Справа № 493/1148/18
Провадження № 2/493/525/18
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 червня 2018 року

Балтський районний суд Одеської області в складі:

головуючого-судді БОДАШКО Л.І.,

за участю секретаря судових засідань ТИХОНОВОЇ Н.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Балті Одеської області цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання права власності на 9/100 частин нежитлового приміщення,

в с т а н о в и в:

Позивач звернулася до суду з позовом, в якому просить визнати угоду купівлі-продажу 9/100 частин нежитлового приміщення ІІ поверху нежитлової будівлі, укладену між нею і відповідачем, дійсною, такою, що відбулася, та визнати за нею право власності на 9/100 частин приміщення ІІ поверху нежитлової будівлі, а саме - приміщення «55» площею 36,4 кв. м., яка розташована по АДРЕСА_1 і раніше на праві приватної власності належала відповідачу, а приміщення I-го поверху літ. «23» площею 13,7 кв. м., приміщення «ІІ» площею 14,3 кв. м., та приміщення 2-го поверху: «VІІ» площею 15,8 кв. м., приміщення «52» площею 10,3 кв. м., приміщення «58» площею 40,5 кв. м., приміщення «59» площею 17,7 кв. м., приміщення «VІІІ» площею 16,3 кв. м., приміщення «73» площею 2,0 кв. м. залишаються приміщеннями загального користування, стверджуючи, що 1 травня 2018 року вона уклала з відповідачем угоду купівлі-продажу 9/100 частин вище вказаного нежитлового приміщення, згідно якої сплатила відповідачу її вартість у сумі 70 тис. грн., про що складена відповідна розписка, а відповідач передав їй копію правовстановлюючого документа, технічний паспорт на 9/100 частину приміщення ІІ поверху нежитлової будівлі, саму 9/100 частину приміщення, але, оформити у нотаріуса угоду вона не змогла, оскільки відповідач не надав нотаріусу оригіналу правовстановлюючого документа.

Вказані вище обставини позбавили позивача права володіти, користуватися, розпоряджатися придбаним нерухомим майном, з приводу чого вона змушена звернутися до суду з позовом, надала суду заяву, в якій свої заявлені вимоги підтримала в повному обсязі, просить розглянути справу без її участі.

Відповідач до судового засідання не з'явився, але надіслав на адресу заяву, в якій позов визнав у повному обсязі, підтвердив викладені в позові обставини, просить справу розглянути за його відсутності.

Вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позов обґрунтований і підлягає задоволенню в повному обсязі з наступних підстав.

У судовому засіданні встановлено, що ОСОБА_3 на праві приватної власності належали 9/100 частин приміщення ІІ поверху нежитлової будівлі, розташованої по АДРЕСА_1 що підтверджується договором купівлі-продажу від 11.04.2007 року, посвідченого приватним нотаріусом Балтського районного нотаріального округу Одеської області Пантілєєвою І.П., реєстр № 788, що 01.05.2018 року сторони уклали між собою договір купівлі-продажу 9/100 частин приміщення ІІ поверху нежитлової будівлі, згідно якого відповідач продав, а позивач придбала 9/100 частин приміщення ІІ поверху нежитлової будівлі за 70 тис. грн. і по акту прийому-передачі від 01.05.2018 року відповідач передав, а позивач прийняла 9/100 частин приміщення ІІ поверху нежитлової будівлі, що відповідно до розписки, складеної відповідачем, він отримав від позивача вище вказану суму грошей і взяв на себе зобов'язання оформити угоду належним чином у нотаріуса.

Судом з'ясовано, що відповідно до ст. 657 ЦК України (із змінами, внесеними згідно із Законами № 1878-VI (1878-17) від 11.02.2010, № 2756-VI (2756-17) від 02.12.2010 договір купівлі-продажу житлового будинку або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває у податковій заставі.

Що стосується визнання права власності на нерухоме майно, то згідно ч.3 ст. 334 ЦК України, право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним.

Нині діючі та діючі на момент укладання договору купівлі-продажу між сторонами статті 334, 640, 657 ЦК України вимог щодо обов'язкової державної реєстрації таких правочинів не містять та не пов'язують момент вчинення таких правочинів з державною реєстрацією.

Відповідно до ст. 4 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», встановлена державна реєстрація саме речових прав на нерухоме майно, а не самих правочинів, з яких набувається це право, а ст.19 цього ж Закону договори та рішення суду зазначає лише як підставу для реєстрації прав, а не як об'єкт державної реєстрації.

В даному випадку не можна застосовувати положення ч.1 ст. 210 ЦК України, так як вимоги державної реєстрації укладеного між сторонами договору купівлі-продажу законодавство України не передбачає, хоча раніше (до моменту укладення цього договору купівлі-продажу) таку вимогу містили положення ст.ст. 334, 557, 640 ЦК України, які пов'язували момент вчинення таких правочинів з державною реєстрацією, та про які йдеться мова в п. 13 Постанови Пленуму Верховного суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», однак ці положення є вже недіючі у зв'язку зі змінами, внесеними із Законами України № 1878-VІ (1878-17) від 11.02.2010 року, № 2756-VІ (2756-17) від 02.12.2010 року.

Суд констатує, що вирішуючи спори про визнання правочинів дійсними, судам необхідно враховувати, що з 1 січня 2013 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень» та інших законодавчих актів України», яким ч.3 ст.640 ЦК викладено в новій редакції, а саме: «договір, що підлягає нотаріальному посвідченню, є укладеним з дня такого посвідчення», і таким чином, до правочинів, укладених після 1 січня 2013 року абзац 3 п.13 ППВСУ №9 у прямому своєму розумінні не може бути застосований.

Відповідно до ч. 2 ст. 220 ЦК України якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається.

В судовому засіданні встановлено, що неможливо посвідчити договір купівлі-продажу в нотаріальному порядку, оскільки відповідач не надав нотаріусу оригінал правовстановлюючого документа на 9/100 частин нежитлового приміщення, а відтак, втрачена можливість посвідчення вище вказаного договору у нотаріуса, також встановлено, що інших підстав нікчемності правочину в даному випадку немає.

За таких обставин суд вважає за можливе застосувати до спірних правовідносин між сторонами вимог ч. 2 ст. 220 ЦК України, оскільки сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, відбулося повне виконання умов договору, тому суд може визнати дійсним договір купівлі-продажу, укладений між ОСОБА_2 і ОСОБА_3

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 220, 334, 640, 657 ЦК України, ст. ст. 10-13, 141, 259, 263 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

Позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання права власності на 9/100 частин нежитлового приміщення - задовольнити в повному обсязі.

Визнати дійсною і такою, що відбулася угоду купівлі-продажу 9/100 частин приміщення ІІ поверху нежитлової будівлі, розташованої по АДРЕСА_1 укладену між ОСОБА_2 і ОСОБА_3.

Визнати за ОСОБА_2 право власності на 9/100 частин приміщення ІІ поверху нежитлової будівлі, а саме - приміщення «55» площею 36,4 кв. м., яка розташована по АДРЕСА_1 і раніше на праві приватної власності належала ОСОБА_3, а приміщення I-го поверху літ. «23» площею 13,7 кв. м., приміщення «ІІ» площею 14,3 кв. м., та приміщення 2-го поверху: «VІІ» площею 15,8 кв. м., приміщення «52» площею 10,3 кв. м., приміщення «58» площею 40,5 кв. м., приміщення «59» площею 17,7 кв. м., приміщення «VІІІ» площею 16,3 кв. м., приміщення «73» площею 2,0 кв. м. залишаються приміщеннями загального користування.

Рішення може бути оскаржено до апеляційного суду Одеської області відповідно до ч. 1 п. 15.5) Перехідних положень ЦПК України через суд першої інстанції протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення суду.

СУДДЯ