АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Номер провадження 22-ц/796/4568/2018 Доповідач - Рубан С.М.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 червня 2018 року Апеляційний суд міста Києва у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Рубан С.М.

суддів Желепа О.В., Іванченко М.М.

при секретарі Клець О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 та її представника ОСОБА_2 на рішення Подільського районного суду м. Києва від 05 вересня 2016 року, ухвалене у складі судді Васильченка О.В. та народних засідателів: Величківська С.В.. ОСОБА_3 в приміщенні Подільського районного суду м. Києва у справі за заявою територіального медичного об'єднання «Психіатрія» у м. Києві, заінтересовані особи: ОСОБА_4, ОСОБА_5, про примусову госпіталізацію ОСОБА_1,-

В С Т А Н О В И В :

Територіальне медичне об'єднання«Психіатрія» у м. Києві звернулося до суду із заявою про госпіталізацію ОСОБА_1 до психіатричного закладу у примусовому порядку.

Посилалось на те, що ОСОБА_1 відмовилася продовжувати лікування, вчиняє чи виявляє реальні наміри вчинити дії, що являють собою безпосередню небезпеку для неї та оточуючих, потребує госпіталізації до психіатричного закладу в примусовому порядку.

Рішенням Подільського районного суду м. Києва від 05 вересня 2016 року заяву територіального медичного об'єднання «Психіатрія» у м. Києві про примусову госпіталізацію ОСОБА_1 - задоволено.

Надано згоду на госпіталізацію ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, яка мешкає за адресою: АДРЕСА_1, до територіального медичного об'єднання «Психіатрія» у м. Києві у примусовому порядку.

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_2 подали апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на його незаконність, необґрунтованість, неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просять рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити територіальному медичному об'єднанню «Психіатрія» у м. Києві у примусовій госпіталізації ОСОБА_1 до психіатричного закладу без її добровільної усвідомленої згоди, через необґрунтованість необхідності примусової госпіталізації.

Посилаються на те, що на момент незаконного затримання в липні 2016 року ОСОБА_1 була повністю дієздатною, її не позбавлено батьківських прав, вона самостійно виховує неповнолітню доньку, працює, отримує достатні доходи. Зазначають, що в суді першої інстанції ОСОБА_1 просила забезпечити її адвокатом, повідомила про те, що вона категорично проти примусової госпіталізації до психіатричного закладу, що вона є душевно здоровою людиною і на той момент знаходилась під впливом дуже сильнодіючих психотропних препаратів, які змінюють свідомість. Спочатку ОСОБА_1 була незаконно затримана, з незаконним проникненням до житла, без рішення суду, на підставі завідомо неправдивих повідомлень щодо її психічного стану, заінтересованими особами, які мають намір заволодіти належним їй нерухомим майном, для цього намагаються зробити її недієздатною, помістити до інтернату, позбавити батьківських прав. Проте, суд не прийняв до уваги вказані доводи. Діагноз ОСОБА_1 «шизофренія,паронаїдальна форма, безперервний тип перебігу, стійкий параноїдальний синдром» було зроблено лише на підставі суб'єктивних оцінок психіатрів, які в свою чергу ґрунтуються на завідомо неправдивих повідомленнях матері ОСОБА_4 та брата ОСОБА_5, які за попередньою змовою вступивши в злочинний зговір, з метою незаконного заволодіння майном ОСОБА_1, спочатку додавали до їжі хімічні препарати, що змінюють свідомість людини, а надалі використовуючи свої корупційні зв'язки з психіатрами та службовими особами національної поліції помістили ОСОБА_1 в примусовому порядку до психіатричного закладу.

Відповідно до п.8 ч.1 Розділу XIII Прикінцевих та перехідних положень ЦПК України у редакції Закону № 2147-VІІІ від 03 жовтня 2017 року, до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

Відповідно до ч. 6 ст. 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», у разі ліквідації суду, що здійснює правосуддя на території відповідної адміністративно - територіальної одиниці (відповідних адміністративно-територіальних одиниць), та утворення нового суду, який забезпечує здійснення правосуддя на цій території, суд, що ліквідується, припиняє здійснення правосуддя з дня опублікування в газеті «Голос України» повідомлення голови новоутвореного суду про початок роботи новоутвореного суду.

Відповідно до п. 3 Розділу XII Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 року № 1402 - VIII апеляційні суди, утворені до набрання чинності цим Законом, продовжують здійснювати свої повноваження до утворення апеляційних судів у відповідних апеляційних округах. Такі апеляційні суди у відповідних апеляційних округах мають бути утворені та розпочати здійснювати правосуддя не пізніше трьох років з дня набрання чинності цим Законом.

У зв'язку із зазначеним справа підлягає розгляду у порядку, встановленому ЦПК України у редакції Закону № 2147-VІІІ від 03 жовтня 2017 року.

В судовому засіданні ОСОБА_1 та її представник підтримали апеляційну скаргу з підстав викладених в апеляційній скарзі.

Представники ТМО «Психіатрія» у м. Києві заперечили проти апеляційної скарги.

Посилаються на те, що в 2015 та 2016 роках ОСОБА_1 проходила в ТМО «Психіатрія» лікування добровільно. Восени 2016 року ОСОБА_1 була оглянута комісією лікарів - психіатрів у зв'язку з неадекватною поведінкою висловлюваною вдома, погрожувала матері та брату фізичною розправою, викидала всі меблі з квартири, не дозволяла дитині повноцінно харчуватися, годувала її біодобавками та сорбентами, вважаючи, що її мати труїть дитину, під час лікарняної відпустки ОСОБА_1 зачинилася у кімнаті та не випускала доньку до школи, чим її налякала та довела до сліз. Таким чином, ОСОБА_1 представляла небезпеку для своєї дитини. У зв'язку з виявленим у ОСОБА_1 тяжким психологічним розладом, небезпечною поведінкою для себе і оточуючих та відмовою ОСОБА_1 від проходження лікування в психіатричному закладі, комісією лікарів - психіатрів було прийнято рішення про звернення до суду з відповідним поданням про примусову госпіталізацію ОСОБА_1 до психіатричного закладу. До суду першої інстанції було надано висновок лікарів - психіатрів, заява про примусову госпіталізацію. При розгляді справи суд враховував документи надані психіатричним закладом та безпосередньо спілкувався з ОСОБА_1 Вона говорила в судовому засіданні неадекватні речі, у зв'язку з чим суд прийняв рішення про примусову госпіталізацію ОСОБА_1 до психіатричного закладу на підставі того, що у неї виявлений тяжкий психічний розлад та вона представляє небезпеку для себе та оточуючих.

ОСОБА_4 та її представник, а також ОСОБА_5 заперечили проти апеляційної скарги.

Посилаються на те, що ОСОБА_1 хворіє на психічне захворювання (шизофренія), яке проявилося ще у 2001 році. Вона більше десяти років спостерігалася в Центрі психіатрії, психотерапії та практичної психології під керівництвом ОСОБА_6, постійно приймала препарати. З 2015 року у ОСОБА_1 почалося загострення психічної хвороби, з 17.10.2015 року по 16.11.2015 року перебувала на лікуванні у відділенні №4 територіального медичного об'єднання у м. Києві «Психіатрія» з діагнозом «Гострий шизофреноподібний психотичний розлад. Параноїдільний синдром». В ІНФОРМАЦІЯ_3 помер чоловік ОСОБА_1, який контролював її лікування в період шлюбу. Після його смерті ОСОБА_1 перестала приймати ліки. З моменту загострення хвороби у ОСОБА_1 її мати ОСОБА_4 стала проживати за її місцем реєстрації в АДРЕСА_1, оскільки ОСОБА_1 не розуміла своїх дій та потребувала догляду і опіки. За перше півріччя 2016 року ОСОБА_1 двічі перебувала на лікуванні у відділенні №4 територіального медичного об'єднання у м. Києві «Психіатрія», а саме проходила лікування з діагнозом «Гострий шизофреноподібний психотичний розлад. Параноїдальний синдром» з 09.03.2016 року по 12.03.2016 року та з 15.03.2016 року по 18.04.2016 року. Вдома підтримуюче лікування не приймала, а тому захворювання набуло безперервного перебігу. В ніч з 28 на 29 липня 2016 року відбулось чергове загострення психічного стану ОСОБА_1, вона почала кидатись на свою матір ОСОБА_4, при цьому погрожувала, що вона її заріже, якщо мати не перестане її труїти, хапалася за ніж. Перед цим ОСОБА_1 направила смс - повідомлення своєму брату ОСОБА_5 о другій годині ночі, що вона задушить свою матір. Брат одразу повідомив про це матір, яка спала в сусідній кімнаті та приїхав до них додому. Зважаючи на таку поведінку ОСОБА_1 були викликані патруль поліції та лікарі швидкої допомоги.

Представник ОСОБА_4 зазначила, що висновки представника ОСОБА_1 про начебто злочинні дії ОСОБА_4 та ОСОБА_5 щодо заволодіння майном ОСОБА_1 не підтверджені належними доказами, а тому не заслуговують на увагу. Винуватість особи підтверджується вироком суду, а не повідомленням про злочин.

Крім того, представник ОСОБА_1 не є спеціалістом в галузі психіатрії, тому він не може робити висновків про психічний стан здоров'я ОСОБА_1, оскільки спеціалістами в галузі психіатрії є лікарі - психіатри, які встановлюють діагноз про психічний стан здоров'я особи, який грунтується не на суб'єктивних даних, а методом спостереження за діями конкретної особи - пацієнта під час перебування на лікуванні.

В стадії загострення хвороби ОСОБА_1 чує якісь голоси, повикидала з квартири всі меблі, постійно говорить, що мати хоче її отруїти.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які з'явились в судове засідання, доводи апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду та матеріали справи в межах апеляційного оскарження, дійшла наступного висновку.

Територіальне медичне об'єднання«Психіатрія» у м. Києві звернулося до суду із заявою про госпіталізацію ОСОБА_1 до психіатричного закладу у примусовому порядку.

Посилалось на те, що ОСОБА_1 відмовилася продовжувати лікування, вчиняє чи виявляє реальні наміри вчинити дії, що являють собою безпосередню небезпеку для неї та оточуючих, а саме: знаходячись у лікувальній відпустці рекомендовану терапію не приймала, у неї зберігалась маячна поведінка, змінила замки в квартирі, зачинилась разом з малолітньою дитиною, яка зі слів рідних безперервно плакала, була налякана поведінкою матері, ОСОБА_1 не впускала родичів до квартири та погрожувала їм, не випускала дитину з квартири, у зв'язку з чим дитина не мала можливості відвідати навчання у школі.

Ухвалюючи рішення про задоволення заяви, суд першої інстанції виходив з того, що з 29.07.2016 року ОСОБА_1 перебувала на стаціонарному лікуванні у відділенні № 4 ТМО «Психіатрія» на добровільних засадах. З 02.09.2016 року категорично відмовилася продовжувати лікування. ОСОБА_1 вчиняє чи виявляє наміри вчинити дії, що являють собою безпосередню небезпеку для неї чи оточуючих, тому потребує госпіталізації до психіатричного закладу в примусову порядку.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції та не приймає до уваги доводи апеляційної скарги виходячи з наступного.

Виходячи з положень статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання:

1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються;

2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження;

3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин;

4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин;

5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити;

6) як розподілити між сторонами судові витрати;

7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення;

8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову (стаття 264 ЦПК України).

Згідно ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 хворіє на психічне захворювання (шизофренія), яке проявилося ще в 2001 році. Вона більше десяти років спостерігалася в Центрі психіатрії, психотерапії та практичної психології під керівництвом ОСОБА_6, постійно приймала медичні препарати. До 2012 року покійний чоловік ОСОБА_1 контролював її лікування та прийом препаратів. В ІНФОРМАЦІЯ_3 чоловік ОСОБА_1 помер.

З 2015 року у ОСОБА_1 почалося загострення психічної хвороби, з17.10.2015 року по 16.11.2015 року вона перебувала на лікуванні у відділенні № 4 Територіального медичного об'єднання у м. Києві «Психіатрія» з діагнозом: «Гострий шизофреноподібний психотичний розлад. Параноїдальний синдром». З моменту загострення хвороби у ОСОБА_1, мати ОСОБА_4 проживала з нею за її місцем реєстрації в АДРЕСА_1, оскільки вона взагалі не розуміла значення своїх дій та потребувала догляду та опіки.

За перше півріччя 2016 року ОСОБА_1 двічі перебувала на лікуванні у відділенні № 4 Територіального медичного об'єднання у місті Києві «Психіатрія», а саме проходила лікування з діагнозом: «Гострий шизофреноподібний психотичний розлад. Параноїдальний синдром» з 09.03.2016 року по 12.03.2016 року та з 15.03.2016 року по 18.04.2016 року.

Вдома підтримуюче лікування ОСОБА_1 не приймала, а тому захворювання набуло безперервного перебігу. Постійно говорила матері, що та хоче отруїти її та свою онучку, що мати їй обробляє ртуттю меблі, постіль, підсипає отруту в їжу, краде у неї гроші.

В ніч з 28 на 29 липня 2016 року відбулося чергове загострення психічного стану ОСОБА_1, вона почала кидатися на свою матір ОСОБА_4, при цьому погрожувала, що вона її заріже, якщо мати не перестане її травити, хапалася за ніж.

Зважаючи на таку поведінку ОСОБА_1 вранці 29 липня 2016 року був викликаний патруль поліції за місцем проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_4, який прибув о 09 год. 30 хв.

Об 11 год. 30 хв. швидкою допомогою ОСОБА_1, із місця свого проживання за адресою: АДРЕСА_1, була доставлена до Територіального медичного об'єднання «Психіатрія» у місті Києві для надання спеціалізованої психіатричної допомоги.ОСОБА_1 добровільно поїхала з лікарями, оскільки лікар, який приїхав на виклик умовив її поїхати до лікарні трохи підлікуватися.

Працівники поліції, які були викликані за адресою: АДРЕСА_1 впевнившись в неадекватній поведінці ОСОБА_1, яка вказувала, що її вже довгий час травлять, обмазують одяг ртуттю, обмазують ядом стіни та підлогу, туалетний папір, зубну щітку, почувши погрози матері фізичною розправою (хоче замурувати та зарізати її) викликали медичну бригаду. (а.с.9).

Крім того, мати ОСОБА_1 - ОСОБА_4 та брат ОСОБА_5 29 липня 2016 року написали заяви до ТМО «Психіатрія» у м. Києві про госпіталізацію ОСОБА_1, оскільки вона постійно погрожує близьким, що вона їх повбиває, нічого не вживає із їжі, вважає, що їжа отруйна, годує свою доньку різними абсорбуючими засобами, викидає із дому свої речі, так як вони отруйні, постійно телефонує близьким з погрозами, постійно викликає поліцію, замовляє та купує велику кількість непотрібних речей (а.с.7,8).

Судом встановлено, що згідно висновку комісії лікарів-психіатрів від 02 вересня 2016 року, ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, яка мешкає за адресою: АДРЕСА_1, поступила до відділення № 4 ТМО «Психіатрія» у м. Києві 29 липня 2016 року о 11.30 год., перебувала на стаціонарному лікуванні на добровільних підставах, 02 вересня 2016 року категорично відмовилася продовжувати лікування. ОСОБА_1 поставлено діагноз «Шизофренія, паронаїдальна форма, безперервний тип перебігу, стійкий параноїдальний синдром». У зв'язку з наявністю тяжкого психічного розладу, та тим, що ОСОБА_1 вчиняє чи виявляє наміри вчинити дії, що являють собою безпосередню небезпеку для неї чи оточуючих потребує примусової госпіталізації у психіатричний стаціонар (а.с.3-4).

Відповідно до частини першої, другої статті 280 ЦПК України (у редакції кодексу, чинній на момент подання заяви) у заяві про проведення психіатричного огляду фізичної особи у примусовому порядку, про надання особі амбулаторної психіатричної допомоги у примусовому порядку та її продовження, про госпіталізацію до психіатричного закладу у примусовому порядку та продовження такої госпіталізації повинні бути зазначені підстави для надання психіатричної допомоги у примусовому порядку, встановлені законом.

До заяви про психіатричний огляд або надання амбулаторної психіатричної допомоги у примусовому порядку додається висновок лікаря-психіатра, а про продовження примусово амбулаторної психіатричної допомоги, про примусову госпіталізацію, її продовження - висновок комісії лікарів-психіатрів та інші відповідні матеріали.

Аналогічні положення містяться в статті 340 ЦПК України у редакції кодексу 2017 року.

Відповідно до ст. 14 Закону України «Про психіатричну допомогу» особа, яка страждає на психічний розлад, може бути госпіталізована до психіатричного закладу без її усвідомленої згоди або без згоди її законного представника, якщо її обстеження або лікування можливі лише в стаціонарних умовах, та при встановленні в особи тяжкого психічного розладу, внаслідок чого вона: вчиняє чи виявляє реальні наміри вчинити дії, що являють собою безпосередню небезпеку для неї чи оточуючих, або неспроможна самостійно задовольняти свої основні життєві потреби на рівні, який забезпечує її життєдіяльність.

Відповідно до висновку викладеного в Постанові Великої Палати Верховного суду від 28 лютого 2018 року у справі № 2-1/07 надання особі психіатричної допомоги в примусовому порядку шляхом її госпіталізації до психіатричного закладу у примусовому порядку та продовження такої госпіталізації розглядаються як позбавлення свободи у розумінні пункту 1 статті 5 Конвенції з усіма гарантіями, що передбачені цією статтею, включно з правом на відшкодування будь-якої шкоди, завданої позбавленням свободи, якщо воно буде визнане таким, що не відповідає чинному законодавству України.

Згідно з практикою ЄСПЛ щодо застосування підпункту «е» пункту 1 статті 5 Конвенції особа не може бути позбавлена свободи як «психічно хвора», якщо не дотримано трьох мінімальних умов: по-перше, має бути достовірно доведено, що особа є психічно хворою; по-друге, психічний розлад повинен бути такого виду або ступеня, що слугує підставою для примусового тримання у психіатричній лікарні; і по-третє, обґрунтованість тривалого тримання у психіатричній лікарні залежить від стійкості відповідного захворювання.

Перед тим як визначати, чи було достовірно доведено, що особа страждає на психічний розлад, вид і ступень якого можуть бути підставою для примусового тримання цієї особи у психіатричній лікарні, суди повинні встановити, чи було таке тримання законним у розумінні підпункту «е» пункту 1 статті 5 Конвенції, зокрема, чи була дотримана процедура, передбачена чинним законодавством України.

Недотримання вимог норм матеріального чи процесуального права при вирішенні питання про надання особі психіатричної допомоги в примусовому порядку призводить до порушення підпункту «е» пункту 1 статті 5 Конвенції. Проте відповідність такого позбавлення особи свободи національному законодавству є недостатньою умовою; воно також має бути необхідним за конкретних обставин, які повинен встановити суд, розглядаючи справу.

Твердження представника ОСОБА_2 щодо не спростованого факту презумпції психічного здоров'я ОСОБА_1 колегія суддів оцінює критично.

Згідно зі статтею 3 «Презумпція психічного здоров'я» Закону України «Про психіатричну допомогу», який набрав чинності 4 квітня 2000 року, тобто після поміщення ОСОБА_1 до психоневрологічного відділення, кожна особа вважається такою, яка не має психічного розладу, доки наявність такого розладу не буде встановлено на підставах та в порядку, передбачених цим Законом та іншими законами України.

Презумпції є особливим різновидом юридичних фактів - фактів, які обґрунтовуються уявними обставинами. Презумпція психічного здоров'я є спростовною, тобто вважається юридичним фактом, допоки не буде спростованою на підставах та в порядку, передбаченому Законами України. До настання такого спростування вказана презумпція діє, оскільки вона передбачена Законом, і не потребує встановлення судом.

Відповідно до висновку комісії лікарів-психіатрів від 02 вересня 2016 року ОСОБА_1 поставлено діагноз: «Шизофренія, паронаїдальна форма, безперервний тип перебігу, стійкий параноїдальний синдром» та зазначено, що у зв'язку з наявністю тяжкого психічного розладу, та тим, що ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1 вчиняє чи виявляє наміри вчинити дії, що являють собою безпосередню небезпеку для неї чи оточуючих, потребує примусової госпіталізації у психіатричний стаціонар.

Доводи апеляційної скарги не спростовують відомості викладені у висновку комісії лікарів-психіатрів від 02 вересня 2016 року.

Представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 не являється спеціалістом в галузі психіатрії, тому він не може робити висновки про психічний стан здоров'я ОСОБА_1

Доказів відповідно до статей 77-78 ЦПК України на підтвердження нормального психологічного стану здоров'я ОСОБА_1 на час ухвалення оскаржуваного рішення та проведення примусової госпіталізації ОСОБА_1 до психіатричного закладу, тобто станом на 2016 рік, суду не надано.

Крім того, мати ОСОБА_1 пояснила, що у доньки після примусового лікування в ТМО «Психіатрія» з 25 вересня 2016 року приблизно півтора роки спостерігалося покращення психічного стану, проте починаючи з квітня 2018 року її психічний стан знову погіршився, загострився, вона вигнала матір з квартири, не дозволяє їй спілкуватися з онукою, у квартирі постійно знаходяться якісь невідомі особи, мати та брат побоюються за неї та її доньку; продовжують надходити повідомлення із погрозами від неї ОСОБА_4 та ОСОБА_5

Доводи апеляційної скарги, що суд першої інстанції не задовольнив вимоги ОСОБА_1 щодо забезпечення їй належного юридичного захисту, колегія суддів не приймає до уваги.

В судовому засіданні в апеляційному суді було прослухано звукозапис судового засідання суду першої інстанції від 05 вересня 2016 року, з якого встановлено, що ОСОБА_1 не заявляла клопотання щодо залучення в судове засідання адвоката чи іншого представника для надання їй правової допомоги.

Крім цього, нормами цивільно - процесуального законодавства не передбачено обов'язок суду щодо надання учасникам справи правової допомоги та забезпечення їх безоплатним адвокатом.

Крім того, доводи апеляційної скарги, що в судовому засіданні 05 вересня 2016 року ОСОБА_1 перебувала під впливом сильнодіючих психотропних препаратів, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки вони не підтверджені належними доказами.

Твердження ОСОБА_1 та її представника ОСОБА_2, що мати ОСОБА_4 та брат ОСОБА_5, використовуючи свої корупційні зв'язки з психіатрами та службовими особами національної поліції помістили ОСОБА_1 в примусовому порядку до психіатричного закладу з метою заволодіння її майном, колегія суддів оцінює критично, оскільки обвинувального вироку щодо начебто вищевказаних злочинних діянь матері та брата ОСОБА_1 матеріали справи не містять та суду скаржником не надано.

Твердження ОСОБА_1 та її представника ОСОБА_2, що до відзиву на апеляційну скаргу було подано копію листка непрацездатності від 12.03.2016 року ОСОБА_1 про перебування на лікуванні в ТМО «Психіатрія з 09.03.2016 року по 12.03.2016 року та копію листка непрацездатності від 18.04.2016 року ОСОБА_1 про перебування на лікуванні в ТМО «Психіатрія» з 15.03.2016 року по 18.04.2016 року, які є начебто підробленими, колегія суддів не приймає до уваги.

В судовому засіданні колегією суддів було оглянуто оригінали вказаних листків непрацездатності та присутня в судому засіданні лікар - психіатр відділення № 4 ОСОБА_8 не заперечила, що вищевказані листки - працездатності видано ТМО «Психіатрія» в м. Києві, зокрема на одному з листків непрацездатності міститься її підпис та печатка лікаря.

В апеляційному суді ОСОБА_1 підтвердила та пояснила, що вперше їй стало погано в 2001 році, в той час її чоловік був ще живий.

На лікування до лікаря - психіатра в Центрі психіатрії, психотерапії та практичної психології під керівництвом ОСОБА_6 її оприділив покійний чоловік. Вона приймала лікування в цьому центрі. Вважає, що їй стало погано, тому що її труїли колеги по роботі, які перебували в змові з матір'ю та братом.

Після смерті чоловіка не лікувалась.

Підтвердила, що почала лікуватись в 2015 році в ТМО «Психіатрія», курс лікування проходила добровільно і на початку 2016 року на прохання близьких.

Також пояснила суду, що мати весь час травить її та доньку. Вона змушена була носити з собою воду та їжу, але мати все одно намагалась додати у її воду та їжу отруту, щоб відправити на лікування. Виникали скандали між нею та матір'ю, тому що мати хотіла труїти її доньку, а брат викрав гроші. Вперше в 2001 році їй стало погано, тому що колеги отруїли її їжу, яку вона взяла на роботу. На даний час мати провокує скандали та продовжує її труїти, щоб помістити на лікування, а вона здорова, тому місяць назад вона вигнала матір з квартири.

Оскаржує рішення суду, оскільки скасування рішення суду необхідно для зняття її з медичного нагляду психіатрів.

Твердження ОСОБА_1 та її представника в апеляційній скарзі та в апеляційному суді, що висновку комісії не було, а наявний в матеріалах справи висновок лікарів підроблений колегія суддів не приймає до уваги, оскільки доказів своєї позиції ОСОБА_1 та її представник апеляційному суду не надали.

Висновок комісії лікарів - психіатрів від 02.09.2016 року ОСОБА_1 не спростовано належними та допустимими доказами, а саме висновком комісії лікарів - психіатрів, який би спростував висновок комісії лікарів від 02.09.2016 року.

Будь - якого клопотання про проведення повторної психіатричної експертизи на спростування висновку від 02.09.2016 року представником ОСОБА_1 не заявлено.

Крім цього, в апеляційному суді представник ОСОБА_1 та ОСОБА_1 категорично заперечили проти клопотання представника ОСОБА_4 про витребування від ТМО «Психіатрія» історії хвороби ОСОБА_1 починаючи з 2015 року.

Доводи апеляційної скарги, що суд першої інстанції прийняв до уваги лише пояснення ОСОБА_4 та ОСОБА_5 при ухваленні рішення суду, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки суд оцінив докази у справі в їх сукупності, встановив обставини справи, в тому числі врахувавши висновок лікарів - психіатрів від 02.09.2016 року, який узгоджується з поясненнями ОСОБА_1 в суді першої інстанції, які колегія суддів прослухала в судовому засіданні в апеляційному суді, та вказаний висновок узгоджується з поясненнями ОСОБА_1 в суді апеляційної інстанції.

Доводи апеляційної скарги та доводи представника ОСОБА_1 в апеляційному суді про те, що суд не повинен приймати до уваги висновок лікарів - психіатрів з тих підстав, що лікарі - психіатри не можуть вилікувати жодної психічної хвороби, колегія суддів оцінює критично.

Відповідно до ч.2 ст.281 ЦПК України, яка діяла на час розгляду справи в суді першої інстанції, справа за заявою про надання психіатричної допомоги у примусовому порядку чи про припинення надання амбулаторної психіатричної допомоги, госпіталізацію у примусовому порядку розглядається в присутності особи, щодо якої вирішується питання про надання їй психіатричної допомоги у примусовому порядку, з обов'язковою участю прокурора, лікаря-психіатра, представника закладу з надання психіатричної допомоги, що подав заяву, та законного представникаособи, щодо якої розглядаються питання, пов'язані з наданням психіатричної допомоги.

Встановивши всі обставини справи, колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції вірно встановлено обставини справи, порушення норм матеріального та процесуального права, порушень пункту 1 статті 5 Конвенції судом першої інстанції при розгляді даної справи допущено не було.

Таким чином, доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують та не впливають на правильність ухваленого у справі рішення.

Оскільки рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, колегія суддів не вбачає підстав для його скасування.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 та її представника ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Рішення Подільського районного суду м. Києва від 05 вересня 2016 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду шляхом подання касаційної скарги до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови буде складено протягом п'яти днів з дня проголошення.

Повний текст постанови складено 08 червня 2018 року.

Головуючий Судді