Постанова

Іменем України

16 травня 2018 року

м. Київ

справа № 500/74/16-ц

провадження № 61-1393 св 17

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А.,

суддів: Карпенко С. О., Погрібного С. О., Ступак О. В., Усика Г. І. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1,

представник позивача - ОСОБА_2,

відповідачі: ОСОБА_3, Товариство з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи»,

треті особи: ОСОБА_4, Служба у справах дітей Ізмаїльської районної державної адміністрації Одеської області, приватний нотаріус Ізмаїльського районного нотаріального округу Одеської області Веліксар (Ляпустіна) ТетянаІванівна,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» на рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 06 липня 2017 року у складі судді Швець В. М. та ухвалу апеляційного суду Одеської області

від 28 листопада 2017 року у складі колегії суддів: Сегеди С. М.,

Кононенко Н. А., Гірняк Л. А.,

ВСТАНОВИВ:

У січні 2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3, Товариство з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» (далі - ТОВ «Кредитні ініціативи»), треті особи: ОСОБА_4, Служба у справах дітей Ізмаїльської районної державної адміністрації Одеської області, приватний нотаріус Ізмаїльського районного нотаріального округу Одеської області Веліксар (Ляпустіна) Т. І., про визнання договору іпотеки недійсним.

На обгрунтування позовних вимог зазначала, що 10 червня 2008 року між її батьком ОСОБА_3, за згодою її матері ОСОБА_10, та Закритим акціонерним товариством «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» (далі - ЗАТ «АК Промінвестбанк»), правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» (далі - ПАТ « АК Промінвестбанк»), укладено договір іпотеки, за умовами якого передано в іпотеку домоволодіння, розташоване по АДРЕСА_1, що належить її батьку на праві власності, з метою належного виконання зобов'язань за кредитним договором від 10 червня 2008 року

№ 02-02/13, укладеного між цими самими сторонами.

17 грудня 2012 року між ПАТ «АК Промінвестбанк» та ТОВ «Кредитні ініціативи» укладеного договір про відступлення права вимоги, відповідно до якого товариство набуло статусу нового кредитора.

На момент укладення договору іпотеки у будинку, який є предметом цього договору, фактично проживали неповнолітні діти: вона, 2001 року народження, та ОСОБА_4, 1996 року народження. Вважала, що оспорюваний договір укладено з порушенням прав неповнолітніх дітей, які й надалі продовжують проживати у зазначеному будинку. Згода органу опіки та піклування на укладення цього правочину з нерухомим майном, яка є обов'язковою, відсутня. Її батько в анкеті-заяві зазначив інформацію про наявність у сім'ї неповнолітніх дітей віком до 16 років, про це свідчила і відмітка у його паспорті. Однак працівники банку на наведене не звернули увагу.

Посилаючись на те, що під час укладення оспорюваного договору не було враховано інтереси неповнолітніх дітей, які мають право на користування домоволодінням, переданого на забезпечення виконання її батьком умов кредитного договору, просила: визнати недійсним договір іпотеки

від 10 червня 2008 року, укладенийміж ЗАТ «АК Промінвестбанк» та ОСОБА_3, зняти заборону відчуження на нерухоме майно - будинок АДРЕСА_1 (тип обтяження: заборона на нерухоме майно, реєстраційний номер обтяження: 7361075, тип обтяження: арешт нерухомого майна, реєстраційний номер обтяження: 11820090); виключити з Єдиного реєстру заборони відчуження об'єктів запис за № 7361075; виключити з Державного реєстру речових прав на нерухомого майна запис за № 8454575; виключити з Державного реєстру іпотек на нерухоме майно запис про обтяження № 1488.

Рішенням Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 06 червня

2017 року позов задоволено.

Визнано недійсним договір іпотеки нерухомого майна від 10 червня 2008 року, укладений між ЗАТ «АК Промінвестбанк» та ОСОБА_3

Знято заборону відчуження на нерухоме майно - будинок АДРЕСА_1, тип обтяження: заборона на нерухоме майно, реєстраційний номер обтяження: 7361075; тип обтяження: арешт нерухомого майна, реєстраційний номер обтяження: 11820090; виключити з Єдиного реєстру заборони відчуження об'єктів нерухомого майна запис № 7361075, включеного у зв'язку з укладенням іпотечного договору, завіреного приватним нотаріусом Ізмаїльського районного нотаріального округу Одеської області Веліксар(Ляпустіною) Т. І. 10 червня 2008 року, зареєстрованого у реєстрі за № 1489; виключити з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно номер запису про іпотеку: 3593309, рішення про реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 8454575

від 28 листопада 2013 року, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Чорнєй В. В.; виключити з Державного реєстру іпотек на нерухоме майно - будинок АДРЕСА_1, реєстраційний номер обтяження: 7361154, власником якого є ОСОБА_3, включеного у зв'язку з укладенням іпотечного договору, завіреного приватним нотаріусом Ізмаїльського районного нотаріального округу Одеської області Веліксар (Ляпустіною) Т. І. 10 червня 2008 року, зареєстрованого у реєстрі за

№ 1488.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що при укладенні іпотечного договору ОСОБА_3 не приховував, що він має неповнолітніх дітей, вказавши у заяві-анкеті на отримання кредиту про те, що його неповнолітні діти проживають у будинку, який передано в іпотеку на забезпечення належного виконання зобов'язань за кредитним договором. Про наявність у нього неповнолітніх дітей свідчила і відмітка у його паспорті. Ураховуючи, що під час укладення оспорюваного договору працівники банку діяли недобросовісно по відношенню до виконання своїх обов'язків, оскільки не пересвідчилися у тому, що у іпотечному будинку проживають неповнолітні діти, та не отримали згоду органу опіки та піклування на укладення договору іпотеки, суд першої інстанції вважав, що позов підлягає задоволенню.

Ухвалою апеляційного суду Одеської області від 28 листопада 2017 року апеляційну скаргу ТОВ «Кредитні ініціативи» відхилено, рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 06 липня 2017 року залишено без змін.

Ухвала апеляційного суду мотивована тим, що судом безспірно встановлено, що на час укладення оспорюваного договору іпотеки, в будинку АДРЕСА_1 проживали як батьки позивача: ОСОБА_3 і ОСОБА_10, так і їх неповнолітні діти: ОСОБА_11, ІНФОРМАЦІЯ_5, ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_3, ОСОБА_1 (позивач), ІНФОРМАЦІЯ_4. Батько позивача, укладаючи договір іпотеки, не знав та і не міг знати, що він не має права без дозволу органів опіки і піклування укладати договори, які підлягають нотаріальному посвідченню та/або державній реєстрації, відмовлятися від належних дитині майнових прав, здійснювати поділ, обмін, відчуження житла, зобов'язуватися від імені дитини порукою, видавати письмові зобов'язання. Доказів, які б вказували, що іпотекодавець або його дружина (мати позивача), укладаючи договір іпотеки, надали неправдиві відомості про те, що в спірному будинку не проживають неповнолітні діти, матеріали справи не містять. Батьки позивача не приховували від банку того факту, що разом з ними у будинку, який передається в іпотеку, постійно проживають їх неповнолітні діти.

Ураховуючи те, що передача нерухомості в іпотеку відбулася з порушенням вимог статті 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей», без передньої згоди органу опіки та піклування, апеляційний суд вважав правильним висновок суду першої інстанції про те, що оспорюваний договір іпотеки не відповідає вимогам статті 203 ЦК України, а тому відповідно до статті 215 ЦК України підлягає визнанню недійсним, як такий, що порушує майнові права малолітніх дітей, у зв'язку з чим записи у реєстрах та заборони за оспорюваним договором іпотеки підлягають скасуванню.

У касаційній скарзі, поданій до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у грудні 2017 року, ТОВ «Кредитні ініціативи» просило скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову, посилаючись на неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга обгрунтована тим, що рішенням Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 29 квітня 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Одеської області від 19 листопада 2014 року, задоволено позов ТОВ «Кредитні ініціативи» до ОСОБА_3, ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_4,

ОСОБА_1, треті особи: Служба у справа дітей Ізмаїльської районної державної адміністрації, Орган опіки та піклування Ізмаїльської міської ради Одеської області, про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів та виселення з житлового приміщення

(№ 500/7362/13-ц). За результати розгляду зазначеної справи встановлено, що ОСОБА_1 була зареєстрована у спірному будинку вже після укладення договору іпотеки, а саме - 26 серпня 2008 року, а тому вказана обставина є преюдиційною у розумінні приписів частини третьої статті 61 ЦПК України 2004 року. Під час укладення договору іпотеки права неповнолітньої дитини не були порушені, її реєстрація у будинку, що є предметом іпотеки проведена без згоди іпотекодержателя, що суперечить вимогам діючого законодавства та умовам договору.

Крім того, ОСОБА_1 була зареєстрована за місцем реєстрації її матері - ОСОБА_10 за адресою: АДРЕСА_2. Належних доказів на підтвердження факту проживання позивача в будинку, що є предметом іпотеки на час укладення договору іпотеки у матеріалах справи немає. Надані позивачем на підтвердження зазначених обставин акти, складені через 7 та 8 років після укладення оспорюваного договору, а тому суд не повинен був приймати їх до уваги, оскільки вони спотворюють дійсні обставини справи, і не можуть вважатися допустимими доказами.

У квітні 2018 року до Верховного Суду надійшов відзив ОСОБА_1 на касаційну скаргу, обгрунтований тим, що обставини, на які посилається

ТОВ «Кредитні ініціативи» не є преюдиційними, оскільки при розгляді справи

№ 500/7362/13-ц не встановлювались обставини, які мають значення у цій справі, та не вирішувалось питання про порушення прав неповнолітніх, які проживали в будинку на час укладення оспорюваного договору іпотеки. Докази про місце проживання позивача на момент укладення договору іпотеки за іншою адресою, відсутні.

З листопада 2007 року і по теперешній час сім'я ОСОБА_3 проживає у будинку по АДРЕСА_1, що підтверджується належними та допустимими доказами, а саме: актом обстеження будинку від 08 січня 2014 року, довідкою Бросківської сільської ради Одеської області від 04 грудня 2015 року про склад сім'ї, а також довідкою Бросківської лабораторії, відповідно до якої позивач перебуває у них на обліку з 21 січня 2008 року.

Судами правильно встановлено, що ОСОБА_3 не знав та не міг знати, що він не має право без дозволу органу опіки та піклування укладати оспорюваний договір. Докази на підтвердження недобросовісності дій батьків позивача на момент укладення оспорюваного договору відсутні, вони не приховували від банку, що у будинку, який передано в іпотеку, проживають їх неповнолітні діти.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України, у редакції Закону України № 2147-VIII від 3 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши наведені у касаційній скарзі та відзиві доводи, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

За статтею 16 ЦК Українивизнання правочину недійсним є одним із передбачених законом способів захисту цивільних прав та інтересів і загальні вимоги щодо недійсності правочину передбачені статтею 215 ЦК України.

Так, відповідно до частини першої статті 215 ЦКпідставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається (частина друга статті 215 ЦК України). Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оскаржуваний правочин) (частина третя статті 215 ЦК України).

Нікчемний правочин є недійсним у силу прямої вказівки закону за фактом наявності певної умови (обставини). Натомість оскаржуваний правочин

ЦК Україниімперативно не визнає недійсним, допускаючи можливість визнання його таким у судовому порядку за вимогою однієї із сторін або іншої заінтересованої особи, якщо в результаті судового розгляду буде доведено наявність визначених законодавством підстав недійсності правочину у порядку, передбаченому процесуальним законом. При цьому оскаржуваний правочин є вчиненим, породжує юридично значущі наслідки, обумовлені ним, й у силу презумпції правомірності правочину за статтею 204 ЦК України вважається правомірним, якщо не буде визнаний судом недійсним.

Таким чином при вирішенні позову про визнання недійсним оскаржуваного правочину підлягають застосуванню загальні приписи статей 3, 15, 16 ЦК України, які передбачають право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину й має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, що передбачені законом, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, на захист якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене, в чому полягає його порушення, оскільки в залежності від цього визначається належний спосіб захисту порушеного права, якщо воно мало місце.

Судами попередніх інстанцій установлено, 10 червня 2008 року

ОСОБА_3, який є батьком ОСОБА_1, за згодою ОСОБА_10 (матері позивача і дружини ОСОБА_3), уклав з

ЗАТ «Промінвестбанк», правонаступником якого є ПАТ «АК Промінвестбанк», договір іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом Ізмаїльського районного нотаріального округу Одеської області Ляпустіною Т. І., за умовами якогона забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором № 02-02/13, передано в іпотеку домоволодіння, розташоване за адресою: АДРЕСА_1.

17 грудня 2012 року між ПАТ «АК Промінвестбанк» та ТОВ «Кредитні ініціативи» укладено договір про відступлення прав вимоги, відповідно до якого відбулася заміна кредитора, ТОВ «Кредитні ініціативи» набуло статусу нового кредитора/стягувача за кредитним договором від 10 червня 2008 року № 02-02/13, позичальником за яким є ОСОБА_3 В цей же день був укладений договір про передачу прав за договорами забезпечення, відповідно до якого ТОВ «Кредитні ініціативи» набуло право вимоги за договором іпотеки.

На обгрунтування позовних вимог позивач посилалася на те, що при укладенні оспорюваного договору іпотеки були порушені її права, як неповнолітньої особи, яка проживала разом з батьками у будинку по

АДРЕСА_1, оскільки не було надано попереднього дозволу органу опіки та піклування.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, виходив із того, що позивач, будучи неповнолітньою особою мала право користування житловим будинком, переданим в іпотеку. При цьому іпотекодавець не приховував наявність у нього неповнолітніх дітей та їх проживання у будинку, що є предметом іпотеки, натомість працівники банку діяли недобросовісно, не пересвідчившись, що в іпотечному будинку проживають неповнолітні діти, та уклали договір іпотеки за відсутності згоди органу опіки та піклування, що є підставою для визнання його недійсним.

Такі висновки судів попередніх інстанцій є помилковими, оскільки грунтуються на неправильному застосуванні норм матеріального права, якими врегульовано такі правовідносини.

Статтею 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян та безпритульних дітей» передбачено, що держава охороняє і захищає права та інтереси дітей під час вчинення правочинів щодо нерухомого майна. Неприпустиме зменшення або обмеження прав та інтересів дітей під час вчинення будь-яких правочинів щодо жилих приміщень. Органи опіки та піклування здійснюють контроль за дотриманням батьками та особами, які їх замінюють, житлових прав і охоронюваних законом інтересів дітей відповідно до закону. Для вчинення будь-яких правочинів щодо нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, необхідний попередній дозвіл органів опіки та піклування, що надається відповідно до закону.

За змістом цієї норми закону, а також статей 17, 18 Закону України «Про охорону дитинства», статті 177 СК України дбати про збереження та використання майна дитини в її інтересах - обов'язок батьків. З метою гарантування декларованого державою пріоритету інтересів дитини закон передбачає додаткові засоби контролю з боку держави за належним виконанням батьками своїх обов'язків, установлюючи заборону для батьків малолітньої дитини вчиняти певні правочини щодо її майнових прав без попереднього дозволу органу опіки та піклування.

Згідно частин четвертої та п'ятої статті 177 СК України орган опіки та піклування проводить перевірку заяви про вчинення правочину щодо нерухомого майна дитини та надає відповідний дозвіл, якщо в результаті вчинення правочину буде гарантоване збереження права дитини на житло.

За змістом частини шостої статті 203, частини першої статті 215 ЦК України правочин, що вчинений батьками (усиновлювачами) і суперечить правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей, може бути визнаний судом недійсним. Такий правочин є оскаржуваним.

За таких обставин вчинення батьками малолітньої/неповнолітньої дитини певного правочину за відсутності попереднього дозволу органу опіки та піклування порушує установлену статтею 177 СК України заборону. Проте сам по собі цей факт не є безумовним підтвердженням наявності підстав для визнання правочину недійсним. Правочин може бути визнаний недійсним, якщо його вчинення батьками без попереднього дозволу органу опіки та піклування призвело до порушення права особи, в інтересах якої пред'явлений позов, тобто до звуження обсягу існуючих майнових прав дитини та/або порушення охоронюваних законом інтересів дитини щодо житлового приміщення.

Системний аналіз наведених норм свідчить про те, що: 1) дбати про збереження та використання майна дитини в її інтересах - обов'язок батьків; 2) сама по собі відсутність попереднього дозволу органу опіки та піклування не є беззаперечною підставою для визнання договору іпотеки недійсним.

З огляду на наведе висновки судів про те, що батько позивача, укладаючи договір іпотеки, не знав і не міг знати, що він не має права без дозволу органів опіки і піклування укладати договори, які підлягають нотаріальному посвідченню та/або державній реєстрації, відмовлятися від належних дитині майнових прав, здійснювати поділ, обмін, відчуження житла, зобов'язуватися від імені дитини порукою, грунтуються на неправильному тлумаченні норм матеріального права, оскільки виключно на батьків, як їх законних представників, покладено обов'язок діяти в інтересах дитини та вживати необхідних заходів з метою максимального забезпечення прав та інтересів дитини. Такі обов'язки не можуть перекладатися на інших осіб, в даній конкретній справі на банк. Як було встановлено судами, мати позивача ОСОБА_10 (дружина іпотекодавця) знала про отримання ним кредиту, та надала письмову згоду на його отримання і передачу в іпотеку житлового будинку по АДРЕСА_1.

Відповідно до частин другої та третьої статті 18 Закону України «Про охорону дитинства» (у редакції, чинній на момент укладення договору іпотеки) діти - члени сім'ї власника житлового приміщення мають право користування займаним приміщенням на рівні з власником. Органи опіки та піклування зобов'язані здійснювати контроль за додержанням батьками або особами, які їх замінюють, майнових та житлових прав дітей при відчуженні жилих приміщень та купівлі нового житла.

ОСОБА_1 не є співвласником житлового будинку АДРЕСА_1. Вона набула права користування житлом, як член сім'ї власника відповідно до статті 405 ЦК України, статті 18 Закону України «Про охорону дитинства», та зберігає це право протягом часу перебування його в іпотеці, і на час вирішення справи такого права не позбавлена.

Згідно зі статтею 9 Закону України «Про іпотеку»іпотекодавець обмежується в розпорядженні предметом іпотеки, однак має право володіти та користуватись предметом іпотеки відповідно до його цільового призначення, якщо інше не встановлено цим Законом. При цьому ЦК України, як і спеціальний Закон України «Про іпотеку», не містять норм, які б зменшували або обмежували право членів сім'ї власника житла на користування жилим приміщенням у разі передання його в іпотеку.

При вирішенні справ за позовом в інтересах дітей про визнання недійсними договорів іпотеки, підставами яких позивач визначає порушення статті 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей», статтю 177 СК України, необхідно у кожному конкретному випадку:

1) перевіряти наявність у дитини права користування житловим приміщенням на момент укладення оспорюваного договору, а також місце її фактичного проживання.

2) Враховувати добросовісність поведінки іпотекодавців щодо надання документів про право дітей на житло, яке є предметом іпотеки, при укладенні оспорюваного договору,

3) з'ясовувати, чи існує фактичне порушення законних прав дитини внаслідок укладення договору іпотеки.

Передбачене статтею 177 СК України, статтею 17 Закону України «Про охорону дитинства» та статтею 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей» положення про необхідність отримання попереднього дозволу органу опіки та піклування на укладення батьками договору щодо майна, право на яке має дитина, спрямоване на захист майнових прав дітей, тому підставою для визнання недійсним договору щодо майна, право на яке має дитина, за позовом її батьків є порушення майнових прав дитини внаслідок укладення такого договору, а не сам по собі факт відсутності попереднього дозволу органу опіки та піклування на укладення договору.

Задовольняючи позов, суди не урахували, що оспорюваний договір іпотеки не зменшив і не обмежив права позивача, яка продовжує користуватися житловим будинком, що є предметом іпотеки і на теперішній час

З урахуванням наведеного, Верховний Суд вважає, що суди першої інстанції та апеляційної інстанцій дійшли помилкового висновку про наявність підстав для задоволення позову про визнання недійсним договору іпотеки з посиланням на те, що він був укладений без попереднього дозволу органу опіки та піклування, що само по собі є порушенням прав позивача.

Оскільки судами попередніх інстанцій обставини справи встановлено правильно, але суди допустили неправильне застосування норм матеріального права, Верховний Суд дійшов висновку про скасування судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій, та вважає необхідним на підставі частини третьої статті 412 ЦПК України ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1

Керуючись статтями 400, 409, 412 415, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» задовольнити.

Рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 06 червня 2017 року та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 28 листопада

2017 року скасувати, ухвалити нове рішення.

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3, Товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи», треті особи: ОСОБА_4, Служба у справах дітей Ізмаїльської районної державної адміністрації Одеської області, приватний нотаріус Ізмаїльського міського нотаріального округу Одеської області Веліксар(Ляпустіна) Тетяна Іванівна, про визнання договору іпотеки недійсним, зняття заборони відчуження на нерухоме майно, виключення запису з Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна, виключення з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно номеру запису про іпотеку, виключення запису з Державного реєстру іпотек відмовити.

Постанова є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий: В. А. Стрільчук

Судді: С. О. Карпенко

С.О. Погрібний

О.В. Ступак

Г. І. Усик