Постанова

Іменем України

16 травня 2018 року

м. Київ

справа № 755/13160/15-ц

провадження № 61-2302св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А.,

суддів: Олійник А. С., Погрібного С. О.,

СтупакО. В. (суддя-доповідач), Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач -Публічне акціонерне товариство «Дельта Банк»,

відповідач -ОСОБА_3,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - ОСОБА_4,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» на рішення Апеляційного суду міста Києва від 10 березня 2016 рокуу складі колегії суддів: Ящук Т. І., Немировської О. В., Чобіток А. О.,

ВСТАНОВИВ:

У липні 2015 року Публічне акціонерне товариство «Дельта Банк» (далі - ПАТ «Дельта Банк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_3, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - ОСОБА_4, про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що 30 липня 2012 року між Публічним акціонерним товариством «Астра Банк» (далі - ПАТ «Астра Банк») та ОСОБА_4 укладено кредитний договір № 8_77023, згідно з умовами якого останньому відкрито відновлювальну кредитну лінію з лімітом у межах 206 400 грн, зі сплатою 20,49 % річних за весь час фактичного користування кредитом, на строк до 30 липня 2017 року. ПАТ «Астра Банк» виконано свої зобов'язання за кредитним договором та надано позичальнику ОСОБА_4 кредит у розмірі та у строки, встановлені договором. На забезпечення виконання позичальником зобов'язання за кредитним договором 30 липня 2012 року між ПАТ «Астра Банк» та відповідачем ОСОБА_3 укладено іпотечний договір, предметом якого є квартира, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1. 02 грудня 2013 року між ПАТ «Астра Банк» та ПАТ «Дельта Банк» укладено договір купівлі-продажу прав вимоги, відповідно до якого в порядку, обсязі та на умовах, визначених цим договором, ПАТ «Астра Банк» передало ПАТ «Дельта Банк» права вимоги за кредитними договорами та забезпечувальними договорами, у тому числі за спірними договорами від 30 липня 2012 року, внаслідок чого останнє набуло права нового кредитора за цими договорами. Проте взятих за кредитним договором зобов'язань позичальник не виконав належним чином, що призвело до утворення заборгованості, яка станом на 03 червня 2015 року становить 324 423 грн 82 коп., із яких: сума заборгованості за кредитом - 195 637 грн 12 коп.; сума заборгованості за відсотками - 83 083 грн 97 коп.; пеня - 42 399 грн 14 коп.; комісія - 2 грн 67 коп.; сума за ставкою 3 % від простроченої заборгованості за тілом кредиту - 1 772 грн 21 коп.; сума за ставкою 3 % від простроченої заборгованості за відсотками - 1 528 грн 70 коп. Разом із тим виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб 02 березня 2015 року прийнято рішення № 51, зі змінами згідно з рішенням від 08 квітня 2015 року № 71, яким із 03 березня 2015 року запроваджено тимчасову адміністрацію у ПАТ «Дельта Банк» на період із 03 березня по 02 вересня 2015 року включно та призначено уповноважену особу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації у ПАТ «Дельта Банк» Кадирова В. В., який 12 червня 2015 року направив на адресу іпотекодавця ОСОБА_3 та позичальника ОСОБА_4 письмові листи-вимоги про повернення кредиту, сплату процентів за користування кредитними коштами та штрафних санкцій, однак направлені вимоги залишені без реагування.

Посилаючись на викладене, ПАТ «Дельта Банк» просило у рахунок погашення основного зобов'язання щодо оплати заборгованості за кредитним договором у розмірі 324 423 грн 82 коп., звернути стягнення на предмет іпотеки - квартиру АДРЕСА_1, яка належить ОСОБА_3, шляхом визнання права власності на предмет іпотеки за ПАТ «Дельта Банк».

ОСОБА_3 позов не визнала та пояснила суду, що при вирішенні спору про звернення стягнення на предмет іпотеки суд має дати оцінку співмірності суми заборгованості за кредитом та вартості іпотечного майна, якщо допущене боржником або іпотекодавцем, якщо він є відмінним від боржника, порушення основного зобов'язання чи іпотечного договору не завдає збитків іпотекодержателю і не змінює обсяг його прав. На момент укладання договору іпотеки оціночна вартість предмета іпотеки складала 412 800,00 грн, що становила еквівалент 51 645 дол. США. Станом на сьогоднішній день, загальна сума заборгованості складає 324 423,82 грн, що еквівалентно приблизно 14 750 дол. США.

Заочним рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 29 липня 2015 року позов ПАТ «Дельта Банк» задоволено.

У рахунок погашення основного зобов'язання щодо оплати заборгованості за кредитним договором від 30 липня 2012 року № 8_77023 у розмірі 324 423 грн 82 коп., із яких: сума заборгованості за кредитом - 195 637 грн 12 коп.; сума заборгованості за відсотками - 83 083 грн 97 коп.; пеня - 42 399 грн 14 коп.; комісія - 2 грн 67 коп.; сума за ставкою 3 % від простроченої заборгованості за тілом кредиту - 1 772 грн 21 коп.; сума за ставкою 3 % від простроченої заборгованості за відсотками - 1 528 грн 70 коп., звернуто стягнення на предмет іпотеки - квартиру загальною площею 29,1 кв. м, житловою площею - 15,4 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, яка належить ОСОБА_3 на праві власності на підставі договору купівлі-продажу квартири, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Гончар Т. В. 10 вересня 2009 року за реєстровим номером № 772, шляхом визнання права власності на предмет іпотеки за ПАТ «Дельта Банк».

Визнано за ПАТ «Дельта Банк» право власності на квартиру загальною площею 29,1 кв. м, житловою площею 15,4 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1. Вирішено питання щодо судового збору.

Рішення місцевого суду мотивовано тим, що позивачем доведено й обґрунтовано належним чином заявлені позовні вимоги, зокрема обставини порушення відповідачем ОСОБА_3 взятих за договором зобов'язань щодо своєчасного повернення кредитних коштів, що призвело до утворення заборгованості, розмір якої підтверджено наданим позивачем розрахунком та не спростовано відповідачем. Також суд виходив із того, що позивачем виконано вимоги статті 35 Закону України «Про іпотеку» щодо письмового повідомлення відповідача про добровільне погашення кредитної заборгованості, яке останньою в тридцятиденний строк з моменту отримання такої вимоги не виконано. Суд дійшов висновку, що порушене право позивача підлягає захисту в обраний ним спосіб, а саме: звернення стягнення кредитної заборгованості на предмет іпотеки шляхом визнання за позивачем права власності, зазначивши, що в разі встановлення такого способу звернення стягнення на предмет іпотеки в договорі іпотекодержатель на підставі частини другої статті 16 ЦК України має право вимагати застосування його судом. Таким чином, суд вважав, що не виключається можливість звернення стягнення на предмет іпотеки в такий спосіб і набуття іпотекодержателем права власності на нього за рішенням суду, оскільки нормами статей 33, 36, 37 Закону України «Про іпотеку» передбачено задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, яке ототожнюється зі способом звернення стягнення, якщо його передбачено договором.

У серпні 2015 року ОСОБА_3 подала заяву про перегляд заочного рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 29 липня 2015 року.

Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 10 вересня 2015 року заяву ОСОБА_3 про перегляд заочного рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 29 липня 2015 року залишено без задоволення.

Рішенням Апеляційного суду міста Києва від 10 березня 2016 року заочне рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 29 липня 2015 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову відмовлено.

Рішення апеляційного суду мотивовано тим, що позивачем не надано доказів на підтвердження вартості предмета іпотеки; клопотань про призначення оціночної експертизи не заявлено. У зв'язку з неможливістю визначення вартості предмета іпотеки, відсутністю у справі належних доказів оцінки вартості предмета іпотеки, апеляційний суд дійшов висновку про відмову в задоволенні вказаного позову з цих підстав.

У квітні 2016 року ПАТ «Дельта Банк» подано до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу на рішення Апеляційного суду міста Києва від 10 березня 2016 року, яке заявник просить скасувати, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, та залишити в силі рішення суду першої інстанції. Вказує на те, що апеляційним судом неповно з'ясовано обставини, що мають значення для справи, висновки суду не відповідають дійсним обставинам справи. Також зазначено, що в іпотечному договорі чітко передбачено вартість предмета іпотеки, яка під час розгляду справи не оспорювалася. Крім того, апеляційний суд неправильно встановив момент набуття у власність майна, оскільки жодним законом не передбачено виникнення права власності з моменту ухвалення рішення суду про визнання права власності без здійснення державної реєстрації такого права.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 10 червня 2016 року відкрито касаційне провадження в указаній справі, а ухвалою від 09 березня 2017 року справу призначено до судового розгляду.

15 грудня 2017 року набув чинності Закон України від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», за яким судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 ЦПК України).

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У січні 2018 року Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ зазначену справу передано до Верховного Суду.

Ухвалою колегії суддів Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду

від 14 лютого 2018 року касаційне провадження у справі зупинено до закінчення перегляду в касаційному порядку Великою Палатою Верховного Суду справи № 760/14438/15-ц.

Ухвалою від 16 травня 2018 року поновлено касаційне провадження у справі.

Станом на час розгляду справи у Верховному Суді від інших учасників справи не надходило відзиву на касаційну скаргу.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400цього Кодексу.

За змістом статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду першої й апеляційної інстанцій скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову.

Судом установлено, що 30 липня 2012 року між ПАТ «Астра Банк» та ОСОБА_4 було укладено кредитний договір № 8_77023, згідно з умовами якого банк відкрив позичальнику відновлювальну кредитну лінію та встановив кредитний ліміт у межах 206 400 грн, зі сплатою 20,49 % річних, на строк до 30 липня 2017 року.

На забезпечення виконання зобов'язання за кредитним договором цього ж дня між банком та ОСОБА_3 укладено іпотечний договір, предметом якого є квартира за адресою: АДРЕСА_1.

Згідно з пунктом 4.1 іпотечного договору іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання в повному обсязі зобов'язань за кредитним договором, а у разі відмови - звернути стягнення на предмет іпотеки у випадку порушення позичальником умов кредитного договору та/або іпотекодавцем умов цього договору.

Відповідно до пунктів 5.1, 5.3, 5.6, 5.7, 5.8 іпотечного договору іпотекодержатель набуває право звернення стягнення на предмет іпотеки у випадках, якщо на момент настання терміну виконання основного зобов'язання, воно не буде виконано повністю, у випадку порушення графіка погашення суми кредиту (частини кредиту) та/або у разі несплати процентів (частини процентів) та комісії за обслуговування кредиту (частини комісії) відповідно до умов кредитного договору. При цьому іпотекодержатель має право звернути стягнення на весь предмет іпотеки, за своїм розсудом та задовольнити за рахунок предмета іпотеки в повному обсязі усі вимоги, передбачені кредитним договором, у випадку невиконання (неналежного виконання) позичальником умов кредитного договору або іпотекодавцем умов цього договору, іпотекодержатель має право реалізувати предмет іпотеки в порядку, визначеному Законом України «Про іпотеку».

Пунктом 5.7 договору визначено, що за вибором іпотекодержавтеля застосовується один із наведених нижче способів звернення стягнення на предмет іпотеки та задоволення вимог іпотекодержателя:

- за згодою сторін договору;

- за виконавчим написом нотаріуса, який вчинюється за рахунок іпотекодавця;

- за рішенням суду;

- за вибором іпотекодержателя може бути здійснено в позасудовому порядку згідно з умовами договору про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом:

1) переходу до іпотекодержателя права власності на предмет іпотеки, про що іпотекодержатель письмово повідомляє іпотекодавця з дотриманням вимог, установлених статтею 37 Закону України «Про іпотеку». Іпотекодержатель набуває предмет іпотеки у власність вартістю, визначеною на момент такого набуття на підставі оцінки предмета іпотеки суб'єктом оціночної діяльності;

2) продажу предмета іпотеки будь-якій особі - покупцеві та будь-яким способом, у тому числі на біржі, на підставі договору купівлі-продажу в порядку статті 38 Закону України «Про іпотеку».

02 грудня 2013 року між ПАТ «Астра Банк» та ПАТ «Дельта Банк» було укладено договір купівлі-продажу прав вимоги, відповідно до якого в порядку, обсязі та на умовах, визначених цим договором, ПАТ «Астра Банк» передав ПАТ «Дельта Банк» права вимоги за кредитними договорами та забезпечувальними договорами, в тому числі за спірними договорами від 30 липня 2012 року, внаслідок чого ПАТ «Дельта Банк» набуло права нового кредитора за цими договорами.

Банк виконав свої зобов'язання за кредитним договором та надав позичальнику ОСОБА_4 кредит у розмірі та у строки, встановлені договором. Проте станом на 03 червня 2015 року ОСОБА_3 не виконала умови кредитного договору та іпотечного договору, у зв'язку з чим заборгованість перед позивачем становить 324 423 грн 82 коп., з яких: сума заборгованості за кредитом - 195 637 грн 12 коп., сума заборгованості за відсотками - 83 083 грн 97 коп., пеня - 42 399 грн 14 коп., комісія - 2 грн 67 коп., сума за ставкою 3 % від простроченої заборгованості за тілом кредиту - 1 772 грн 21 коп., сума за ставкою 3 % від простроченої заборгованості за відсотками - 1 528 грн 70 коп.

Виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб 02 березня 2015 року прийнято рішення № 51, із змінами згідно з рішенням від 08 квітня 2015 року № 71, яким із 03 березня 2015 року запроваджено тимчасову адміністрацію у ПАТ «Дельта Банк» на період з 03 березня по 02 вересня 2015 року включно, та призначено уповноважену особу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації у ПАТ «Дельта Банк» Кадирова В. В.

Згідно із частиною першою статті 627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Стаття 33 Закону України «Про іпотеку» (далі - Закон) передбачає, що в разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання, іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом.

Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Тобто, законом передбачено чітко визначені способи звернення стягнення на предмет іпотеки в разі невиконання чи неналежного виконання забезпеченого іпотекою зобов'язання.

Статтею 36 Закону, яка має назву: «Позасудове врегулювання», передбачено, що сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем та іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати:

передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання в порядку, встановленому статтею 37 Закону;

право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу в порядку, встановленому статтею 38 цього Закону.

У свою чергу, статтею 37 Закону, яка має назву: «Передача іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки», передбачено, що іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання.

Рішення про реєстрацію права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки, може бути оскаржено іпотекодавцем у суді.

Зміст наведених норм дає підстави для висновку, що стаття 37 Закону не містить можливості визнання права власності на предмет іпотеки за іпотекодержателем за рішенням суду. При цьому позивач не позбавлений відповідно до статей 38, 39 ЦК України можливості звернутися до суду з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки в інший спосіб, ніж визнання права власності на нього.

Системний аналіз наведених норм свідчить про те, що передача іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки є способом позасудового врегулювання, який здійснюється за згодою сторін без звернення до суду. Застереження в договорі про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом визнання права власності на предмет іпотеки - це виключно позасудовий спосіб урегулювання спору, який сторони встановлюють самостійно у договорі. Таким чином, суди не наділені повноваженнями звертати стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності на нього за іпотекодержателем.

Такий висновок суду відповідає правовому висновку Верховного Суду України, викладеному у постанові від 30 березня 2016 року у справі № 6-1851цс15, на яку міститься посилання у оскаржуваному рішенні апеляційного суду, а також правовому висновку Великої Палати Верховного Суду, висловленому у постанові від 21 березня 2018 року № 14-38цс18.

У названій постанові Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, про відсутність підстав для відступлення від правового висновку, викладеного в постанові Верховного Суду України від 30 березня 2016 року у справі № 6-1851цс15, крім того, вказала наступне.

Передача іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки відповідно до статей 36, 37 Закону України «Про іпотеку» є способом позасудового врегулювання, який здійснюється за згодою сторін без звернення до суду.

Застереження в договорі про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом визнання права власності на предмет іпотеки - це виключно позасудовий спосіб урегулювання спору, який сторони встановлюють самостійно у договорі.

З урахуванням вимог статей 328, 335, 392 ЦК України у контексті статей 36, 37 Закону України «Про іпотеку» суди не наділені повноваженнями звертати стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання право власності на нього за іпотекодержателем.

Отже, визнання права власності на предмет іпотеки за іпотекодержателем це виключно позасудовий спосіб урегулювання спору, відповідно до якого, позивач має право реалізувати своє право на звернення стягнення на предмет іпотеки в позасудовому порядку.

Таким чином, суд апеляційної інстанції, ухвалюючи судове рішення та вказуючи на те, що для звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності позивач не надав суду висновку суб'єкта оціночної діяльності про вартість предмета іпотеки, неправильно застосував норми Закону України «Про іпотеку».

Відповідно до частини третьої статті 400 ЦК України суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Отже, рішення суду першої інстанції також підлягає скасуванню, оскільки суд не наділений повноваженнями звертати стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання право власності на нього за іпотекодержателем.

Узагальнюючи викладене, суд приходить до висновку про скасування рішень судів попередніх інстанцій та ухвалення нового рішення про відмову у задоволенні позову з інших підстав ніж ті, що вказані у рішенні суду апеляційної інстанції.

Керуючись статтями 409, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» задовольнити частково.

Заочне рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 29 липня 2015 року та рішення Апеляційного суду міста Києва від 10 березня 2016 року скасувати та ухвалити нове рішення.

У задоволенні позову Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» до ОСОБА_3, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - ОСОБА_4, про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності відмовити.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. А. Стрільчук

Судді: А. С. Олійник

С. О. Погрібний

О. В. Ступак

Г.І. Усик