Дата документу Справа №
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Єдиний унікальний номер 316/844/17 Головуючий у 1-й інстанції Вільямовська Н.О.
Номер провадження 22-ц/778/764/18 Суддя-доповідач ОСОБА_1

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 червня 2018 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справах Апеляційного суду Запорізької області у складі:

головуючого Подліянової Г.С.,

суддів: Крилової О.В.,

ОСОБА_2,

за участю секретаря Бурима В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги Державної казначейської служби України, ОСОБА_3 в особі представника ОСОБА_4 на рішення Енергодарського міського суду Запорізької області від 25 жовтня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_3 до Державної казначейської служби України, треті особи: Енергодарська місцева прокуратура Запорізької області, Енергодарське відділення поліції Головного управління національної поліції в Запорізькій області, про відшкодування шкоди, завданої незаконними діями органу досудового розслідування та прокуратури, -

ВСТАНОВИЛА :

У червні 2017 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовною заявою, в якій просить суд стягнути на свою користь з Державної казначейської служби України за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання з єдиного казначейського рахунку 80 825, 80 грн. на відшкодування моральної шкоди, а також стягнути з відповідача понесені витрати на правову допомогу адвоката на загальну суму 21 120 грн. та витрати, пов'язані з явкою до суду у розмірі 7426,40 грн.

В обґрунтування позовних вимог у позові зазначено, що 18.06.2013 р. прокурором прокуратури м. Енергодар ОСОБА_5 було внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань кримінальне провадження № 0000023 за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 240, ч. 1 ст. 367 КК України. Проведення досудового розслідування було доручено заступнику начальника СВ Енергодарського МВ ГУМВС України в Запорізькій області ОСОБА_6 17.02.2014 року заступник начальника СВ Енергодарського МВ ГУМВС України в Запорізької області ОСОБА_6 повідомив ОСОБА_3 про підозру у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст. 240, ч. 1 ст. 367 КК України.

20.02.2014 року ОСОБА_3 було вручено обвинувальний акт у кримінальному провадженні, внесеному в Єдиний реєстр досудових розслідувань за № 0000023 за ч.2 ст.240 та ч.1 ст. 367 КК України, складений слідчим Табацьким Д.А. та затверджений прокурором прокуратури м. Енергодар ОСОБА_5 та справу передано на розгляд до Енергодарського міського суду Запорізької області.

В період з 06.03.2014 року до 10.07.2014 року справа розглядалась суддею Наумовим О.О., відбулося 5 судових засідань, проте вирок не був винесено у зв'язку з переведенням судді до іншого суду.

З 24.07.2014 року справа розглядалася суддею Куценко М.О. (7 судових засідань). 12.12.2014 року було винесено вирок, згідно з яким ОСОБА_3 визнано невинуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст. 367 КК України, та виправдано його за відсутністю в діянні складу злочину. За ч. 2 ст.240 КК України, ОСОБА_3 визнано винним з призначенням покарання у вигляді штрафу в розмірі 6 800 грн.

Не погоджуючись з вироком суду в частині визнання ОСОБА_3 винним у вчиненні кримінального правопорушення за ч.2 ст.240 КК України, захисником обвинуваченого ОСОБА_3 - ОСОБА_4 була подана апеляційна скарга, яка судом апеляційної інстанції була задоволена, вирок в частині засудження ОСОБА_3 за ч. 2 ст.240 КК України - скасовано, справу відправлено до суду І-ї інстанції. (З засідання).

З 21.05.2015 року, справа розглядалась суддею Енергодарського міського суду Запорізької області Курач І.В. (12 засідань).

24.02.2016 року Енергодарським міським судом було винесено вирок, яким ОСОБА_3 визнано невинуватим у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 240 КК України та виправдано його у зв'язку з недоведеністю наявності складу кримінального правопорушення в його діяннях. Вирок набрав законної сили 26.03.2016 року.

Позивач у позові зазначав, що внаслідок незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, тривалого знаходженням під слідством і судом, йому спричинена моральна шкода. Виконуючи обов'язок з'являтися до суду, позивач змушений був в день судового засідання долати відстань біля 450 км від місця проживання до місця розгляду справи і у зворотному напрямку, що негативно вплинуло на його фізичний стан та стан здоров'я. Тривалість та нервовість судових процесів призводили до морального виснаження і неможливості сконцентруватися на інших справах, що негативно відобразилось на життєвих стосунках з близькими на спроможності повноцінно працювати та заробляти кошти. Знаходження тривалий час в якості обвинуваченого, негативно відзначилось і на ділової репутації та престижу позивача. Позивач користувався повагою та авторитетом серед співробітників підприємства, де працював керівником до порушення кримінального провадження. Позивачу доставляло моральних страждань той факт, що в ході судового розгляду, прокурор, схиляючи свідків до дачі показів, вигідних обвинуваченню, шантажував їх притягненням до відповідальності за дачу нібито неправдивих свідчень. Знаходження під слідством і судом негативно вплинуло на кар'єру позивача, який приймав участь у виборному процесі до органів місцевого самоврядування, а через те, що багатьом мешканцям міста було відомо про кримінальне провадження - у виборців були підстави сумніватися у чесності і добропорядності позивача.

Посилаючись на викладене, ОСОБА_3 на підставі статті 56 Конституції України, пункту другого частини другої ст.1167, статей 1176, 1190 ЦК України, Закону України « Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду», просив стягнути за рахунок державного бюджету ( державне казначейство України) на його користь завдану моральну шкоду в розмірі 80825 гр. 80 коп, та понесені ним витрати на правовому допомогу на загальну суму 21120 грн. витрати, повязані з явкою до суду в розмірі 7426.4 грн.

Рішенням Енергодарського міського суду Запорізької області від 25 жовтня 2017 року позов задоволено частково.

Стягнуто з Державної казначейської служби України за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання з єдиного казначейського рахунку на користь ОСОБА_3 моральну шкоду у розмірі 40 412, 90 грн., витрати на правову допомогу за договором про надання правової допомоги від 17.02.2014 року в сумі 15 800 грн., витрати на правову допомогу за договором про надання правової допомоги від 27.04.2017 року в сумі 5 120 грн.

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, Державна казначейська служба України подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, ОСОБА_3 в особі представника ОСОБА_4 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду першої інстанції змінити та ухвалити нове рішення про стягнення з Державно казначейської служби України за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання з єдиного казначейського рахунку на користь ОСОБА_7 80825,80 грн. на відшкодування моральної шкоди та витрати понесені позивачем, повязані з явкою до суду у розмірі 4669.61 грн.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників процесу, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів прийшла до висновку, що апеляційна скарга Державної казначейської служби України не підлягає задоволенню, апеляційна скарга ОСОБА_3 в особі представника ОСОБА_4 підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

На підставі п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими; невідповідність висновків суду обставинам справи; порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

Відповідно до статті 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими способами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України (в редакції чинній на час ухвалення рішення суду) рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Аналогічні положення містяться в ст. 263 ЦПК України в редакції, чинній з 15.12.2017 року.

Зазначеним вимогам закону судове рішення суду першої інстанції відповідає не в повній мірі.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що права позивача були обмежені протягом тривалого часу внаслідок протиправного притягнення до кримінальної відповідальності, а тому дійшов висновку про наявність правових підстав для відшкодування моральної шкоди у розмірі, визначеному з урахуванням засад розумності, виваженості, справедливості, а також характеру правопорушення, глибини фізичних і душевних страждань. При цьому визначаючи розмір відшкодування моральної шкоди суд виходив з розміру мінімальної заробітної плати як розрахункової величини у розмірі 1600 грн., із застосуванням п. 3 роз.11 « Прикінцеві та перехідні положення Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України від 06.12.2016 року № 1774-V11, а не з розміру мінімальної заробітної плати встановленої законодавством на момент відшкодування, яка становила 3200 грн.

З таким висновком суду не можна повністю погодитися.

Судом встановлено, що 18 червня 2013 року до Єдиного реєстру досудового розслідування було внесено відомості щодо вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 240, ч. 1 ст. 367 КК України та було розпочато кримінальне провадження № 0000023, що підтверджується обвинувальним актом, повідомленням про підозру, Вироком суду, копії яких є в справі.

20 лютого 2014 року ОСОБА_3 було вручено обвинувальний акт у кримінальному провадженні, внесеному в Єдиний реєстр досудових розслідувань за № 0000023 від 18.06.2013 року, за ч. 2 ст. 240 та ч. 1 ст. 367 КК України, складений слідчим Табацьким Д.А. та затверджений прокурором прокуратури м. Енергодар ОСОБА_5 та справу передано на розгляд до Енергодарського міського суду Запорізької області.

В період з 06 березня 2014 року до 10.07.2014 року відбулося 5 судових засідань, вирок не був винесено у зв'язку з переведенням судді до іншого суду.

З 24 липня 2014 року справа розглядалася іншим судею (7 судових засідань).

12.12.2014 року було винесено вирок, згідно з яким ОСОБА_3 визнано невинуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 367 КК України, та виправдано його за відсутністю в діянні складу злочину. За ч. 2 ст. 240 КК України, ОСОБА_3 визнано винним з призначенням покарання у вигляді штрафу в розмірі 6800 грн.

Ухвалою Апеляційного суду Запорізької області від 08.04.2015 року вирок Енергодарського міського суду Запорізької області від 12.12.2014 року в частині засудження ОСОБА_3 за ч. 2 ст. 240 КК України скасовано, призначено в даній частині новий розгляд в суді першої інстанції.

З 21.05.2015 року, справа розглядалась Енергодарським міським судом Запорізької області (12 засідань).

24 лютого 2016 року Енергодарським міським судом було винесено вирок, яким ОСОБА_3 визнано невинуватим у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст.240 КК України та виправдано його у зв'язку з недоведеністю наявності складу кримінального правопорушення в його діяннях.

Вирок набрав законної сили 26 березня 2016 року.

Таким чином, позивач перебував під слідством з 17.02.2014 року (повідомлення про підозру) по 26.03.2016 року (набуття вироком суду законної сили) - 25 місяців 8 днів.

Право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень встановлено ст. 56 Конституції України.

Відповідно до частин першої, другої та сьомої статті 1176 ЦК України, шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування як запобіжного заходу тримання під вартою або підписки про невиїзд, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду.

Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом.

Порядок відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, встановлюється законом.

У статті 1 Закону України "Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду" (далі - Закон) передбачено, що підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою.

Згідно з пунктами 1, 5 частини першої статті 3 цього Закону у випадках незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян, серед іншого громадянинові відшкодовується (повертаються) також моральна шкода.

Частинами 5, 6 статті 4 Закону визначено, що відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв'язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру.

Розмір моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством.

Згідно зі ст. 46 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року, держави, які ратифікували вказану Конвенцію, взяли на себе зобов'язання виконувати остаточні рішення Європейського суду з прав людини в будь-яких справах, у яких вони є сторонами.

Так, у рішенні Європейського суду з прав людини "Котій проти України " від 05 березня 2015 року, Судом було зазначено, що будь-яке позбавлення свободи має бути законним. Для того, щоб позбавлення свободи можна було вважати несвавільним у розумінні пункту 1 статті 5 Конвенції, відповідності цього заходу вимогам національного закону недостатньо: застосування такого заходу має також бути необхідним за конкретних обставин.

Пункт 5 статті 5 Конвенції дотримано, коли існує можливість отримати відшкодування за позбавлення свободи, здійснене з порушенням пунктів 1, 2, 3 або 4 Конвенції. Отже, право на відшкодування, закріплене пунктом 5, означає, що порушення одного з попередніх пунктів статті 5 Конвенції було встановлено або національним органом, або Судом. Ефективне застосування права на відшкодування, гарантоване пунктом 5 статті 5 Конвенції, має забезпечуватись із достатнім рівнем визначеності. При цьому суд враховує розяснення наведені у Постанові Пленуму Верховного суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», відповідно до яких під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов'язана з розміром цього відшкодування (Стаття 23 Кодексу).

Суд на підставі вищевказаних положень Закону та встановлених обставин справи дійшов правильного висновку, що перебування позивача під слідством і незаконне засудження, перенесені моральні страждання у зв'язку з характером пред'явленого обвинувачення, тривалість перебування позивача під слідством і судом призвело до змін в організації його життя та вимагало від нього додаткових зусиль для відновлення морального стану, позивач відчував несправедливість, яка була вчинена відносно нього та був змушений доводити у різних судових інстанціях свою невинуватість, отже, має право на відшкодування моральної шкоди.

При цьому суд урахував роз'яснення наведені у постанові Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди), відповідно до яких під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов'язана з розміром цього відшкодування (стаття 23 ЦК України).

Відповідно до частини третьої статті 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом.

Отже, межі відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом визначаються судом у розмірі співмірному з мінімальним розміром заробітної плати, визначеної законодавством за кожен місяць перебування під слідством чи судом, виходячи з мінімальної заробітної плати, встановленої законодавством на момент відшкодування.

Разом з тим, суд першої інстанції визначив розмір відшкодування моральної шкоди на рівні 40412 грн. 90 коп., при цьому він виходив не із застосування розміру мінімальної заробітної плати, встановленої у розмірі 3200 грн. на момент відшкодування, а взяв за основу як розрахункову величину у розмірі 1600 грн. керуючись при цьому нормами п.3 роз.11«Прикінцеві положення Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України від 06.12.2016 року № 1774-V11, за яким мінімальна заробітна плата після набрання чинності цим Законом не застосовується як розрахункова величина для визначення посадових окладів та заробітної плати працівників та інших виплат.

Проте, зазначеним законом не вносились зміни до ст. 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» та ці зміни до застосування цього Закону не були передбачені Законом України « Про Державний бюджет на 2017 рік, або будь-якими іншим нормативно правовим актом.

Крім того, право позивача на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень, прямо зафіксовано нормами ст. 56 Конституції України.

За нормами статті 22 Конституції України, конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані. При прийнятті нових законів або внесенні змін до інших законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

Виходячи з вищенаведеного, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку, що розмір відшкодування моральної шкоди позивачеві за один місяць перебування під слідством і судом не може бути меншим, ніж 1600 грн., а відповідно за 25 міс. 8 днів 40412.90 грн. При цьому, суд не обгрунтував, чому він вважає за можливим задовольнити вимоги позивача лише у мінімальному розмірі.

Як було встановлено судом, загальний період перебування ОСОБА_3 під слідством та судом становив 25 місяців 8 днів.

Відповідно до ст. 8 Закону України «Про державний бюджет України на 2017 рік» мінімальний розмір заробітної плати з 1 січня 2017 року, тобто на час розгляду справи судом становить 3200 грн.

Таким чином, при визначенні розміру на відшкодування моральної шкоди, межі якого визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати, апеляційний суд виходить із розміру мінімальної заробітної плати, що був установлений на час розгляду справи (3 200 грн), урахувавши правову позицію, висловлену в постанові Верховного Суду України від 02 грудня 2015 року в справі № 6-2203цс15.

Отже, враховуючи термін перебування позивача під слідством та судом, мінімальний розмір завданої ОСОБА_3 моральної шкоди становить 80825,80 грн. (3200грн.х25 міс. + ( 3200грн/31 дн.х8дн.).

Аргументи апеляційної скарги представника ОСОБА_3 ОСОБА_4 в цій частині є виправданими та заслуговують на увагу.

Доводи апеляційної скарги Державної казначейської служби України, про те, що суд помилково поклав на державну установу відповідальність за завдану державою шкоду й не ґрунтуються на законі з огляду на наступне.

Статтею 43 Бюджетного кодексу України передбачено, що при виконанні державного бюджету і місцевих бюджетів застосовується казначейське обслуговування бюджетних коштів. Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, забезпечує казначейське обслуговування бюджетних коштів на основі ведення єдиного казначейського рахунку, відкритого у Національному банку України.

Згідно пунктів 1, 3 Положення про Державну казначейську службу України, затвердженого Указом Президента України від 13 квітня 2011 року № 460/2011(далі - Положення), Державна казначейська служба України (Казначейство України) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра фінансів України. Казначейство України входить до системи органів виконавчої влади та утворюється для реалізації державної політики у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів. Основними завданнями Казначейства України є: 1) внесення пропозицій щодо формування державної політики у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів; 2) реалізація державної політики у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів.

Казначейство України відповідно до покладених завдань: здійснює через систему електронних платежів Національного банку України розрахунково-касове обслуговування розпорядників, одержувачів бюджетних коштів та інших клієнтів, операцій з коштами бюджетів, спільних із міжнародними фінансовими організаціями проектів; здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду (пункт 4 Положення).

В силу пункту 8 частини першої статті 7, частини другої статті 23 Бюджетного кодексу України бюджетні кошти використовуються тільки на цілі, визначені бюджетними призначеннями, які встановлюються законом про Державний бюджет України (рішенням про місцевий бюджет) у порядку, визначеному цим Кодексом.

Статтею 25 Бюджетного кодексу України установлено, що Державна казначейська служба України здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду. Списання грошових коштів проводиться держказначейством з відповідного казначейського рахунку.

Покладаючи відшкодування завданої ОСОБА_3 моральної шкоди на державу, суд лише зобов'язує казначейство як центральний орган виконавчої влади, що здійснює казначейське обслуговування бюджетних коштів, списати ці кошти з відповідного казначейського рахунку.

Також є правильним висновок суду першої інстанції про часткове задоволення позову в частині вимог про стягнення витрат на правову допомогу в межах їх доведеності та відмови в частині стягнення 1531 грн. на відшкодування витрат на придання паливно-мастильних матеріалів за відсутності доказів на підтвердження цих заявлених вимог, оскільки з даних фіскальних чеків не вбачається, що наданими квитанціями скористався саме адвокат позивача для поїздки до суду в конкретній справі, а не для інших цілей. Також не доведено, що витрати на придбання цих квитків понесені саме позивачем.

Таким чином Аргументи апеляційної скарги представника ОСОБА_3 ОСОБА_4 щодо стягнення витрат, повязаних з явкою до суду в розмірі 4669.61 грн. є безпідставними та не спростовують висновків суду першої інстанції.

Виходячи з наведеного, рішення суду першої інстанції в частині стягнення моральної шкоди в розмірі 40412,90 грн., не можна вважати законним та обґрунтованим, тому воно підлягає скасуванню з прийняття постанови про задоволення позову, а апеляційна скарга ОСОБА_3 в особі представника ОСОБА_4 частковому задоволенню. В решті рішення суду відповідає обставинам справи та вимогам закону, що відповідно до положень ст. 375 ЦПК України є підставою для відхилення апеляційної скарги Державної казначейської служби України.

Керуючись ст.ст. 374, 376, 381-384 ЦПК України колегія суддів

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Державної казначейської служби України залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 в особі представника ОСОБА_4 задовольнити частково.

Рішення Енергодарського міського суду Запорізької області від 25 жовтня 2017 року у цій справі в частині стягнення моральної шкоди в розмірі 40412 грн. 90 коп. скасувати. Прийняти в цій частині постанову наступного змісту.

Стягнути з Державної казначейської служби України за рахунок Державного бюджету України на користь ОСОБА_3 808246 грн. на відшкодування моральної шкоди шляхом списання цієї суми з єдиного казначейського рахунку, на якому обліковуються кошти Державного бюджету України.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 11.06.2018 року.

Головуючий Судді: