоката ОСОБА_8.;

відповідача ОСОБА_5 і його представника - адвоката ОСОБА_9,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Галицького районного суду міста Львова від 14 грудня 2017 року,

В С Т А Н О В И Л А:

У грудні 2016 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_5 та Галицької районної адміністрації Львівської міської ради про усунення перешкод у користуванні майном шляхом примусового виселення та позбавлення права користування майном, в кінцевій редакції позовних вимог якого просив суд: 1) визнати договір на здачу житлової площі у винайм від 22.09.2008 року, укладенй між ОСОБА_7 та ОСОБА_5, таким, що є розірваним наймодавцем ОСОБА_7 в односторонньому порядку відповідно до повідомлення № 4-2605-54 від 10.02.2010 року; 2) визнати, що наймач ОСОБА_5 втратив право користування квартирою АДРЕСА_1 (у подальшому - «спірна квартира»); 3) зобов'язати Галицьку районну адміністрацію Львівської міської ради зняти ОСОБА_5 з реєстрації місця проживання у спірній квартирі та 4) усунути перешкоди у користуванні власністю шляхом примусового виселення ОСОБА_5 зі спірної квартири.

Позовні вимоги обгрунтовувалися тим, що 22.09.2008 року між дружиною позивача ОСОБА_7 та відповідачем було укладено Договір на здачу житлової площі у винайм (в подальшому - «Договір»).

Після смерті дружини позивач спірну квартиру успадкував і, будучи її власником, 22.07.2016 року надіслав відповідачу попередження про розірвання Договору, однак ОСОБА_5 не звільнив займану ним спірну квартиру у добровільному порядку.

Стверджував, що укладаючи Договір, що ним оспорюється, ОСОБА_7 розраховувала отримати від наймача ОСОБА_5 матеріальну допомогу, проте відповідачем не сплачувалися витрати за житлово-комунальні послуги, внаслідок чого виникла заборгованість за 2011 рік у розмірі 2 500 грн., а за 2013 рік - у розмірі 5 000 грн.

Крім того, стверджував, що наймодавець ОСОБА_7, враховуючи факт заборгованості, мала намір відмовитися від Договору, повідомивши про це наймача ОСОБА_5 через членів комісії спеціалістів Галицького відділу соціального захисту, що підтверджується повідомленняи від 10.02.2010 року № 4-2605-5 (а.с. 1-2, 30-31, 44-45, 61, 83-84, 135-138).

Оскаржуваним рішенням провадження у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_5 та Галицької районної адміністрації Львівської міської ради в частині позовних вимог про визнання ОСОБА_5 таким, що втратив право користування житлом, зобов'язання зняти з реєстрації місця проживання та усунути перешкоди у користуванні власністю шляхом примусового виселення закрито.

Цим же рішенням у позові ОСОБА_3 до ОСОБА_5 в частині визнання договору від 22.09.2008 року, укладеного між ОСОБА_5 та ОСОБА_7, розірваним - відмовлено (а.с. 161-165).

Дане рішення оскаржив позивач ОСОБА_3

Апелянт просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити його позовні вимоги, покликаючись на порушення норм матеріального і процесуального права.

Вважає помилковим застосування судом до спірних правовідносин частини 1 статті 822 ЦК України, оскільки вважає, що спірні правовідносини регулюються частиною 1 статті 821 ЦК України, а відтак вважає, що договір від 22.09.2008 року припинив свою чинність 22.09.2013 року.

Вважає, що у відповідності до положень статей 383, 391 ЦК України, він, як власник квартири, має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Вважає, що «суд мав би самостійно здійснити правильну кваліфікацію та застосувати у прийнятті рішення саме такі норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини» (а.с. 172-175).

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення апелянта і його представника на підтримання доводів апеляційної скарги та заперечення цих доводів зі сторони відповідача і його представника, перевіривши матеріали справи та законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга до задоволення не підлягає з наступних підстав.

Статтями 12 і 81 ЦПК України встановлено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін; учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом, і що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, а частиною 2 ст. 356 ЦПК України - що в апеляційній скарзі мають бути зазначені в чому полягає незаконність і (або) необгрунтованість рішення або ухвали (неповнота встановлення обставин, які мають значення для справи, та (або) неправильність установлення обставин, які мають значення для справи, внаслідок необгрунтованої відмови у прийнятті доказів, неправильного їх дослідження чи оцінки, неподання доказів з поважних причин та (або) неправильне визначення відповідно до встановлених судом обставин правовідносин тощо); нові обставини, що підлягають встановленню, докази, які підлягають дослідженню чи оцінці, обгрунтування поважності причин неподання доказів до суду першої інстанції, заперечення проти доказів, використаних судом першої інстанції (п.п. 5 і 6).

Аналогічні за змістом норми містяться і у ЦПК України в редакції 2004 року, яка була чинною на час розгляду справи судом першої інстанції та ухвалення оскаржуваного рішення.

Як вже зазначалося вище, в частині позовних вимог ОСОБА_3 (а саме: про визнання відповідача ОСОБА_5 таким, що втратив право користування житлом, зобов'язання зняти його з реєстрації місця проживання та усунути перешкоди у користуванні власністю шляхом примусового виселення) провадження у справі було закрито: з тих підстав, що між тими самим сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав 09 грудня 2016 року Галицьким районним судом м. Львова вже було ухвалено рішення (про відмову ОСОБА_3 у задоволенні цих позовних вимог), яке ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 02 лютого 2017 року було залишеним без змін.

Апеляційна скарга ОСОБА_3 не містить будь-яких доводів на спростування висновків суду про наявність вище згаданих підстав для закриття провадження у справі в частині позовних вимог.

Таким чином оскаржуване рішення ухвалювалося по суті лише по одній позовній вимозі, а саме: про визнання договору від 22.09.2008 року, укладеного між ОСОБА_5 та ОСОБА_7, «таким, що є розірваним наймодавцем ОСОБА_7 в односторонньому порядку відповідно до повідомлення від 10.02.2010 р. № 4-2605-54» (а.с. 138).

Статтею 651 ЦК України встановлено, що зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом (ч.1), а також, що договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін (ч.2).

Позивачем не було подано до суду будь-яких доказів стосовно того, що Договір від 22.09.2008 року, укладений між ОСОБА_5 та ОСОБА_7, будь-ким оспорювався в судовому порядку на предмет його розірвання.

Як вбачається з умов згаданого Договору, він не містить положень, які б передбачали його розірвання за ініціативою однієї із його сторін в позасудовому порядку.

Позивачем, ні в доводах позовної заяви, ні в доводах апеляційної скарги також не наведено положень закону, які б передбачали розірвання згаданого Договору за ініціативою однієї із його сторін в позасудовому порядку.

Як вбачається з доводів в обґрунтування позовної вимоги про визнання Договору «таким, що є розірваним наймодавцем ОСОБА_7 в односторонньому порядку», позивач цю вимогу обґрунтовує посиланням на «повідомлення (Управління соціального захисту Департаменту гуманітарної політики Львівської міської ради) від 10.02.2010 р. № 4-2605-54» (а.с. 32).

В той же час, як вбачається зі змісту згаданого повідомлення, таке було надіслано ОСОБА_5 за наслідками обстеження умов його проживання у спірній квартирі за його зверненням до міського голови на предмет реєстрації його сім'ї у спірній квартирі, в результаті якого (обстеження) було встановлено, що власниця квартири ОСОБА_7 категорично заперечує проти проживання і реєстрації ОСОБА_5 у спірній квартирі, та роз'яснено останньому (як заявнику), що дане питання може бути вирішено лише у судовому порядку (а.с. 32).

Відтак, «повідомлення (Управління соціального захисту Департаменту гуманітарної політики Львівської міської ради) від 10.02.2010 р. № 4-2605-54» аж ніяк не може бути доказом та правовим обґрунтуванням визнання договору від 22.09.2008 року, укладеного між ОСОБА_5 та ОСОБА_7, «таким, що є розірваним наймодавцем ОСОБА_7 в односторонньому порядку».

За вище наведених обставин колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дав належну оцінку всім обставинам і доказам по справі в їх сукупності та ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому приходить до висновку про те, що підстави для його скасування відсутні і апеляційну скаргу на нього, доводи якої не спростовують висновків рішення суду, слід залишити без задоволення.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374 п.1, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, колегія суддів

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення, а рішення Галицького районного суду міста Львова від 14 грудня 2017 року без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повну постанову складено 06 червня 2018 року.

Головуючий

Судді: