Справа № 522/509/17
Номер провадження 2/521/179/18
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 травня 2018 року Малиновський районний суд м.Одеси в складі:

головуючого судді Лічмана Л.Г.,

при секретарі Тимофієнко Н.М.,

за участю представника позивача ОСОБА_1 і ОСОБА_2,

представника відповідача ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Одесі цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_4 до ОСОБА_5, ОСОБА_6, за участю третьої особи Приватного нотаріусу Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_7 про визнання договору купівлі-продажу недійсним, приведення сторін в первісний стан, витребування квартири, визнання права власності на квартиру, виселення та вселення, -

В СТ А Н О В И В:

12.01.2017 р. ОСОБА_4 звернулася до Малиновського районного суду м. Одеси з позовною заявою, яку було збільшено, у якій просила визнати недійсним, як укладений в результаті помилки, договір купівлі-продажу АДРЕСА_1 від 08.09.2001 р., укладений між ОСОБА_4, ОСОБА_8 з одного боку і ОСОБА_9 з другого боку, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_7В; привести сторони по договору купівлі-продажу квартири від 08.09.2001 р. в первісний стан; витребувати з останнього набувача ОСОБА_5 квартиру, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_2; визнати власником зазначеної квартири ОСОБА_4; виселити ОСОБА_5 з зазначеної квартири, вселити ОСОБА_4 у вказану квартиру.

В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_4 посилалася на наступне.

У 2001 р. подружжя ОСОБА_8 та ОСОБА_4 мешкали у квартирі АДРЕСА_3. ОСОБА_10 був інвалідом першої групи, тому подружжя мали намір обміняти належне їм майно для полегшення його життя на інше. На початку вересня 2001 р. ОСОБА_10 познайомилися з групою тісно повязаних між собою осіб: ОСОБА_11, маклером, його подругою ОСОБА_12, подружжям ОСОБА_13 та ОСОБА_14, які домовлялися шляхом обміну оселитися у квартирі ОСОБА_10, а також ОСОБА_15 що називався ріелтором. Було знайдено квартиру в районі гідропарку Лузанівка та була домовленість про обмін на їх квартиру з доплатою 1000 доларів США для лікування ОСОБА_8 За вказівкою ОСОБА_11 ОСОБА_4 оформила в МБТІ документи по відчуженню квартири. З ОСОБА_14 був складений акт про отримання завдатку у розмірі 500 доларів США. 8 вересня 2001 р. ОСОБА_4 було запрошено до фірми «МІАР», а потім до нотаріальної контори, де їх чекав ОСОБА_6 Нотаріус ОСОБА_7 підготувала і прочитала вголос документ на українській мові, яку ОСОБА_4 погано розуміла, перекладав ОСОБА_11 Вказаний документ позивач підписала, що в подальшому виявилось насправді договором купівлі-продажу з ОСОБА_9, згідно якого він сплатив ОСОБА_4 23000 грн. до візиту в нотаріальну контору. 13.09.2001 р. ОСОБА_6 перепродав квартиру ОСОБА_14, а ті 12.10.2001 р. перепродали її ОСОБА_5 На початку листопада 2001 р. до квартири ОСОБА_4 прибули ОСОБА_5 і ОСОБА_13 і силою відібрали ключі, виштовхали її з квартири, змінили двері та замки. Подружжя ОСОБА_4 оселилося в підвалі старого будинку на вул. Троїцька, 22. ОСОБА_8 помер 28 січня 2010 р. Прокуратурою було порушено кримінальну справу. Вирішення питання щодо повернення квартири у власність ОСОБА_8 неодноразово було предметом судового розгляду. Остаточним рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 13.06.2013 р. у задоволенні позовних вимог про визнання договору купівлі-продажу квартири недійсним, витребування майна з чужого незаконного володіння, виселення та вселення відмовлено. На теперішній час підставою для звернення є посилання на укладення вказаної угоди купівлі-продажу внаслідок помилки на підставі ст. 56 ЦК УРСР, а не внаслідок обману, що регулюється ст. 57 ЦК УРСР.

У судовому засіданні представники ОСОБА_4 ОСОБА_1 і ОСОБА_2 зазначені позовні вимоги підтримали та просили їх задовольнити.

Відповідач ОСОБА_5 та її представник ОСОБА_3 у задоволенні позовних вимог просили відмовити. У наданих письмових запереченнях ОСОБА_5 вказала, що твердження ОСОБА_4 не відповідають дійсності. Посилання на те, що ОСОБА_4 не мали наміру продавати єдине житло, а хотіли його обміняти і кошти на втрачене житло ні від кого не отримували не відповідає дійсності, оскільки здійснювали передбачені законодавством необхідні дії для продажу житла. З ОСОБА_9 було укладено саме договір купівлі-продажу житла, а не обміну, договір підписано в присутності нотаріуса, дієздатність перевірено, продавці отримали 23000 грн. від покупця до підписання договору. Вказані кошти ОСОБА_4 передала ОСОБА_11 щоб він купив квартиру в районі Миколаївської дороги. Сівкова, ОСОБА_12, ОСОБА_11, ОСОБА_15 пропонували, радили, консультували ОСОБА_4 з приводу того, що робити з квартирою, але ніхто позивача не обманював, вона цілеспрямовано, обдумано, тверезо прийняла особисте рішення продати свою квартиру ОСОБА_6 і робила все у відповідності з вимогами діючого законодавства. Кримінальна справа відносно відповідачів не порушувалась та відсутній вирок. ОСОБА_5 не може бути відповідачем за віндикаційним позовом, оскільки законність набуття права власності на спірну квартиру встановлена рішеннями судів. Таким чином, ОСОБА_4 уклала договір купівлі-продажу від 08.09.2001 р. без впливу помилки. Крім того, ОСОБА_5 та її представник заявили про застосування позовної давності, яка сплинула.

У запереченнях про застосування строку позовної давності ОСОБА_4 просила відмовити, вказуючи, що строк нею не пропущено та позовна давність на даний вид позову не поширюється. Строк переривався позовом прокуратури в інтересах ОСОБА_4 та згідно положень ЦК УРСР, позовна давність не поширювалась на вимоги, що випливають з порушення особистих немайнових прав.

Відповідач ОСОБА_6 в судовому засіданні фактично позов ОСОБА_4 до нього визнав. Відповідно до його пояснень у 2001 році він виконував будівельні роботи в будівлі 88 по вул. Преображенській в м. Одесі. За роботу з ним розраховувався ОСОБА_16 На початку вересня 2001 року ОСОБА_16 запропонував йому заробіток за те, що тимчасово він буде власником квартири. ОСОБА_16 пояснив, що це буде ріелтерський ланцюг. Він погодився і передав ОСОБА_16 власний паспорт. Через декілька днів разом з ОСОБА_16 він поїхав до нотаріуса в Книжний провулок. Там він підписав як покупець договір купівлі-продажу квартири по вул. Іцхака Рабіна, 33, а ОСОБА_4 підписала цей договір. Квартиру він не оглядав, грошей за договором ОСОБА_4 він або інші особи в його присутності не передавали. Після укладення договору в квартиру не вселявся. 13 вересня 2001 року він підписав як продавець договір купівлі-продажу квартири, а ОСОБА_13, як покупці. Грошей за квартиру ОСОБА_13 йому не передавали.

Третя особа приватний нотаріус ОСОБА_7 у задоволенні позовних вимог просила відмовити, вказала, що здійснила нотаріальну дію згідно вимог чинного законодавства. Будь-яких обставин, в тому числі заборон, які б свідчили про неможливість посвідчення договору купівлі-продажу не встановлено. Довіреністю ОСОБА_8 уповноважено ОСОБА_4 в тому числі продати, подарувати, обміняти, здавати в оренду, заставляти спірну квартиру, а тому ОСОБА_4 мала право на підписання договору купівлі-продажу. ОСОБА_7 вказала, що текст договору купівлі-продажу від 08 вересня 2001 року був зачитаний ОСОБА_4, перекладений на російську мову, за п. 2 договору продаж вчинено за 23000,00 грн., які отримані повністю ОСОБА_4 до підписання цього договору. Ніяких застережень або непогоджень стосовно змісту договору, розміру вартості обєкту нерухомості, неотримання коштів за квартиру ОСОБА_4 нотаріусу не заявляла.

Ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси від 05.04.2017 р. витребувано з Одеського державного нотаріального архіву належним чином посвідчену копію договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_4 від 08 вересня 2001р., укладеного між ОСОБА_4, ОСОБА_8 та ОСОБА_9 а також належним чином завірені копії документів, які стали підставою для посвідчення вказаного договору.

Ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси від 16.05.2017 р. витребувано у приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_7 належним чином посвідчену копію договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_5 від 08 вересня 2001р., укладеного між ОСОБА_17, ОСОБА_8 та ОСОБА_9, а також належним чином завірені копії документів, які стали підставою для посвідчення вказаного договору.

Ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси від 19.06.2017 р. витребувано у Слідчого Управління ГУНП в Одеській області завірену належним чином завірену копію «Заказ № 8875.22» від 05.09.2001р., що долучений до матеріалів кримінальної справи № НОМЕР_1, а також витребувано належним чином завірену копію протоколу допиту та очної ставки між ОСОБА_9 і ОСОБА_4, які було проведено в рамках розгляду матеріалів кримінальної справи № 0000778.

Ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси від 24.07.2017 р. витребувано з ОСОБА_18 районного відділу поліції м. Одеси завірену копію постанови від 09.11.2001 року по кримінальній справі №4 про притягнення ОСОБА_11, ІНФОРМАЦІЯ_1 в якості обвинуваченого за ст. 190 ч. 4 КК України.

В судовому засіданні встановлені наступні фактичні обставини та відповідні до них правовідносини.

Згідно свідоцтву про право власності на житло від 19.07.1999 р., виданого на підставі розпорядження органу приватизації від 19.07.1999 р. № 135800, зареєстровано і записано у реєстрову книгу за № 3-14264, власниками квартири АДРЕСА_6 на праві спільної часткової власності є ОСОБА_8 та ОСОБА_4 в рівних частках. (а.с. 89-90)

Ця квартира розташована на 6 поверсі багатоповерхового будинку в ОСОБА_18 районі м. Одеси. Вулиця Іцхака Рабіна раніше мала назву Якіра.

За станом здоровя ОСОБА_8, інвалід І групи, ІНФОРМАЦІЯ_2 потребував зміни місця проживання. З цією метою подружжя ОСОБА_8 підшукувало іншу квартиру в обмін на власну. В цей час, а саме в серпні-вересні 2001 року, вони познайомились з ОСОБА_11, якого вважали професійним маклером, ріелтером. ОСОБА_11 показав ОСОБА_8 квартиру 66 в районі гідропарку «Лузанівка» по вул. Миколаївська дорога, 34, і запевнив про можливість обміну квартир з доплатою ОСОБА_8 1000 доларів США шляхом укладення договорів купівлі-продажу.

Реалізуючи свій намір обміняти квартиру шляхом укладення договорів купівлі-продажу 4 вересня 2001 р., ОСОБА_8 отримав від ОСОБА_14 500,00 дол. США, підписав акт завдатку і зобовязався продати ОСОБА_14 квартиру АДРЕСА_7 не пізніше 28 вересня. А ОСОБА_4 від свого імені та від імені ОСОБА_8 підписала замовлення № 8875 від 05.09.2001 р. до «ОМБТІ та РОН» про видачу довідки-характеристики для продажу квартири АДРЕСА_3. При цьому довідка мала бути видана і була видана в цей же день. (а.с. 117, 132, 132 звор. і 97)

07 вересня 2001 року ОСОБА_8 підписав довіреність, якою уповноважив ОСОБА_4 розпоряджатися (продати, подарувати, обміняти, здавати в оренду, заставляти) належну йому частину АДРЕСА_8. ( а.с. 87)

08.09.2001 р. між ОСОБА_4, яка діяла від свого імені та від імені ОСОБА_8, та ОСОБА_9 укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_6, зареєстрований в реєстрі за № 5817, бланк серії АЕВ № 373867. Вказана квартира складається з однієї житлової кімнати, жилою площею 14,9 кв.м., загальною площею 29,0 кв.м. продаж вчинено за 23000 грн. (а.с. 11, 86)

В звязку з невиконанням ОСОБА_11 взятих на себе зобовязань по обміну квартир, 11 вересня 2001 р. ОСОБА_4 звернулась з заявою по факту підписаних нею документів на продаж квартири на адресу начальника ОСОБА_18, вважаючи себе і ОСОБА_8 обманутими, такими, що залишились без грошей після підписання договору.

ОСОБА_11 повторно завірив ОСОБА_4 в тому, що угода по обміну ще не завершена і умовив її забрати заяву з міліції. Довірившись ОСОБА_11, 12 вересня 2001 р., ОСОБА_4 звернулась з заявою на адресу начальника ОСОБА_18, в якій просила раніше подану заяву від 11 вересня 2001 р. по факту підписаних документів на продаж квартири не розглядати і перевірку не проводити, оскільки претензій до ОСОБА_19 та його подруги ОСОБА_12 не має, всі інтереси задоволено, про кримінальну відповідальність попереджена.

13.09.2001 року, згідно договору купівлі-продажу зазначена квартира ОСОБА_20 продана ОСОБА_13 і ОСОБА_14, даний договір посвідчений державним нотаріусом Першої одеської державної нотаріальної контори ОСОБА_21

Вважаючи, що продовжується обмін квартирами 28 вересня 2001 р. ОСОБА_4 виписались з АДРЕСА_9, зазначивши що вибувають за адресою: АДРЕСА_10.

30 вересня 2001 р. ОСОБА_11 видав ОСОБА_4 розписку такого змісту: Я, ОСОБА_19, зобовязуюсь купити квартиру ОСОБА_4 на пос. Лузанівка (1 ком.) і дати доплату (свідки ОСОБА_14).

12.10.2001 року, спірну квартиру ОСОБА_13, ОСОБА_14 продали ОСОБА_5, договір посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_22

26.11.2001 прокурором Малиновського району м. Одеси року порушена кримінальна справа № 4 за даним фактом за ознаками злочину, передбаченому ст. 190 ч. 4 КК України, а саме по факту шахрайства у відношенні ОСОБА_4

Постановою слідчого Малиновського РВ ОДУ УМВД України в Одеській області від 09.11.2004 р. ОСОБА_11 притягнутий по кримінальній справі у якості обвинуваченого за ч. 4 .190 КК України, досудове слідство призупинено у звязку з розшуком ОСОБА_11

Відповідно до протоколу допиту свідка ОСОБА_6 від 15.05.2017 р. зазначено, що ОСОБА_6 надав згоду ОСОБА_23 на його пропозицію оформлення квартири на нього за грошову винагороду, він був присутнім у нотаріуса, в договорі купівлі-продажу поставив підпис, квартиру не бачив, гроші за вказану квартиру не передавав та не отримував. Через декілька днів ОСОБА_23 відвіз його до нотаріальної контори, де авін підписав договір купівлі-продажу спірної квартири з особою, з якою він раніше не був знайомий, гроші він не передавав та не отримував. (а.с. 118-120)

Вищезазаначені факти підтверджені протоколом одночасного допиту осіб від 29.05.2017 р. свідка ОСОБА_6 та потерпілої ОСОБА_4 (а.с. 121-122)

В Постанові про притягнення в якості обвинуваченого від 09 листопада 2004 р. слідчого Малиновського РВ Бланковської вказано: ОСОБА_4 продала квартиру ОСОБА_20. Виручені від продажі 23 тис. грн. ОСОБА_4 передала ОСОБА_19, щоб він купив квартиру в районі Миколаївської дороги. (а.с. 123)

Прокуратурою Малиновського району м. Одеси було ініційовано звернення до суду з позовною вимогою на захист порушених прав ОСОБА_4 та ОСОБА_10

ОСОБА_8 помер 28 січня 2010 р. На час його смерті з ним проживала його дружина ОСОБА_4, яка прийняла спадщину в установленому ст.. 1268 ЦК України порядку.

Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 13.06.2013 р., залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Одеської області від 25.09.2013 р. та ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 05.02.2014 року, у задоволенні позову прокурора Малиновського району м. Одеси в інтересах ОСОБА_4 до ОСОБА_24, ОСОБА_14, ОСОБА_13, ОСОБА_5 про визнання договору купівлі-продажу квартири недійсним відмовлено; у задоволенні позову заступника прокурора Малиновського району м. Одеси в інтересах ОСОБА_4 до ОСОБА_24, ОСОБА_14, ОСОБА_13, ОСОБА_5 про визнання договорів купівлі-продажу квартири недійсними, витребування майна з чужого незаконного володіння, виселення та вселення відмовлено; у задоволенні позову ОСОБА_4 до ОСОБА_24, ОСОБА_14, ОСОБА_13, ОСОБА_5 про визнання договорів купівлі-продажу квартири недійсними, витребування майна з чужого незаконного володіння, виселення та вселення відмовлено. (а.с. 15-20)

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог в частині визнання недійсним договору купівлі-продажу, суд виходить з наступного.

Оспорюючи договір купівлі-продажу від 08 вересня 2001 року шляхом визнання його недійсним, ОСОБА_4 зазначала, що вказаний договір укладено в результаті помилки, оскільки насправді хотіла здійснити обмін квартири.

Відповідно до ст. 224 ЦК УРСР за договором купівлі-продажу продавець зобовязується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобовязується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до ст. 56 ЦК УРСР угода, укладена внаслідок помилки, що має істотне значення, може бути визнана недійсною за позовом сторони, яка діяла під впливом помилки. Якщо така угода визнана недійсною, то кожна з сторін зобовязана повернути другій стороні все одержане за угодою, а при неможливості повернення одержаного в натурі відшкодувати його вартість. Крім того, сторона, за позовом якої угода визнана недійсною, вправі вимагати від другої сторони відшкодування витрат, втрати або пошкодження свого майна, якщо доведе, що помилка виникла з вини другої сторони. Якщо це не буде доведено, особа, за позовом якої угода визнана недійсною, зобовязана відшкодувати другій стороні понесені нею витрати, втрату або пошкодження її майна.

Відповідно до ст. 48 ЦК УРСР по недійсній угоді кожна з сторін зобовязана повернути другій стороні все одержане за угодою, а при неможливості повернути одержане в натурі відшкодувати його вартість у грошах, якщо інші наслідки недійсності угоди не передбачені законом.

Положення про двосторонню реституцію, як наслідок визнання правочину недійсним, передбачено частиною першою статті 216 ЦК України (2004 р.)

Відповідно до п. 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України у від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними» реституція як спосіб захисту цивільного права (частина перша статті 216 ЦК) застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним. У звязку з цим вимога про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, за правилами реституції може бути предявлена тільки стороні недійсного правочину. Норма частини першої статті 216 ЦК не може застосовуватись як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке було відчужене третій особі. Не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину. У цьому разі майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК.

Чинною на час виникнення спірних правовідносин була ст. 145 ЦК УРСР, яка передбачала підстави та умови витребування майна власником від добросовісного набувача.

Відповідно до ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

ОСОБА_4, бажаючи захистити право приватної власності на спірну квартиру, в одній позовній заяві обєднала декілька вимог, однією з яких є вимога про визнання недійсним договору купівлі-продажу АДРЕСА_1 від 08.09.2001 р., укладений між ОСОБА_4, ОСОБА_8 з одного боку і гр. ОСОБА_9 з другого боку і приведення сторін по договору в первісний стан.

Такий спосіб захисту не є належним і ефективним. Зазначена квартира не находиться у володінні ОСОБА_6 Він не може її повернути ОСОБА_4 В даному випадку закон визначає ефективний і належний спосіб захисту порушенного права власності, а саме витребування майна власником від добросовісного набувача.

Тому, суд відмовляє у задоволенні позовної вимоги про визнання договору купівлі-продажу недійсним і приведення сторін по договору в первісний стан з означених вище підстав.

Частиною 1 ст. 145 ЦК УРСР встановлювалось, що якщо майно за плату придбане у особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не повинен був знати (добросовісний набувач), то власник вправі витребувати це майно від набувача лише в разі, коли майно загублене власником або особою, якій майно було передане власником у володіння, або викрадено у того чи іншого, або вибуло з їх володіння іншим шляхом поза їх волею.

Судом достовірно встановлено, що АДРЕСА_1 вибула з володіння подружжя ОСОБА_4 шляхом помилки, що має істотне значення, тобто поза їх волею. ОСОБА_4 неправильно сприйняли фактичні обставини правочину, права та обовязків, які виникнуть після його укладення договору з ОСОБА_9, що вплинуло на їх волевиявлення. Їхня воля була направлена на обмін, єдиної у них, власної квартири на кв. 66 за адресою: пос. Лузанівка, Миколаївська дорога, 34 з метою покращення житлових умов ОСОБА_8, інваліда І групи. Довіряючи ОСОБА_11, який був присутнім в нотаріальній конторі під час укладання договору купівлі-продажу, ОСОБА_4 підписала договір купівлі-продажу з невідомою їй особою, як складову загального договору обміну. За іншими обставинами ця угода не була б укладена. Зрозумівши, що вони помилилися і не отримали за квартиру грошей, подружжя ОСОБА_4 не передавали квартиру покупцю за договором купівлі-продажу, як могли протистояли особам, які мали на меті неправомірно заволодіти квартирою, поки примусово в листопаді 2001 року не були виселені з квартири.

Отже, спірна квартира вибула з володіння ОСОБА_4 та ОСОБА_8 внаслідок помилки, не з їх волі волі, а іншим зазначеним в рішенні суду шляхом. Порушене субєктивне право ОСОБА_4 підлягає захисту судом, Способом такого захисту є відновлення становища, яке існувало до порушення, а саме витребування квартири у відповідача ОСОБА_5 шляхом зобовязання її повернути ОСОБА_4 зазначене майно.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог про визнання ОСОБА_4 власником спірної квартири суд зазначає наступне.

Витребування власником майна, яке вибуло з його володіння поза його волею від набувача є відновленням становища, яке існувало до порушення права, і припинення дій, які порушують право. Такий спосіб захисту був передбачений статями 6 і 145 ЦК УРСР, статтею 50 Закону України «Про власність». За змістом цих статей майно фактично і юридично повертається у власність та володіння первісного власника. Тому позовна вимога про визнання ОСОБА_4 власником спірної квартири є зайвою і не є необхідною для захисту прав позивача.

Суд задовольняє позовну вимогу про виселення ОСОБА_5 зі спірної квартири, виходячи з наступного.

Як вбачається зі ст. 47 Конституції України, кожен має право на житло. Ніхто не може примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону або за рішенням суду. Згідно з ч. 4 ст. 9 ЖК України ніхто не може бути обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Відповідно до вимого ст. 149 ЦК УРСР власник може вимагати усунення всяких порушень його прав, хоч би ці порушення і не були поєднанні з позбавленням володіння.

Аналогічне правило містилося в ч. 2 ст. 48 Закону України «Про власність».

У звязку з задоволенням позовної вимоги про витребування зазначеного майна, ОСОБА_5 підлягає виселенню із спірної квартири в судовому порядку, як особа, що незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа нею.

Таким чином, наявні підстави для вселення ОСОБА_4 до квартири АДРЕСА_6.

Судом перевірені заява представників відповідача про сплив строку позовної давності за зазначеними позовними вимогами.

Відповідно до ч. 6 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, правила Цивільного кодексу України про позовну давність застосовуються до позовів, строк пред'явлення яких, встановлений законодавством, що діяло раніше, не сплив до набрання чинності цим Кодексом.

Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Відповідно до ст. 71 ЦК УРСР загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено (позовна давність), встановлюється в три роки.

На вимоги про повернення майна з чужого незаконного володіння встановлюється трирічна позовна давність. (ч. 2 ст. 50 Закону України «Про власність».

Відповідно до ст. 79 ЦК УРСР перебіг строку позовної давності переривається предявленням позову в установленому порядку. Після перериву перебіг строку позовної давності починається спочатку; час, що минув до перериву, до нового строку не зараховується.

Судом встановлено, що порушене право ОСОБА_4 було предметом судового розгляду з 08.01.2002 р., на захист її прав до Місцевого суду Малиновського району м. Одеси звернувся Прокурор Малиновського району м. Одеси.

День набрання рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 13.06.2013 р., а саме прийняття ухвали апеляційного суду Одеської області від 25.09.2013 р. є початком перебігу позовної давності.

Строк позовної давності на вимоги ОСОБА_4 про визнання договору купівлі-продажу недійсним, приведення сторін в первісний стан, витребування квартири закінчився 25.09.2016 р.

Відповідно до ст. 80 ЦК УРСР закінчення строку позовної давності до предявлення позову є підставою для відмови в позові. Якщо суд, арбітраж або третейський суд визнає поважною причину пропуску строку позовної давності, порушене право підлягає захистові.

В установлений ЦПК строк ОСОБА_4 оскаржила в касаційному порядку рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 13.06.2013 р. та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 25.09.2013 р. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 05.02.2014 року зазначені судові рішення залишені без змін.

12.01.2017 р. ОСОБА_4 звернулася до Малиновського районного суду м. Одеси з віндикаційним позовом.

З урахуванням віку ОСОБА_4, тяжкого матеріального стану, необхідності наймати житло, неможливості укласти договір з кваліфікованим адвокатом, очікуванням результатів розгляду її апеляційної та касаційної скарг, суд визнає поважною причину пропуску ОСОБА_4 строку позовної давності.

Приймаючи рішення суд керується конституційною засадою верховенства права, складовою якої є справедливість.

Таке рішення суду буде відповідати вимогам Європейської Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а саме ст. 6 (право на справедливий суд), ст. 13 (право на ефективний засіб юридичного захисту відповідача від неправомірних вимог позивача), ст. 17 (заборона зловживання правами передбаченими цією Конвенцією), ст. 1 Протоколу № 1 (захист власності, право мирно володіти своїм майном).

Доводи сторони відповідача ОСОБА_5 про те, що протягом 11 років ОСОБА_4 заявляла про обман, що вона могла відмовитись від підписання договору купівлі-продажу, що вона отримала гроші і розпорядилася ними передав Бринзі суд відхиляє.

ОСОБА_4 була обманута ОСОБА_11 та іншими особами, які бажали отримати гроші за квартиру ОСОБА_4. ОСОБА_4 не відмовилась від підписання договору купівлі-продажу з ОСОБА_9, тому що знаходилась під впливом помилки.

Судом достовірно встановлено, що подружжя ОСОБА_4 не отримало гроші за квартиру. У ОСОБА_9 таких грошей не було. Інші особи за покупця ОСОБА_9 грошей ОСОБА_4 не передавали. Ці факти, встановлені судом, спростовують Постанову про притягнення в якості обвинуваченого від 09 листопада 2004 р. слідчого Малиновського РВ Бланковської в частині того, що виручені від продажі 23 тис. грн. ОСОБА_4 передала ОСОБА_19, щоб він купив квартиру в районі Миколаївської дороги. (а.с. 123) Також не спростовує такий висновок суду зазначення в рішенні суду від 13 червня 2013 року про те, що допитана в судовому засіданні нотаріус ОСОБА_7 вказала, що текст договору купівлі-продажу від 08 вересня 2001 року був зачитаний ОСОБА_4, перекладений на російську мову, за п. 2 договору продаж вчинено за 23000,00 грн., які отримані повністю ОСОБА_4 до підписання цього договору, ніяких застережень або непогоджень стосовно змісту договору, розміру вартості обєкту нерухомості, неотримання коштів за квартиру, ОСОБА_4 нотаріусу не заявляла.

ОСОБА_4 не заявляла про неотримання коштів, помиляючись у природі договору , своїх правах та обовязках. ОСОБА_4 отримали 500 доларів США лише від ОСОБА_13, які продали квартиру ОСОБА_5 Відповідач ОСОБА_5 вправі предявити позов до ОСОБА_13 і повернути таким чином гроші сплачені їм за квартиру.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат суд керувався наступним.

Відповідно до ч. 1 та п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, повязані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача.

З позовною заявою ОСОБА_4 звернулася до суду 12.01.2017 р.

Відповідно до ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір», в редакції, яка була чинна на момент звернення до суду, судовий збір справляється у відповідному розмірі від прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі. За подання до суду позовної заяви майнового характеру, яка подана фізичною особою сплаті підлягає судовий збір у розмірі - 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, немайнового - 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Статтею 7 Закону України про «Державний бюджет на 2017 рік» установлено у 2017 році прожитковий мінімум для працездатних осіб у розмірі 1600 гривень.

Позивачем ОСОБА_4 сплачено судовий збір лише за дві вимоги немайнового характеру у розмірі 1280,00 гривень (640 х 2). Після уточнення позовних вимог їх збільшено, додано ще одну вимогу немайнового характеру та дві майнового характеру.

Судом встановлено вартість квартири, яка визначена на дату звернення до суду з позовною заявою у розмірі 406650 грн. Отже вартість позовної вимоги майнового характеру становить 4066,50 грн. (406650 х 1 %)

Позивачу відмовлено у задоволенні позовної вимоги майнового характеру про визнання права власності та позовної вимоги немайнового характеру. Таким чином з позивача в дохід держави підлягає стягненню сума у розмірі 4706 гривень 50 копійок (4066,50 + 640).

Судом задоволено позовні вимоги про витребування майна, виселення та вселення. Таким чином, судовий збір у розмірі 1280 грн. за дві вимоги немайнового характеру, сплачений позивачем до відкриття провадження у справі, підлягає стягненню з відповідача ОСОБА_5 на користь позивача.

Додатково з відповідача ОСОБА_5 в дохід держави стягується судовий збір за майнову вимогу про витребування майна у розмірі 4066 грн. 50 коп.

Крім того відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 8 Закону України «Про судовий збір» враховуючи майновий стан сторони, суд може своєю ухвалою за її клопотанням відстрочити або розстрочити сплату судового збору на певний строк, але не довше ніж до ухвалення судового рішення у справі за таких умов предметом позову є захист соціальних, трудових, сімейних, житлових прав, відшкодування шкоди здоровю. Лише вимога про вселення у розумінні ст. 9 Житлового кодексу України можлива для звільнення від сплати судового збору. Разом з тим, суд вважає за необхідне зменшити розмір судового збору ОСОБА_4 за одну вимогу немайнового характеру у розмірі 640 грн.

Керуючись ст.ст. 76, 141, 263-265 ЦПК України, -

С У Д

В И Р І Ш И В:

Позовні вимоги ОСОБА_4 (РНОКПП НОМЕР_2, вул. Льва Толстого, 7), - задовольнити частково.

Витребувати з чужого незаконного володіння ОСОБА_5 (РНОКПП НОМЕР_3, м. Одеса, вул. Транспортна, 7 «Е», кімната 102) квартиру АДРЕСА_11 на користь ОСОБА_4 (РНОКПП НОМЕР_2, вул. Льва Толстого, 7).

ОСОБА_25 ОСОБА_26 (РНОКПП НОМЕР_3, м. Одеса, вул. Транспортна, 7 «Е», кімната 102) з квартири АДРЕСА_11.

Вселити ОСОБА_4 (РНОКПП НОМЕР_2, вул. Льва Толстого, 7) в квартиру АДРЕСА_11.

У задоволенні інших позовних вимог, відмовити.

Стягнути на користь ОСОБА_4 (РНОКПП НОМЕР_2, вул. Льва Толстого, 7) з ОСОБА_5 (РНОКПП НОМЕР_3, м. Одеса, вул. Транспортна, 7 «Е», кімната 102) судовий збір у сумі 1280 гривень 00 копійок.

Стягнути на користь держави судовий збір з ОСОБА_4 (РНОКПП НОМЕР_2, вул. Льва Толстого, 7) 4706 гривень 50 копійок, з ОСОБА_5 (РНОКПП НОМЕР_3, м. Одеса, вул. Транспортна, 7 «Е», кімната 102) - 4066 гривень 50 копійок.

Рішення може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги до апеляційного суду Одеської області протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення, тобто з 01 червня 2018 року.

С У Д Д Я: