Провадження № 2/761/440/2018
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 травня 2018 року суддя Шевченківського районного суду м.Києва Мальцев Д.О., розглянувши в порядку спрощеного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про збільшення розміру аліментів та стягнення пені за прострочення сплати аліментів,

ВСТАНОВИВ:

28.12.2018 року ОСОБА_1 звернулася до Шевченківського районного суду м.Києва з позовом до ОСОБА_2 про збільшення розміру аліментів та стягнення пені за прострочення сплати аліментів, згідно якого, з урахування уточненої позовної заяви від 26.02.2018 року, поданої до суду на виконання вимог ухвали про залишення позову без руху, просила суд: змінити розмір аліментів та щомісячно стягувати аліменти з ОСОБА_2 на її користь на утримання дитини - ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, у твердій грошовій сумі в розмірі 2 000,00 грн. з щомісячною індексацією та з урахуванням інфляції, починаючи з 28.12.2017 року і до досягнення дитиною повноліття; стягнути з ОСОБА_2 на її користь пеню за прострочення сплати аліментів у сумі 27 255,00 грн.; судові витрати покласти на відповідача у наступному розмірі: 750,00 грн. - судовий збір та 5 000,00 грн. - адвокатський супровід.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що 18.06.2003 року Нижньогірським районним судом було ухвалено рішення по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів, яким позов задоволено та стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання неповнолітньої дитини - ОСОБА_3 в розмірі ? частини усіх видів заробітку щомісячно до досягнення дитиною повноліття.

Разом з тим, позивач зазначає, що ОСОБА_2 добровільно допомоги на утримання дитини не надає та станом на день її звернення до суду з цим позовом має заборгованість по сплаті аліментів у розмірі 116 155,18 грн.

При цьому, незважаючи на матеріальну забезпеченість та комерційну діяльність, які дозволили відповідачу придбати автомобіль, останній не надає дитині належної матеріальної допомоги.

За вказаних обставин, позивач звернулася до суду з цим позовом, який просила задовольнити в обсязі.

Ухвалою від 02.03.2018 року відкрито провадження у справі за вказаним позовом, а розгляд справи вирішено проводити в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін. Також, вказаною ухвалою відповідачу було встановлено п'ятнадцятиденний строк з дня вручення ухвали для подання відзиву на позовну заяву, а також клопотання про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням сторін.

11.05.2018 року на адресу суду надійшов відзив відповідача на позовну заяву, згідно якого відповідач просив відмовити у задоволенні позову в повному обсязі, посилаючись на безпідставність та необгрунтованість позовних вимог, адже позивачем при зверненні до суду не доведено погіршення свого матеріального становища та покращення матеріального становища відповідача.

16.05.2018 року на адресу суду надійшла відповідь позивача на відзив відповідача, згідно якої позивачка посилаючись на довідку з МПП «Дана плюс», вказує, що оскільки ОСОБА_4 з 03.11.2014 року по квітень 2018 року працював на вказаному підприємстві директором, в нього є можливість утримувати дитину та сплачувати аліменти в заявленому нею розмірі.

Дослідивши письмові докази, що містяться в матеріалах справи, суд вважає, що позов задоволенню не підлягає, виходячи з наступних підстав.

Перевіряючи обставини справи, судом встановлено, що на виконанні в Печерському районному відділі державної виконавчої служби міста Київ Головного територіального у місті Києві перебуває виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа Нижегородського районного суду від 18.06.2013 року за №2-2729 про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліментів на утримання дитини - ОСОБА_3 в розмірі 1/4 частини зі всіх видів доходу щомісяця до досягнення дитиною повноліття.

При цьому, як вбачається з листа Міністерства юстиції України від 11.04.2017 року, заборгованість відповідача по сплаті аліментів становить 116 155,18 грн.

Обґрунтовуючи позовні вимоги в частині стягнення з відповідача аліментів на утримання дітей в твердій грошовій сумі та посилаючись при цьому на положення ст.184 СК України, позивач вказує, що, незважаючи на матеріальну забезпеченість та комерційну діяльність, які дозволили відповідачу придбати автомобіль, останній не надає дитині належної матеріальної допомоги, про що, серед іншого, також свідчить й наявність вищенаведеної заборгованості по сплаті аліментів.

Так, Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблею ООН 20.11.1959 року, у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості.

Як передбачено ст. 51 Конституції України та ст. 180 СК України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

За правилами ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров'я та матеріальне становище дитини; стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Мінімальний розмір на одну дитину не може бути меншим, ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Водночас, відповідно до ст. 192 СК України розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального чи сімейного стану, погіршення чи поліпшення здоров'я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

При цьому, до підстав визначення розміру аліментів в твердій грошовій сумі (що фактично є зміною розміру) ст. 184 СК України відносить: нерегулярний, мінливий дохід платника аліментів, одержання частини доходу в натурі та інші обставини, що мають істотне значення.

Тобто, враховуючи зміст положень ст. 192 СК України, можна дійти висновку про можливість зміни раніше встановленого розміру аліментів за наявності доведених в судовому порядку підстав, а саме: зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров'я когось з них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

Разом з тим, однією з засад судочинства, регламентованих п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

У відповідності до вимог ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше, як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно з положеннями ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Як передбачено вимогами ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Крім того, суд встановлює наявність або відсутність обставин, котрими обгрунтовують свої вимоги і заперечення сторони, на підставі доказів, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Також, згідно роз'яснень, які містяться в п. 26 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» від 12 червня 2009 року, предметом доказування є факти, якими обґрунтовуються заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи (причини пропуску позовної давності тощо) і підлягають встановленню при ухваленні рішення.

В свою чергу, як при зверненні до суду з вказаним позовом, так і під час розгляду даної справи в суді, позивачкою не надано жодних належних та допустимих доказів на підтвердження того, що відповідач на даний час ніде не працює та має нерегулярний або мінливий дохід чи одержує дохід в натурі.

Навпаки, як вбачається зі змісту позовної заяви, позивач стверджує, що відповідач займається комерційною діяльністю, однак приховує він неї свій дійсний дохід.

Крім того, будь-яких доказів на підтвердження погіршення матеріального стану позивача та/або її здоров'я чи здоров'я дитини матеріали справи також не містять.

Також, слід зазначити, що Нижньогірський районний суд, стягуючи з відповідача аліменти в частці від його заробітку, виходив з певних обставин, які були встановлені цим судом. В даній справі позивач не надала будь яких доказів на підтвердження того, що ці обставини змінилися, що могло би вплинути на зміну стягнутих судом аліментів.

Таким чином, зважаючи на те, що обставини, на які посилається позивач як на підставу для стягнення з відповідача аліментів на утримання дітей в твердій грошовій сумі, не знайшли свого підтвердження у судовому засіданні, суд приходить до висновку, що у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 в частині стягнення з відповідача на її користь аліментів на утримання дитини в твердій грошовій сумі слід відмовити за недоведеністю.

Щодо вимог позивача про стягнення з ОСОБА_2 на її користь пені за прострочення сплати аліментів в сумі 27 255,00 грн., суд вважає за необхідне зазначити наступне.

За змістом ч.1, 2 ст.196 СК України при виникненні заборгованості з вини особи, яка зобов'язана сплачувати аліменти за рішенням суду, одержувач аліментів має право на стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка від суми несплачених аліментів за кожен день прострочення. Розмір неустойки може бути зменшений судом з урахуванням матеріального та сімейного стану платника аліментів.

Відповідно до роз'яснень, викладених у п.22 постанови Пленуму Верховного Суду України №3 від 15.05.2006 року «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», передбачена ст. 196 СУ України відповідальність платника аліментів за прострочення їх сплати у виді неустойки (пені) настає лише за наявності вини цієї особи. На платника аліментів не можна покладати таку відповідальність, якщо заборгованість утворилася з незалежних від нього причин, зокрема, у зв'язку з несвоєчасною виплатою заробітної плати, затримкою або неправильним перерахуванням аліментів банками. В інших випадках стягується неустойка за весь час прострочення сплати аліментів.

Під ухиленням від сплати аліментів закон розуміє як пряму відмову від надання утримання, так і різні дії (бездіяльність) зобов'язаної особи, спрямовані на повне або часткове ухилення від сплати аліментів; приховання особою дійсного розміру свого заробітку (доходу); зміну роботи або місця проживання з метою запобігання сплати аліментів; приховання свого місцезнаходження; інші дії, що свідчать про намір особи ухилитися від виконання обов'язків щодо утримання.

Крім того, слід зазначити, що правило про стягнення неустойки (пені) в розмірі одного відсотка від суми несплачених аліментів за кожен день прострочення полягає в тому, що при обчисленні загальної суми пені за прострочення сплати аліментів ураховується сума несплачених аліментів та кількість днів прострочення.

Оскільки аліменти нараховуються щомісячно, то строк виконання цього обов'язку буде різним, а тому кількість днів прострочення сплати аліментів за кожен місяць також буде різною.

Отже, пеня за прострочення зі сплати аліментів нараховується за кожним періодичним платежем окремо з дня порушення платником аліментів свого обов'язку щодо їх сплати до дня ухвалення судом рішення, після чого розмір нарахованої пені за кожним щомісячним платежем підсумовується та визначається загальна сума пені за порушення аліментних зобов'язань.

Виходячи з того, що аліменти призначаються та виплачуються (стягуються) щомісячно, то за змістом статті 196 СК України пеня нараховується на всю суму заборгованості, а її нарахування обмежується лише сумою несплачених аліментів за той місяць, в якому не проводилось стягнення аліментів.

При цьому сума заборгованості за аліментами за попередні місяці не додається до заборгованості за наступні місяці, а кількість днів прострочення обчислюється виходячи з того місяця, в якому аліменти не сплачувались.

Тобто неустойка (пеня) за один місяць рахується наступним чином: заборгованість за аліментами за місяць помножена на 1 % пені і на кількість днів місяця, в якому виникла заборгованість, а загальна сума неустойки (пені) визначається шляхом додавання нарахованої пені за кожен із прострочених платежів (за кожен місяць).

Аналогічний висновок міститься й у постановах Верховного Суду України від 1 липня, 25 листопада та 16 грудня 2015 року, а також і від 16 березня 2016 року.

Так, на підтвердження існування заборгованості відповідача по сплаті аліментів у розмірі 116 155,18 грн. позивач посилається на лист Міністерства юстиції України від 11.04.2017 року.

При цьому, як вбачається зі змісту позовної заяви, позивач розраховує пеню за прострочення сплати аліментів, виходячи із розрахунку середньої заробітної плати по м.Києві.

Разом з тим, відповідно до даних, які містяться в листі Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у м.Києві від 19.06.2016 року за №№Л-5344, 1170/02/10, 923/02-10, при виконанні рішення суду від 14.03.2013 року про стягнення з відповідача на користь позивача аліментів на утримання дитини, державним виконавцем було встановлено, що ОСОБА_2 в різні періоди часу отримував дохід в ПАТ Київське АТП 13061 та ДП «Наш Дім».

Отже, враховуючи ту обставину, що в період виникнення заборгованості по сплаті аліментів, наявність якої відповідачем визнається в своєму відзиві на позовну заяву, останній працював та мав постійні доходи, суд приходить до висновку, що розрахунок позивача щодо розміру пені за прострочення сплати аліментів проведено із застосуванням помилкового механізму такого обрахування.

За вказаних обставин, а також зважаючи на те, що без визначення у встановлений законом спосіб суми заборгованості по сплаті аліментів суд позбавлений самостійно здійснити розрахунок пені за несвоєчасне виконання відповідачем своїх зобов'язань по сплаті аліментів, позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення пені за прострочення аліментів у сумі 27 255,00 грн. також не підлягають задоволенню.

В той же час, слід зауважити, що відмовляючи в задоволенні вказаного позову, обставини,зазначені відповідачем у своєму відзиві щодо позову, судом до уваги не бралися, адже відповідачем, як і позивачем, не було надано жодного належного та допустимого доказу, який би підтверджував їх позиції.

Враховуючи наведене та керуючись ст.ст. 12, 13, 76-81, 89, 95, 141, 229, 258, 259, 263-266, 268, 273 - 279, 352, 354, п.п. 15.5 п.15 Розділу ХІІІ Перехідних положень Цивільного процесуального кодексу України, ЦПК України,

В И Р І Ш И В:

Відмовити ОСОБА_1 в задоволенні позову до до ОСОБА_2 про збільшення розміру аліментів та стягнення пені за прострочення сплати аліментів.

Рішення суду може бути оскаржене безпосередньо до Апеляційного суду міста Києва шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення через Шевченківський районний суд м.Києва

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено 21.05.2018 року.

Суддя: