Справа № 204/627/18
Провадження № 2/204/649/18
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 червня 2018 року м. Дніпро

Красногвардійський районний суд м. Дніпропетровська у складі:

головуючого - судді Черкез Д.Л.,

за участю секретаря судового засідання Старостенко Т.В.,

представника позивача ОСОБА_1,

представника відповідача Міняєва А.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м. Дніпрі цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства «Укрсиббанк», треті особи: Уповноважена особа фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації Акціонерного товариства «Дельта банк» Кадиров Владислав Володимирович, Публічне акціонерне товариство «Дельта банк» про захист прав споживача, -

В С Т А Н О В И В:

У січні 2018 року позивач звернулась до суду з позовною заявою до відповідача, яку уточнила 28 березня 2018 року про захист прав споживача, шляхом визнання частково недійсним кредитного договору, в якій просила визнати частково недійсним Договір про надання споживчого кредиту № 0 від 19 грудня 2007 року, укладений між позивачем ОСОБА_3 та Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «Укрсиббанк», зокрема визнати недійсним пункт 1.1 Додаткової угоди №б/н до Договору про надання споживчого кредиту №0 від 19 грудня 2007 року в частині встановлення комісії за надання кредиту (графа 5 Додатку 2 «Графік платежів, визначення сукупної вартості кредиту»), пункти 1.2 та 1.3 Додаткової угоди. В обґрунтування позову зазначає, що 19 грудня 2007 року між Акціонерним комерційним інноваційним банком «Укрсиббанк», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «Укрсиббанк», та ОСОБА_3 був укладений договір про надання споживчого кредиту №0. Відповідно до п. 1.4 Кредитного договору кредит надається Позичальнику для його особистих потреб, а саме: купівля домоволодіння. 19 грудня 2007 року ОСОБА_3 уклала з Акціонерним комерційним інноваційним банком «Укрсиббанк» договір іпотеки №0/1. Відповідно до вказаного договору з метою забезпечення зобов'язань за Кредитним договором ОСОБА_3 передає в іпотеку домоволодіння та земельну ділянку, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1. 19 грудня 2007 року між ОСОБА_7 та Акціонерним комерційним інноваційним банком «Укрсиббанк» був укладений договір поруки № 0/2. 08.12.2011 року між ПАТ «Укрсиббанк» та ПАТ «Дельта Банк» укладений договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитами, відповідно до якого право вимоги за кредитом №0 від 19 грудня 2007 року було передано від ПАТ «Укрсиббанк» до ПАТ «Дельта Банк». Внаслідок укладення вищевказаного договору купівлі-продажу прав вимоги за кредитами ПАТ «Дельта Банк» набув права вимоги за кредитним договором №0 від 19 грудня 2007 року. На теперішній час ПАТ «Дельта Банк» перебуває в стані ліквідації та Фондом гарантування вкладів фізичних осіб призначено уповноважену особу на здійснення ліквідації банку Кадирова Владислава Володимировича. Також, 19 грудня 2007 року між Акціонерним комерційним інноваційним банком «Укрсиббанк» та ОСОБА_3 була укладена додаткова угода б/н до Договору про надання споживчого кредиту №0 від 19 грудня 2007 року. Вказаною додатковою угодою передбачено додати до основного Договору додатки №2 та №3. Додаток №2 має назву «Графік платежів, визначення сукупної вартості кредиту», у графі 5 якого встановлена додатково необхідність сплати на користь банку комісії за надання кредиту у сумі 7 575 грн. Додаток №3 до вказаного договору має назву «Тарифи банку», ним встановлена додатково необхідність: сплати комісії у розмірі 0,1 від суми кредиту за управління кредитом при внесенні змін в кредитний договір за ініціативою клієнта (окрім пролонгації за збільшення ліміту по кредиту); сплати комісії у розмірі 0,99 від суми кредиту за управління кредитом при внесенні змін в кредитний договір за ініціативою клієнта (при пролонгації). Договір від 19.12.2007 року за №0, укладений між Акціонерним комерційним інноваційним банком «Укрсиббанк», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «Укрсиббанк», та ОСОБА_3 це договір про надання споживчого кредитування, оскільки кредит надавався для купівлі домоволодіння, крім того має назву договір про надання споживчого кредитування. Отже, особливості регулювання відносин сторін визначаються Законом України «Про захист прав споживачів». Встановивши в кредитному договорі обов'язок позичальника щодо сплати комісії за надання кредиту та комісії за управління кредитом при внесенні змін в кредитний договір за ініціативою клієнта банк порушив вимоги чинного законодавства, зокрема, Закон України «Про захист прав споживачів», п.3.6 «Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту» щодо неправомірності встановлення платежу за дії що їх вчиняє банк з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору). Нарахування комісії за надання кредиту було проведено відповідачем та сплачено позивачем за послуги, що супроводжують кредит, а саме, компенсація сукупних послуг банку, за рахунок позивача, що є незаконним. Отже, установлення будь-яких платежів за інші дії, ніж користування кредитними коштами, є незаконним, а такі умови споживчого кредиту - нікчемними, такий висновок зробив ВСУ 06 вересня 2017 року в постанові №531/648/15-ц, вказане також, підтверджується правовою позицією, висловленою Верховним Судом України в постанові від 16 листопада 2016 року у справі №6-1746цс16. Оскільки надання кредиту є виконанням зобов'язання банка за кредитним правочином, то така дія не є самостійною послугою, що підлягає сплаті позичальником, оскільки відкриття та ведення позичкового рахунку, у зв'язку із наданням кредиту та саме надання кредиту відповідає економічним потребам і публічно - правовим обов'язком самої кредитної установи (банку), то такі дії жодним чином не можуть розглядатися як послуги, що надаються клієнту -позичальнику. За таких обставин умови кредитного договору, за якими позивач повинен сплатити відповідачу крім відсотків за користування кредитом, ще й комісію за надання кредиту та комісію за управління кредитом при внесенні змін в кредитний договір, є несправедливими умовами договору та відповідно до ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів» ці умови договору є недійсними. Укладення договору про надання споживчого кредиту без дотримання в момент вчинення правочину стороною вимог, які встановлені в тому числі ч. 1 ст. 203 ЦК України є, в даному випадку, підставою недійсності правочину, як передбачено статтями 203, 215 ЦК України. На підставі викладеного вважає, що кредитний договір №0 від 19 грудня 2007 року, укладений між Акціонерним комерційним інноваційним банком «Укрсиббанк» та ОСОБА_3 є недійсним, оскільки в момент вчинення правочину стороною договору недодержані вимоги, які встановлені в тому числі ч. 1 ст. 203 ЦК України. У зв'язку з викладеним позивач звернулась до суду з даним позовом.

Представник відповідача Публічного акціонерного товариства «Укрсиббанк» 23 квітня 2018 року надав на адресу суду відзив на уточнену позовну заяву, в якому зазначено, що відповідач позовні вимоги не визнає, вважає їх безпідставними та необґрунтованими та просить суд відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог в повному обсязі з огляду на наступне. Дійсно, 19 грудня 2007 року між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк», та ОСОБА_3 був укладений Договір про надання споживчого кредиту № 00. Відповідно до п. 1.4. Договору, кредит надається Позичальнику для його особистих потреб, а саме для купівлі домоволодіння. До Кредитного договору в день його підписання між позивачем та відповідачем були укладені: Додаток №1 від 19.12.2007 р. «Графік погашення кредиту»; Додаткова угода №2 від 19.12.2007 р., до якої був доданий Додаток №2 «Графік платежів, визначення сукупної вартості кредиту», у якому вказана сукупна вартість кредиту; Додаток N3 «Тарифи Банку» від 19.12.2007 р. Станом на момент укладення Кредитного договору у відповідача була Банківська ліцензія №75, зареєстрована НБУ 24.12.1991 року за номером 57. Станом на момент укладення Кредитного договору, у Відповідача був Дозвіл №75-2 на право здійснення операцій, визначених пунктами 1-4 частини другої та частиною четвертою статті 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність» згідно з додатком до цього дозволу (операції з валютними цінностями). Позивач належним чином не виконала свої зобов'язання за Кредитним договором. Сторони домовились вважати, що уклавши цей договір, позичальник своїм підписом засвідчує факт та згоду з умовами цього договору, підтверджує свої права та обов'язати за договором і погоджується з ними. Відповідачем при укладенні договору з позивачем були дотримані вимоги нормативно-правових актів. Банк цілком законно встановив комісію за управління кредитом при внесенні змін в кредитний договір за ініціативою клієнта. Як видно зі змісту Додатку №3, комісія сплачується разово (не щомісячно) і лише у випадку внесення змін до Кредитного договору за ініціативою клієнта, що не можна розглядати як дії, які Банк здійснює на власну користь, або позивач здійснює на користь банку, адже ініціатором відповідних змін виступає клієнт, а не банк. Безпідставним є посилання позивача на постанови Верховного Суду України від 16.11.2016 р. та 06.09.2017 р. у справі № 6-174цс16, адже у відповідній постанові мова йде про комісію за щомісячне обслуговування кредиту, а не про разовий платіж, який має сплатити клієнт у випадку внесення ним змін у договір з власної ініціативи. Крім того, позивачем не надано доказів стягнення з нього відповідних комісій, а, отже - доказів порушення її прав. Вимоги позивача не ґрунтуються на приписах ст. 215 ЦК України. Банком при укладенні Кредитного договору були чітко дотримані приписи чинного законодавства та не порушено приписів Закону України «Про захист прав споживачів», в зв'язку із чим відсутні підстави для визнання такого договору недійсним, передбачені ст. ст. 203, 215 ЦК України. У зв'язку з викладеним представник відповідача просив відмовити позивачу у задоволенні позову в повному обсязі.

Крім того, представник відповідача Публічного акціонерного товариства «Укрсиббанк» 26 березня 2018 року надав суду заяву про застосування строків позовної давності, якій представник відповідача просив у задоволенні позову відмовити, оскільки позивач пропустив строк позовної давності для звернення до суду із позовом. Позивач ще в 2007 році була ознайомлена зі змістом договору, отримала кредитні кошти за ним та користувалась ними, а до суду із позовом звернулась лише наприкінці 2017 року. Таким чином, встановлений законодавством 3-річний строк, в межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу, станом на момент звернення із цим позовом до суду вже минув. Крім того, ще в лютому 2010 р. Позивач подавала до суду зустрічний позов у справі, в якому посилалась на порушення своїх прав, як споживача.

06 квітня 2018 року на адресу суду від представника третіх осіб - Уповноваженої особи фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації Акціонерного товариства «Дельта банк» Кадирова Владислава Володимировича та Публічного акціонерного товариства «Дельта банк» надійшов відзив на позовну заяву, в якому зазначено, що ПАТ «Дельта Банк» не погоджується з вимогами позовної заяви, вважає їх необґрунтованими та безпідставними, а також такими, що не відповідають дійсним обставинам справи та нормам чинного законодавства України. 19 грудня 2007 року між АКІБ «Укрсиббанк» та ОСОБА_3 був укладений кредитний договір № 0, згідно якого банк надає позичальнику кредитні кошти на наступних умовах: Кредиту 100 000.00 дол. США, строк кредитування до 18.12.2024, мета кредитування - придбання купівля домоволодіння, процентна ставка за користування 12,90% річних. В якості забезпечення зобов'язань за кредитним договором між АКІБ «Укрсиббанк» та ОСОБА_3 було укладено Іпотечний договір № 0/1 від 19 грудня 2007 року, відповідно до якого ОСОБА_3 передає в іпотеку домоволодіння та земельну ділянку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1. 19 грудня 2007 між ОСОБА_7 та АКІБ «Укрсиббанк», укладений договір поруки № 0/2. 19 грудня 2007 між ОСОБА_8 та АКІБ «Укрсиббанк», укладений договір поруки № 0/3. 08 грудня 2011 року між ПАТ «Укрсиббанк» та АТ «Дельта Банк» було укладено договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитами, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шевченко Д.Г. та зареєстрований в реєстрі за №2949,2959, відповідно до якого АТ «Дельта Банк» набув права вимоги до боржників по кредитних договорах, в тому числі і по кредитному договору № 0 від 19 грудня 2007 року з усіма забезпечувальними договорами. Основні зобов'язання за Кредитним договором не виконані, що підтверджується розрахунком заборгованості станом на 21.02.2018 року за Договором про надання споживчого кредиту № 0 від 19.12.2007 року, який додається до цього відзиву. Так, станом на 21.02.2018 року загальна заборгованість складає еквівалент у 6 582 593,96 грн. При укладанні Кредитного договору № 1 від 19.12.2007 року АКІБ «УкрСиббанк» мав всі необхідні ліцензії та дозволи, які видані Національним банком України, а саме: Банківська ліцензія №75 від 24 грудня 2001 року, Дозвіл № 75-2 від 19.11.2002 року на право здійснення операцій, визначених пунктами 1-4 частини другої та частиною четвертою ст. 47 ЗУ «Про банки і банківську діяльність» та додаток до Дозволу №75-2 від 19.11.2002 року - Перелік операцій, які має право здійснювати АКІБ «УкрСиббанк». При укладанні спірного кредитного договору сторонами були дотримані всі вимоги, які необхідні для його дійсності, які передбачені ст. 203 ЦК України. Укладаючи Кредитний договір, Позичальник був обізнаний з усіма їх умовами, мав необхідний обсяг цивільної дієздатності, що він підтвердив своїм підписом на цьому Договорі. Крім того, його бажання було направлено на настання правових наслідків, та відповідало його внутрішнії волі. Кредитний договір було укладено з дотриманням всіх вимог чинного законодавства, що стосується такого роду правочинів. Перед укладанням Кредитного договору банк надав йому в письмовій формі всю інформацію про умови кредитування до того ж, як вже зазначалось, відповідно до п.7.12 Кредитного договору, уклавши цей Договір, позичальник своїм підписом засвідчує факт та згоду з умовами цього Договору, підтверджує свої права та обов'язки за цим Договором і погоджується з ними, підтверджує свою здатність виконувати умови цього Договору, та що всі умови даного Договору йому цілком зрозумілі і Позичальник вважає їх справедливими по відношенню до нього, а також що перед укладанням цього Договору отримав від Банку інформаційний лист згідно вимог законодавства України, зокрема Закону України «Про захист прав споживачів». Жодного підвищення розміру відсоткової ставки за користування кредитом та підвищення в односторонньому порядку розміру місячного обов'язкового платежу за кредитом зі сторони Банку не було. Пунктом 1.3.5 Кредитного договору передбачено, що позичальник згідно умов договору сплачує Банку комісію на умовах, зазначених у цьому договорі. Передбачена даним пунктом комісійна винагорода стягується за надання послуги у вигляді видачі споживчого кредиту. Крім того, на момент укладення кредитного договору ст. 11 Закону України «Про захист споживачів» (у редакції, чинній з 01.12.2005 року) не передбачала заборону кредитодавцю встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії та інше, за дії, які не є послугою у визначенні вказаного Закону. Це підтверджує безпідставність посилань зі сторони позивача про те, що банк неправомірні стягнув з позичальника додаткові кошти. Також, вважає, що строк позовної давності скінчився 19 грудня 2010 року, а з позовною заявою позивач звернулася лише в 2018 році, що свідчить про пропущення позивачем строків позовної давності. У зв'язку з викладеним, просив відмовити ОСОБА_3 у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

В судовому засіданні представник позивача підтримала заявлені позовні вимоги та просила суд їх задовольнити у повному обсязі, посилаючись на обставини, викладені у уточненій позовній заяві.

Представник відповідача в судовому засіданні позов не визнав, заперечував проти його задоволення та просив суд відмовити позивачу у його задоволенні в повному обсязі, посилаючись на обставини, викладені у відзиві на позовну заяву, а також застосувати до позовних вимог позивача позовну давність. Також просив стягнути з позивача судові витрати.

Представник третіх осіб: Уповноваженої особи фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації Акціонерного товариства «Дельта банк» Кадирова В.В. та Публічного акціонерного товариства «Дельта банк» в судовому засіданні проти задоволення позовних вимог ОСОБА_3 заперечував, вважав їх необґрунтованими, безпідставними та недоведеними та просив відмовити позивачу у їх задоволенні в повному обсязі, посилаючись на обставини, зазначені у відзиві на позовну заяву.

Вислухавши пояснення сторін та їх представників, дослідивши матеріали справи та оцінивши наявні у справі докази у їх сукупності, судом встановлені наступні фактичні обставини у справі та відповідні їм правовідносини.

Судом встановлено, що 19 грудня 2007 року між позивачем - ОСОБА_3 та Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк», було укладено договір про надання споживчого кредиту № 0 (надалі - Кредитний договір) на суму 100 000,00 доларів США, строком до 18 грудня 2024 року (а.с. 5-7).

Відповідно до п. 1.1. Кредитного договору банк зобов'язався надати позичальнику кредитні кошти (кредит) в іноземній валюті, доллар США, в сумі 100 000,00 дол. США, що дорівнює еквіваленту 505 000,00 грн. за курсом НБУ на день укладення договору, а позивальник зобов'язався прийняти, належним чином використовувати і повернути банку кредитні кошти (кредит) та сплатити плату за кредит у порядку та на умовах, зазначених у даному договорі. При цьому сторони обумовили, що гривневий еквівалент суми кредиту зазначається в договорі лише в разі надання банком кредиту в іноземній валюті.

Згідно п. 1.4 Кредитного договору, кредит надається позичальнику для його особистих потреб, а саме на купівлю домоволодіння.

Відповідно до п. 2.1 Кредитного договору з метою забезпечення виконання зобов'язань позичальника банком приймається: застава нерухомості, а саме домоволодіння, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, яке є власністю ОСОБА_3; порука ОСОБА_7; порука ОСОБА_8.

Також, 19 грудня 2007 року між ОСОБА_3 та Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» було укладено додаткову угоду (надалі - Додаткова угода) до договору про надання споживчого кредиту № 0 від 19 грудня 2007 року (а.с. 11), якою сторони погодили внести наступні зміни у договір про надання споживчого кредиту, додати до договору Додаток № 2 - «Графік платежів, визначення сукупної вартості кредиту»; додати до Договору Додаток № 3 «Тарифи банку»; пункт 1.3.5 викласти в наступній редакції: позичальник згідно умов договору сплачує банку комісію на умовах, зазначених в цьому договорі; пункт 3.4 доповнити новим підпунктом 3.4.5 наступного змісту: сплачувати платежі на користь третіх осіб в порядку та на умовах, визначених законодавством України, зокрема інструкцією про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, в частині оплати нотаріальних дій, Законом України «Про страхування» в частині оплати страхових платежів при укладенні угод страхування, Законом України «Про оцінку майна, майнових прав та оціночну діяльність в Україні» в частині оплати послуг суб'єктів оціночної діяльності, Декретом Кабінету Міністрів «Про державне мито» в частині сплати державного мита тощо; доповнено п. 5.2 договору про надання споживчого кредиту; доповнено п. 7.5 новим абзацом в наступній редакції: підписанням договору позичальник підтверджує, що на дату укладення договору є клієнтом банку і ознайомлений з усіма тарифами по розрахунково-касовому обслуговуванню.

Додатком № 3 «Тарифи Банку» до кредитного договору на споживчі потреби № 0 від 19 грудня 2007 року, який є невід'ємною частиною Кредитного договору сторони досягли згоди та обумовили вартість комісій за кредитним договором, види комісії та порядок її нарахування і сплати (а.с. 16).

Крім того, судом встановлено, що 19 грудня 2007 року між позивачем - ОСОБА_3 та Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» було укладено договір іпотеки № 0/1, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Анісімовим В.Е., відповідно до п. 1.1 якого ОСОБА_3 передала в іпотеку Акціонерному комерційному інноваційному банку «УкрСиббанк» нерухоме майно, а саме домоволодіння та земельну ділянку, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 17-19).

Також того ж дня, тобто 19 грудня 2007 року, між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» та ОСОБА_7 було укладено договір поруки № 0/2, відповідно до п. 1.1. якого поручитель зобов'язався перед кредитором відповідати за невиконання ОСОБА_3 усіх її зобов'язань перед кредитором, що виникли з кредитного договору № 0 від 19 грудня 2007 року, укладеного між кредитором та боржником, в повному обсязі як існуючих в теперішній час, так і тих, що можуть виникнути в майбутньому (а.с. 20).

Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк зобов'язується надати грошові кошти позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно зі ст. 629 ЦК України, договір є обов'язковим до виконання сторонами.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином, відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

Судом встановлено, та це не оспорюється сторонами, що відповідач свої зобов'язання за Кредитним договором виконав, та на підставі заяви на видачу готівки № 17 від 20 грудня 2007 року (а.с. 149) надав позивачу обумовлену договором суму кредиту у розмірі 100 000,00 доларів США, еквівалентну 505 000,00 грн.

08 грудня 2011 року між Публічним акціонерним товариством «УкрСиббанк» в якості продавця та Публічним акціонерним товариством «Дельта банк» в якості покупця було укладено договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитами (а.с. 50-59).

Внаслідок укладення між Публічним акціонерним товариством «УкрСиббанк» та Публічним акціонерним товариством «Дельта банк» договору купівлі-продажу прав вимоги за кредитами, Публічне акціонерне товариство «Дельта банк» набуло право вимоги, серед іншого, і за кредитним договором № 0 від 19 грудня 2007 року, що підтверджується Витягом з Додатку № 1 до Договору купівлі-продажу прав вимоги за кредитами (Перелік прав вимоги за кредитами) між Публічним акціонерним товариством «УкрСиббанк» та Публічним акціонерним товариством «Дельта банк» від 08.12.2011 року (а.с. 22), а також актом приймання-передачі, укладеним 19 грудня 2011 року (а.с. 61).

На теперішній час Публічне акціонерне товариство «Дельта банк» перебуває в стані ліквідації, що підтверджується постановою Правління Національного банку України від 02 жовтня 2015 року № 664 «Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію Публічного акціонерного товариства «Дельта банк» (а.с 127) та рішенням Виконавчої дирекції фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 20 лютого 2017 року № 619 «Про продовження строків здійснення процедури ліквідації АТ «Дельта банк» та делегування повноважень ліквідатора» (а.с. 128). Уповноваженою особою Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації АТ «Дельта банк» призначено Кадирова Владислава Володимировича.

В уточненій позовній заяві позивач просила визнати частково недійсним Договір про надання споживчого кредиту № 0 від 19 грудня 2007 року, укладений між позивачем ОСОБА_3 та Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «Укрсиббанк», зокрема визнати недійсним пункт 1.1 Додаткової угоди №б/н до Договору про надання споживчого кредиту №0 від 19 грудня 2007 року в частині встановлення комісії за надання кредиту (графа 5 Додатку 2 «Графік платежів, визначення сукупної вартості кредиту»), пункти 1.2 та 1.3 Додаткової угоди, посилаючись на те, що в момент вчинення правочину стороною договору недодержані вимоги, які встановлені в тому числі ч. 1 ст. 203 ЦК України, та встановивши в кредитному договорі обов'язок позичальника щодо сплати комісії за управління кредитом при внесенні змін в кредитний договір за ініціативною клієнта банк порушив вимоги законодавства, умови договору щодо сплати комісії є незаконними, несправедливими та вважає, що відповідно до ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» вони підлягають визнанню недійсними.

Під час укладення Додаткової угоди №б/н від 19.12.2007 року до Кредитного договору сторони досягли згоди та погодили внести наступні зміни до Договору:

1.1.Додати до Договору Додаток № 2 - «Графік платежів, визначення сукупної вартості кредиту». Графік розрахований на дату підписання Додаткової угоди. У випадку виникнення будь-яких змін, за ініціативою Сторони та/або Сторін, та/або на підставі законодавства України та/або умов Договору, Графік може бути змінений шляхом підписання Сторонами відповідної додаткової угоди. У випадку дострокового (часткового або повного) погашення кредиту за ініціативою Позичальника, новий Графік не розраховується.

1.2. Додати до Договору Додаток № 3 - «Тарифи банку».

1.3. Пункт 1.3.5. викласти в наступній редакції: «1.3.5. Позичальник згідно умов Договору сплачує Банку комісію на умовах, зазначених у цьому Договорі».

Саме вказані пункти Додаткової угоди (1.1., 1.2., 1.3.) і просить визнати недійсними позивач.

Щодо оспорювання позивачем пункту 1.3 Додаткової угоди суд зазначає наступне.

Виклавши пункт 1.3.5. Кредитного договору у такій редакції «Позичальник згідно умов Договору сплачує Банку комісію на умовах, зазначених у цьому Договорі» сторони досягли згоди та обумовили необхідність сплати позичальником відповідних комісій.

Як вбачається з п. 7.12 Кредитного договору сторони домовились вважати, що уклавши цей договір, позичальник своїм підписом засвідчує факт та згоду з умовами цього договору, підтверджує свої права та обов'язки за цим договором і погоджується з ними, підтверджує свою здатність виконувати умови цього договору, та що всі умови даного договору йому цілком зрозумілі і позичальник вважає їх справедливими по відношенню до нього, а також, що перед укладенням цього договору отримав від банку інформаційний лист згідно вимог законодавства України, зокрема, Закону України «Про захист прав споживачів».

Будь-яких належних та переконливих доказів в обгрунтування недійсності пункту 1.3. Додаткової угоди та в обґрунтування невідповідності вказаного пункту вимогам нормативно-правових актів та як наслідок порушення прав позивача, останнім суду не надано, у зв'язку з чим позовні вимоги в цій частині суд вважає безпідставними та недоведеними.

Щодо оспорюваних позивачем пунктів 1.1 та 1.2 Додаткової угоди слід зазначити наступне.

З аналізу внесених Додатковою угодою до Кредитного договору змін вбачається, що пунктами 1.1. та 1.2. Додаткової угоди до Кредитного договору були додані відповідні додатки, які є невід'ємною частиною Кредитного договору.

Тобто, позивач фактично просить визнати недійсними додатки до Кредитного договору.

Такими додатками є:

Додаток № 2 «Графік платежів, визначення сукупної вартості кредиту» яким встановлено порядок сплати, періодичність і розмір наданих позивачу як позичальнику кредитних коштів. Позивач просить визнати недійсним Додаток № 2 в частині встановлення комісії за надання кредиту - графа 5 Додатку № 2.

Додаток № 3 «Тарифи Банку» до Кредитного договору на споживчі потреби № 0 від 19 грудня 2007 року, який є невід'ємною частиною договору № 0, у відповідності до якого сторони досягли згоди, обумовили та встановили розмір комісій, що сплачуються позичальником протягом строку дії кредитного договору, а саме: комісія за управління кредитом при внесенні змін в кредитний договір за ініціативою клієнта (окрім пролонгації та збільшення ліміту по кредиту) - 0,1 % від суми кредиту/ліміту (нараховується та сплачується в день підписання додаткової угоди); комісія за управління кредитом при внесенні змін в кредитний договір за ініціативою клієнта (при пролонгації) - 0,99 % від суми кредиту/ліміту (нараховується та сплачується в день підписання додаткової угоди).

Щодо Додатку № 2 судом встановлено, що графою 5 вказаного Додатку (недійсність якої просить визнати позивач) була встановлена комісія за надання кредиту у розмірі 7 575,00 грн.

У п. 1.1 додаткової угоди до Кредитного договору сторони погодили внести зміни у договір про надання споживчого кредиту та додати до договору Додаток № 2 - «Графік платежів, визначення сукупної вартості кредиту».

Позивач 19 грудня 2007 року підписала вищевказану додаткову угоду та додаток № 2 «Графік платежів, визначення сукупної вартості кредиту», тим самим погодившись з усіма узгодженими сторонами договору умовами, будучи обізнаною про умови кредитування і сукупну вартість кредиту. Як вбачається з матеріалів справи, позивач отримала оригінал укладеного договору та додатків до нього, виконувала зобов'язання щодо повернення кредиту та процентів за користування кредитом згідно встановленого Графіку платежів, з позовом про розірвання зазначеного договору не зверталась.

Представник відповідача у судовому засіданні заперечував проти визнання факту оплати позивачем вказаної суми комісії передбаченої графою 5 Додатку № 2.

На спростування заперечень відповідача позивач надав суду квитанцію № 14 від 20 грудня 2007 року про сплату позивачем 7 635,00 грн. з призначенням платежу «Зарахування на рахунок № 3300 фіз.особи ОСОБА_3» (а.с. 149). Щодо заперечень сторони відповідача з приводу прийняття судом копії вказаної квитанції після початку розгляду справи по суті суд їх до уваги не бере та відхиляє як безпідставні та надумані, тому що копія вказаної квитанції була прийнята судом та долучена до матеріалів справи після початку розгляду справи по суті з поважних причин, оскільки під час з'ясування обставин справи та перевірки їх доказами відповідач заперечував проти визнання факту оплати позивачем вказаної комісії.

Слід також зазначити, що поточний рахунок № 3300 був відкритий на ім'я позивача у відповідності до п. 1.5 Кредитного договору для зарахування банком кредитних коштів на нього (зв.бік а.с. 5).

Отже, з наданої позивачем копії квитанції № 14 від 20.12.2007 року вбачається, що сума у розмірі 7 635,00 грн. була сплачена не як комісія обумовлена Додатком № 2, а як грошова сума для її зарахування на рахунок позивача. Також слід зазначити, що вазані суми відрізняються, розмір комісії був обумовлений Сторонами у розмірі 7 575,00 грн., а згідно квитанції позивачем була оплачена інша сума у розмірі 7 635,00 грн.

Суд зазначає, що оскільки сторони Кредитного договору погодили та досягли згоди щодо умови Договору про сплату позичальником комісії у визначеному розмірі за надання Позичальнику кредиту, вказана умова є обов'язковою для виконання Позичальником на рівні з усіма іншими умовами укладеної між ними угоди. Крім того, надання позичальнику кредиту не є послугою, яку банк вчиняє на власну користь, а тому усі доводи позивача в цій частині як підстави для визнання оспорюваного пункту недійсним, є надуманими та не підтвердженими належними доказами, у зв'язку з чим судом відхиляються.

Щодо Додатку № 3 слід зазначити, що сторони досягли згоди та обумовили, що комісія сплачується позичальником лише у разі внесенні змін в кредитний договір за ініціативою клієнта, та при цьому така комісія сплачується разово - в день підписання додаткової угоди.

Судом встановлено та визнавалося обома сторонами, що за весь час дії Кредитного договору з часу його укладення позивач жодного разу не звертався до Банку з заявами про зміну умов Кредитного договору та жодного разу не сплачував встановлені Додатком № 3 комісії. Обидві сторони ці обставини визнавали.

Статтею 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

З огляду на наведене можна дійти висновку, що обов'язковою умовою для судового захисту будь-якого права, є наявність достовірних даних про те, що право особи порушено, не визнане, або оспорене іншими.

З огляду на те, що відповідно до ст. 4 ЦПК України в порядку цивільного судочинства підлягає захисту саме порушене право, суд повинен установити чи дійсно було порушено право позивача.

Тобто, під час дії Кредитного договору банком не було порушено прав позивача, які б полягали у зобов'язані позивача як Позичальника сплатити визначені комісії, оскільки внесення змін до Кредитного договору не ініціювалося. Сам по собі факт досягнення згоди щодо необхідності сплачувати комісію у випадку настання відповідних обставин, не свідчить про порушення прав Позичальника, оскільки він не сплачував вказаних комісій, а отже і не відбулося порушення його прав.

Оскільки факту порушення прав позивача судом не встановлено слід дійти висновку, що підстав для здійснення судового захисту та поновлення таких прав не має, оскільки не можливо поновити права, якщо їх не було порушено.

За таких обставин суд не вбачає підстав для визнання оспорюваних позивачем пунктів Додаткової угоди недійсними, оскільки на теперішній час не відбулося порушення прав та інтересів позивача, а суд здійснює захист лише тих прав та інтересів, які були порушені іншою особою, у зв'язку з чим у задоволені позовних вимог в цій частині слід відмовити.

У п. 14 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» № 5 від 30 березня 2012 року (надалі - Постанова Пленуму ВССУ № 5 від 30 березня 2012 року) роз'яснено, що при вирішенні спорів про визнання кредитного договору недійсним суди мають враховувати вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема ЦК (статті 215, 1048 - 1052, 1054 - 1055), статті 18 - 19 Закону України «Про захист прав споживачів».

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно положень ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

У п. 8 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» № 9 від 06.11.2009 р. роз'яснено, що відповідно до частини першої статті 215 ЦК підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК, саме на момент вчинення правочину.

Згідно ч. 4 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» у редакції, що діяла на час укладення спірного договору про надання споживчого кредиту, у договорі про надання споживчого кредиту зазначаються: сума кредиту; детальний розпис загальної вартості кредиту для споживача; дата видачі кредиту або, якщо кредит видаватиметься частинами, дати і суми надання таких частин кредиту та інші умови надання кредиту; право дострокового повернення кредиту; річна відсоткова ставка за кредитом; інші умови, визначені законодавством.

Як вже зазначалося та вбачається з п. 7.12 договору про надання споживчого кредиту № 0 від 19 грудня 2007 року, сторони домовились вважати, що, уклавши цей договір, позичальник своїм підписом засвідчує факт та згоду з умовами цього договору, підтверджує свої права та обов'язки за цим договором і погоджується з ними, підтверджує свою здатність виконувати умови цього договору, та що всі умови даного договору йому цілком зрозумілі і позичальник вважає їх справедливими по відношенню до нього, а також, що перед укладенням цього договору отримав від банку інформаційний лист згідно вимог законодавства України, зокрема, Закону України «Про захист прав споживачів».

В своїй уточненій позовній заяві позивач не оспорює факт підписання нею кредитного договору, додаткової угоди та додатків до нього, а навпаки своїми доводами та обґрунтуваннями повністю доказує факт укладання та підписання оспорюваного договору.

Згідно з частиною першою статті 638 та частиною першою статті 640 ЦК України договір є укладеним з моменту досягнення в належній формі згоди з усіх істотних умов договору.

Враховуючи зазначене суд вважає, що всі передбачені чинним законодавством вимоги для укладення Кредитного договору були дотримані, договір містить всі передбачені чинним законодавством відомості, дотримано всіх вимог щодо змісту та форми його укладення.

Посилання позивача в уточненій позовній заяві на правову позицію висловлену Верховним Судом України в постанові від 16 листопада 2016 року у справі № 6-1746цс16 є безпідставним та помилковим, оскільки у справі що переглядалась Верховним Судом України мова йшла про сплату саме щомісячних комісій за обслуговування кредиту, а у вказаній справі сплата комісії була визначена банком лише за умови внесення змін в кредитний договір за ініціативою клієнта та мала б сплачуватись клієнтом разово, у зв'язку з чим суд не приймає до уваги такі посилання сторони позивача.

Враховуючи зазначене, суд не вбачає підстав стверджувати про невідповідність умов пунктів 1.1, 1.2, 1.3 Додаткової угоди до Кредитного договору вимогам діючого законодавства та їх несправедливість, на що посилається позивач у позовній заяві в обґрунтування заявлених позовних вимог.

Відповідно до положень ст. 627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. У договорах за участю фізичної особи - споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів.

Згідно ч. 1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Підписання позивачем договору, додаткової угоди та всіх його додатків свідчить про досягнення між сторонами згоди з усіх його істотних умов та прийняття умов договору обома сторонами без будь-яких зауважень або застережень.

В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач посилався на те, що умови пунктів 1.1., 1.2., 1.3. Додаткової угоди до Кредитного договору є несправедливими та такими що обмежують права позивача як споживача, а отже в силу ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» можуть бути визнані недійсними.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

При цьому, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 6 ст. 81 ЦПК України).

Однак, позивачем не доведено перед судом, що умови пунктів 1.1., 1.2., 1.3. Додаткової угоди до Кредитного договору є несправедливими та такими що обмежують або порушують права позивача як споживача. Так само позивачем не доведена обґрунтованість заявлених нею позовних вимог та факт порушення відповідачем її прав внаслідок включення у Кредитний договір оспорюваних нею пунктів Додаткової угоди, зокрема те, що умови пунктів 1.1., 1.2., 1.3. Додаткової угоди до Кредитного договору є несправедливими та такими, що порушують її права та інтереси. Усі доводи позивача щодо несправедливості оскаржуваних ним пунктів Додаткової угоди, зводяться лише до його особистого тлумачення норм діючого законодавства, та не доведені належними та допустимими доказами.

Таким чином, в ході розгляду справи судом встановлено, що ОСОБА_3 за особистим вільним волевиявленням підписала договір про надання споживчого кредиту № 0 від 19 грудня 2007 року, додаткову угоду до нього та всі додатки до договору, а також була поінформована щодо усіх умов кредитування. Позивачем під час розгляду справи не доведено, що умови пунктів 1.1., 1.2., 1.3. Додаткової угоди до кредитного договору не відповідають вимогам законодавства або є несправедливими, у зв'язку з чим суд приходить до висновку, що підстави для визнання їх недійсними відсутні.

За таких обставин, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об'єктивно наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв'язок у їх сукупності, з'ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що відповідно до ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд приходить до висновку, що у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 слід відмовити за безпідставністю та недоведеністю.

Щодо заяви представника відповідача про застосування строку позовної давності суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

За приписами ст. 267 ЦК України заява про захист цивільного права або інтересу має бути прийнята судом до розгляду незалежно від спливу позовної давності.

Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

За приписами ст.ст. 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, одним із способів захисту якого є припинення правовідношення.

Виходячи з правового аналізу наведених норм суд зазначає, що строк позовної давності може бути застосований до виниклих між сторонами правовідносин лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення судом рішення, виключно у тому випадку, коли судом буде встановлено, що було порушено право позивача та воно підлягає судовому захисту, але у зв'язку з пропуском ним строку позовної давності, суд дійде висновку про наявність підстав для відмови у позові.

Враховуючи, що під час розгляду справи, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог у зв'язку з їх безпідставністю та недоведеністю, підстав для застосування строку позовної давності не має, оскільки в судовому засіданні не знайшов свого підтвердження факт порушення прав та інтересів позивача.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Таким чином, оскільки у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 відмовлено, то судові витрати ОСОБА_3 по справі підлягають віднесенню на сторону позивача.

Щодо заяви представника відповідача Публічного акціонерного товариства «Укрсиббанк» про стягнення з позивача на користь відповідача понесених судових витрат по справі, суд виходить з наступного.

Частиною 1 статті 133 ЦПК України передбачено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи.

Відповідно до п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України до витрат, пов'язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Згідно ч. 1 ст. 137 ЦПК України витрати, пов'язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

Частиною 2 статті 137 ЦПК України визначено, що за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов'язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Отже, з аналізу статті 137 ЦПК України вбачається, що розмір витрат, пов'язаних з правничою допомогою адвоката має стягуватись лише на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості.

Судом встановлено, що інтереси відповідача Публічного акціонерного товариства «Укрсиббанк» на підставі довіреності від 25 вересня 2017 року, виданої заступником Голови Правління - начальником юридичного департаменту ПАТ «Укрсиббанк» - Пановим С.М. (а.с. 78), у суді представляє Товариство з обмеженою відповідальністю «Спеціалізована компанія «Фарес» в особі Міняєва Андрія Олександровича (свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю серії ДП № 3623, видане 09 лютого 2018 року на підставі рішення Ради адвокатів Дніпропетровської області від 06 лютого 2018 року № 89 (а.с.69)). При цьому, між Публічним акціонерним товариством «Укрсиббанк» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Спеціалізована компанія «Фарес» 24 листопада 2016 року було укладено договір про юридичне обслуговування (а.с. 70-72), а також додаткову угоду від 02 січня 2018 року до договору про юридичне обслуговування від 24.11.2016 року (а.с. 73).

Надана представником відповідача довідка № 32 від 05 червня 2018 року, в якій наведено розрахунок судових витрат відповідача по справі складена та підписана від імені ТОВ «Спеціалізована компанія «Фарес» Берегівською О.А. як директором ТОВ СК «Фарес». Однак, жодних доказів того, що Берегівська О.А. є директором ТОВ «Спеціалізована компанія «Фарес» та уповноважена складати довідки про розрахунок судових витрат, представником відповідача не надано. Крім того, надана представником відповідача довідка з розрахунком судових витрат відповідача по справі не підписана та не погоджена самим відповідачем як особою, якій безпосередньо надавалася правнича допомога та юридичне обслуговування, що свідчило б про те, що відповідач згодний з відомостями, зазначеними у ній і погоджується з обсягом та вартістю наданих йому послуг.

У вказаній довідці представник відповідача включає до витрат на правничу допомогу витрати на поштові відправлення, які у відповідності до приписів ст.ст. 133,137 ЦПК України не відносяться до витрат пов'язаних з розглядом справи, якими в тому числі є витрати на правничу допомогу.

У відповідності до ч. 4 ст. 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Однак, як вбачається з наданої довідки, обсяг вказаних у ній робіт та час витрачений представником відповідача на здійснення процесуальних дій та підготовку процесуальних документів, є явно неспівмірним зі складністю виконаних ним робіт, наприклад таких як підготовка клопотання про відкладення розгляду справи, на яку представником відповідача було витрачено 1 годину, клопотання про продовження строку на надання відзиву - 2 години. Вказані обставини на переконання суду свідчать про завищення вартості та часу витраченого представником відповідача на виконання тих чи інших процесуальних дій.

Вказаний у довідці час участі представника відповідача у судових засіданнях не підтверджений належними доказами, а саме довідкою суду про час проведених судових засідань та їх тривалість.

Крім того, представником відповідача не надано суду актів виконаних ним робіт підписаних відповідачем, що позбавляє суд можливості підтвердити факт отримання відповідачем таких послуг, а тому, суд приходить до переконливого висновку, що представником відповідача не надано суду належних та беззаперечних доказів розміру та тривалості наданих послуг.

За таких обставин суд зазначає, що надана представником відповідача довідка, яка складена ним одноособово та не погоджена самим відповідачем, не може бути прийнята як допустимий доказ по справі, що в свою чергу є самостійною підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Згідно роз'яснень, наведених у п. 48 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» від 17.10.2014 р. №10 визначено, що підстави, межі та порядок відшкодування судових витрат на правову допомогу, надану в суді регламентовано ЦПК України. Витрати на правову допомогу мають бути документально підтверджені та доведені.

Відсутність документального підтвердження витрат на правничу допомогу, є також підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

На підтвердження факту понесення відповідачем судових витрат по справі стороною відповідача надано платіжні доручення № 15399203 від 05.04.2018 року на суму 18 000,00 грн. (а.с. 168), № 15640525 від 04.06.2018 року на суму 41 405,44 грн. (а.с. 169), № 15640526 від 04.06.2018 року на суму 29 626,00 грн. (а.с. 170). Однак, вказані платіжні доручення не можуть бути прийняті судом як допустимі докази понесення відповідачем вищевказаних витрат, оскільки до матеріалів справи долучені не оригінали вказаних платіжних доручень, а лише роздруковані платіжні доручення, без підпису уповноваженої посадової особи банку та печатки установи банку. Крім того, з вищевказаних платіжних доручень не можливо встановити, що зазначеними платіжними дорученнями були оплачені юридичні послуги саме за надання послуг щодо представництва у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства «Укрсиббанк». Надані представником відповідача копії рахунку-фактури: № СФ-0000019 від 16.03.2018 року на суму 18 000,00 грн. (а.с. 165), № СФ-0000036 від 21.05.2018 року на суму 41 405,44 грн. (а.с. 166), № СФ-0000037 від 23.05.2018 року на суму 29 626,00 грн. (а.с. 167) також не містять інформації, що вказані рахунки-фактури виставлені відповідачу, в тому числі, за надання юридичних послуг відповідачу саме по даній справі, у них зазначено лише, що рахунки виставлені за юридичні послуги згідно Договору № б/н про надання юридичних послуг від 24.11.2016 р. за лютий, березень, квітень 2018 року. За таких обставин, суд приходить до висновку, що представником відповідача не доведено належними та допустимими доказами факту понесення відповідачем судових витрат по справі у заявленому розмірі, та не доведено факту оплати таких послуг його представникам.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Предметом доказування, відповідно до ч. 2 ст. 77 ЦПК України, є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 6 ст. 81 ЦПК України).

За таких обставин суд зазначає, що відсутність документального підтвердження факту понесення відповідачем судових витрат по справі та здійснення їх оплати, відсутність належного розрахунку таких витрат погодженого з відповідачем, та відсутність належним чином оформлених актів виконаних робіт, є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Враховуючи викладене, суд вважає недоведеними належними та допустимими доказами вимоги відповідача про стягнення з позивача судових витрат по справі, у зв'язку з чим суд приходить до переконливого висновку про відсутність підстав для задоволення вимог відповідача в цій частині.

На підставі ст.ст. 203, 215, 256, 257, 526, 627, 628, 629, 1054 ЦК України, Законом України «Про банки і банківську діяльність», Законом України «Про захист прав споживачів», та керуючись ст.ст. 2, 4, 81, 82, 133, 137, 141, 142, 259, 263-265, 268, 272, 273 ЦПК України, -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позовної заяви ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства «Укрсиббанк», треті особи: Уповноважена особа фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації Акціонерного товариства «Дельта банк» Кадиров Владислав Володимирович, Публічне акціонерне товариство «Дельта банк» про захист прав споживача - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

На рішення може бути подана апеляційна скарга безпосередньо до апеляційного суду Дніпропетровської області шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя Д.Л. Черкез