Провадження №4-с/359/34/2018
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

5 червня 2018 року Бориспільський міськрайонний суд Київської області у складі:

головуючого Борця Є.О.,

при секретарі судового засідання Коробові О.П.,

за участю представника заявника ОСОБА_1,

за участю заінтересованих осіб ОСОБА_2, ОСОБА_3,

за участю представників заінтересованих осіб ОСОБА_4, ОСОБА_5,

розглянувши в приміщенні суду у відкритому судовому засіданні скаргу ОСОБА_6 на постанову старшого державного виконавця відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Київській області ОСОБА_3 про арешт майна боржника,

встановив:

В березні 2018 року ОСОБА_6 звернувся з вказаною скаргою та обґрунтовує його тим, що у ВПВР УДВС ГТУЮ у Київській області перебувало виконавче провадження №52592820 з виконання виконавчого листа №2/359/363, виданого 30 вересня 2016 року Бориспільським міськрайонним судом, про стягнення з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_2 аліментів на утримання дочки ОСОБА_7 та сина ОСОБА_8 в розмірі 1/3 частки від заробітку (доходу), але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з 9 листопада 2015 року до досягнення найстаршою дитиною повноліття. 21 лютого 2018 року старший державний виконавець ВПВР УДВС ГТУЮ у Київській області Голяченко І.П. виніс постанову про накладення арешту на все майно боржника. Водночас, в цій постанові навіть не зазначений розмір суми стягнення, в межах якої накладений арешт. Ця обставина свідчить про те, що оскаржувана постанова суперечить ч.3 ст.56 Закону України «Про виконавче провадження». З метою відновлення законності ОСОБА_6 просить визнати неправомірною та скасувати постанову старшого державного виконавця ВПВР УДВС ГТУЮ у Київській області Голяченка І.П. від 21 лютого 2018 року про арешт всього майна боржника.

У судовому засіданні представник заявника ОСОБА_1 підтримує скаргу та наполягає на її задоволенні.

Старший державний виконавець ВПВР УДВС ГТУЮ у Київській області Голяченко І.П. та представник Департаменту ДВС МЮ України ОСОБА_5 заперечують проти задоволення скарги. В обґрунтування своїх заперечень вони посилаються на те, що арешт всього майна ОСОБА_6 застосовувався виключно для забезпечення реального виконання рішення суду. Ця обставина свідчить про те, оскаржувана постанова відповідає ч.1 ст.56 Закону України «Про виконавче провадження». Тому старший державний виконавець ВПВР УДВС ГТУЮ у Київській області Голяченко І.П. та представник Департаменту ДВС МЮ України ОСОБА_5 просять суд відмовити у задоволенні скарги.

ОСОБА_2 та її представник ОСОБА_4 також просять відмовити у задоволенні скарги.

Вислухавши пояснення учасників цивільного процесу та дослідивши подані ними пись-мові докази, суд дійшов до висновку, що скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Встановлено, що у ВПВР УДВС ГТУЮ у Київській області перебувало виконавче провадження №52592820 з виконання виконавчого листа №2/359/363, виданого 30 вересня 2016 року Бориспільським міськрайонним судом, про стягнення з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_2 аліментів на утримання дочки ОСОБА_7 та сина ОСОБА_8 в розмірі 1/3 частки від заробітку (доходу), але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з 9 листопада 2015 року до досягнення найстар-шою дитиною повноліття.

21 лютого 2018 року старший державний виконавець ВПВР УДВС ГТУЮ у Київській області Голяченко І.П. виніс постанову про накладення арешту на все майно боржника.

Відповідно до абз.3 ч.2 ст.56 Закону України «Про виконавче провадження» постанова про арешт майна боржника виноситься виконавцем не пізніше наступного робочого дня після виявлення майна.

Згідно з ч.3 цієї ж статті арешт накладається у розмірі суми стягнення з урахуванням виконавчого збору, витрат виконавчого провадження, штрафів та основної винагороди приватного виконавця на все майно боржника або на окремі речі.

Дійсно, з довідки-розрахунку №779 від 20 лютого 2018 року вбачається, що заборго-ваність ОСОБА_6 за аліментами була визначена в розмірі 568580 гривень. Водночас, з декларації боржника вбачається, що в його власності перебуває квартира у м. Борисполі, корпоративні права в ТОВ «МОНОЛІТ.НЕТ» та чималі грошових вкладів в загальному розмірі 27300 доларів США та 187000 гривень. Старший державний виконавець ВПВР УДВС ГТУЮ у Київській області Голяченко І.П. вжив заходів, спрямованих на виявлення цього майна, та обмежився накладення арешту на все майно ОСОБА_6, вартість якого перевищує розмір його заборгованості за аліментами. Крім того, в оскаржуваній постанові навіть не зазначений розмір суми стягнення, в межах якої накладений арешт.

З огляду на це суд вважає, що постанова старшого державного виконавця ВПВР УДВС ГТУЮ у Київській області Голяченка І.П. від 21 лютого 2018 року про арешт всього майна боржника не відповідає абз.3 ч.2 та ч.3 ст.56 Закону України «Про виконавче провадження».

Крім того, відповідно до ч.2 ст.48 Закону України «Про виконавче провадження» стягнення за виконавчими документами звертається в першу чергу на кошти боржника у національній та іноземній валютах, інші цінності, у тому числі на кошти на рахунках боржника у банках та інших фінансових установах.

Згідно з ч.5 цієї ж статті у разі відсутності у боржника коштів та інших цінностей, достатніх для задоволення вимог стягувача, стягнення невідкладно звертається також на належне боржнику інше майно, крім майна, на яке згідно із законом не може бути накладено стягнення.

Встановлено, що ОСОБА_6 належать грошові вклади в загальному розмірі 27300 доларів США та 187000 гривень. Такий розмір грошових коштів є достатнім для повного погашення заборгованості боржника за аліментами. В такому випадку відсутні підстави для додаткового накладення арешту на інше майно ОСОБА_6

З огляду на це суд вважає, що постанова старшого державного виконавця ВПВР УДВС ГТУЮ у Київській області Голяченка І.П. від 21 лютого 2018 року про арешт всього майна боржника також суперечить ч.2 ст.48 Закону України «Про виконавче провадження».

Відповідно до ч.2 ст.451 ЦПК України у разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобовязує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника).

Встановлено, що оскаржувана постанова не відповідає вимогам ч.2 ст.48, абз.3 ч.2 та ч.3 ст.56 Закону України «Про виконавче провадження» та істотно порушує майнові права боржника.

З огляду на це суд вважає, що з метою забезпечення законності та відновлення прав боржника належить визнати неправомірною та скасувати постанову старшого державного виконавця ВПВР УДВС ГТУЮ у Київській області Голяченка І.П. від 21 лютого 2018 року про арешт всього майна боржника.

Відповідно до ч.1 ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Як розяснив Європейський суд з прав людини в пілотному рішенні «ОСОБА_3 проти України», право на суд, захищене статтею 6 Конвенції про захист прав людини і осново-положних свобод, було б ілюзорним, якби національна правова система дозволяла, щоб остаточне, обовязкове для виконання судове рішення залишалось невиконаним на шкоду будь-якій зі сторін (рішення у справі «Горнсбі проти Греції»). Ефективний доступ до суду включає право на виконання судового рішення без невиправданих затримок (рішення у справі «ОСОБА_9 проти Італії»). Необґрунтована затримка у виконанні обовязкового для виконання судового рішення становить порушення Конвенції (рішення у справі «Бурдов проти Росії»).

Беззаперечно, що накладення арешту на все майно ОСОБА_6 спрямовано на реальне виконання рішення суду. Водночас, така мета не може досягатись незаконним способом, що полягає у безпідставному та необґрунтованому накладенні арешту на все майно боржника та призводить до свавільного втручання в його право на мирне володіння майном. В такому випадку невиправдано порушуються вимоги ч.1 ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод.

Крім того, постановами старшого державного виконавця ВПВР УДВС ГТУЮ у Київ-ській області Голяченка І.П. від 1 березня 2018 року був накладений арешт на всі грошові кошти ОСОБА_6, що зберігаються на рахунках понад 80 банківських та фінансових уста-нов, а також на корпоративні права боржника в ТОВ «МОНОЛІТ.НЕТ». Ця обставина свідчить про те, що скасування оскаржуваної постанови жодним чином не вплине на виконання рішення суду та не буде порушувати право стягувача на справедливий суд, гарантоване п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод.

Суд вважає, наведені обставини є додатковою, але не менш вагомою підставою для задоволення скарги.

Керуючись п.1 ч.1, ч.2 ст.258, абз.2 ч.6 ст.259, ст.260 ЦПК України, суд

ухвалив:

Скаргу ОСОБА_6 на постанову старшого державного виконавця відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Київській області ОСОБА_3 про арешт майна боржника задовольнити.

Визнати неправомірною та скасувати постанову старшого державного виконавця відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Київській області ОСОБА_3 від 21 лютого 2018 року, якою був накладений арешт на все майно, що належить ОСОБА_6.

Ухвала суду складена в повному обсязі 14 червня 2018 року.

Ухвала суду може бути оскаржена до Апеляційного суду Київської області шляхом подачі апеляційної скарги протягом 15 днів з дня складення її в повному обсязі.

Суддя

Бориспільського міськрайонного суду ОСОБА_10