Постанова

Іменем України

24 травня 2018 року

м. Київ

справа № 751/4237/17-ц

провадження № 61-2611св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

Курило В. П. (суддя-доповідач), Коротуна В. М., Червинської М. Є.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідачі: ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, приватний нотаріус Бублик Тетяна Миколаївна, державний нотаріус Кухта Тамара Олександрівна,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційні скарги ОСОБА_7 та ОСОБА_5 на рішення апеляційного суду Чернігівської області від 12 грудня 2017 року у складі колегії суддів: Бечка Є. М., Євстафіїва О. К., Шарапової О. Л.

ВСТАНОВИВ:

У липні 2017 року ОСОБА_4 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 приватного нотаріуса Бублик Т. М., державного нотаріуса КухтиТ. О. про визнання незаконним та скасування свідоцтва про право на спадщину.

Свої позовні вимоги мотивувала тим, що 01 грудня 1995 року за договором купівлі-продажу вона придбала у ОСОБА_10 та ОСОБА_5 квартиру АДРЕСА_1. Договір купівлі-продажу було посвідчено приватним нотаріусом Чернігівського міського нотаріального округу, зареєстровано в реєстрі за № 2022. Вважала, що право власності на спірну квартиру у неї виникло з моменту підписання договору купівлі-продажу та його нотаріального посвідчення. Після придбання квартири вона поїхала жити до села, а в квартирі залишився проживати її син.

Приїхавши до міста Чернігова в травні 2017 року, вона дізналась що її квартира була отримана у спадщину ОСОБА_6 та ОСОБА_5, тому 07 червня 2017 року звернулась з заявою до Чернігівського ВП ГУНП в Чернігівській області, про що було внесено запис до ЄРДР та відкрито кримінальне провадження № 0004725.

07 липня 2017 року ОСОБА_6 та ОСОБА_5 продали квартиру ОСОБА_7, договір купівлі-продажу посвідчено приватним нотаріусом Бублик Т. М. та внесено до Державного реєстру запис про право власності на квартиру № 21287096.

Вважає, що її права як власника квартири порушено.

З урахуванням викладеного, просила суд: визнати незаконним та скасувати свідоцтво про право на спадщину від 27 квітня 2017 року, видане ОСОБА_6 та ОСОБА_5 в частині права на квартиру АДРЕСА_1, посвідчене державним нотаріусом Кухтою Т.О.; рішення державного нотаріуса Кухти Т. О. Бахмацького районного нотаріального округу про реєстрацію права власності ОСОБА_6 та ОСОБА_5 на спірну квартиру від 27 квітня 2017 року; визнати недійсним договір купівлі-продажу від 07 липня 2017 року спірної квартири, який був укладений між ОСОБА_6, ОСОБА_5 та ОСОБА_7, посвідчений приватним нотаріусом Ніжинського міського нотаріального округу Бублик Т. М.; визнати незаконними дії державного реєстратора - державного нотаріуса Кухти Т. О. про внесення запису про право спільної часткової власності на спірну квартиру за ОСОБА_6 від 27 квітня 2017 року № 20181334 та за ОСОБА_5 від 27 квітня 2017 року № 20180232; визнати незаконними дії державного реєстратора приватного нотаріуса Бублик Т. М. про внесення запису про право власності на спірну квартиру за ОСОБА_7 від 07 липня 2017 року № 21287096 та визнати за нею - ОСОБА_4 право власності на спірну квартиру.

Рішенням Новозаводського районного суду міста Чернігова від 19 жовтня 2017 року у задоволенні позову ОСОБА_4 відмовлено.

Рішення районного суду мотивоване тим, що ОСОБА_4 не має оригіналу правовстановлюючого документу на квартиру АДРЕСА_1, державна реєстрація прав позивача на неї на підставі договору купівлі-продажу від 01 грудня 1995 року у встановленому законом порядку не проведена, а тому у позивача не виникло право власності на спірне нерухоме майно, підстави для задоволення позову відсутні.

Рішенням апеляційного суду Чернігівської області від 12 грудня 2017 року рішення Новозаводського районного суду міста Чернігова від 19 жовтня 2017 року скасовано, ухвалено нове рішення, яким позов ОСОБА_4 задоволено частково.

Визнано недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом від 27 квітня 2017 року, видане державним нотаріусом Бахмацького районного нотаріального округу Кухтою Т. О., ОСОБА_6 та ОСОБА_5, зареєстрованого в реєстрі за № 1-392 на квартиру АДРЕСА_1. Визнано недійсним договір купівлі-продажу спірної квартири, укладений 07 липня 2017 року між ОСОБА_6, ОСОБА_5 та ОСОБА_7, посвідчений приватним нотаріусом Ніжинського міського нотаріального округу Бублик Т. М., зареєстрований в реєстрі за № 1-392. В решті вимог відмовлено.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Частково задовольняючи позовні вимоги, апеляційний суд виходив із того, що згідно з положеннями ЦК УРСР 1963 року та на підставі наданих до суду доказів ОСОБА_4 набула право власності на спірну квартиру на підставі договору купівлі-продажу від 01 грудня 1995 року, який було нотаріально посвідчено. Однак оскільки вона не зареєструвала у встановленому порядку своє право, вона набула право володіти та користуватися спірним нерухомими майном, але не мала права ним розпорядитися.

У січні 2018 року ОСОБА_7 та ОСОБА_5 подали суду касаційні скарги в яких просили скасувати рішення апеляційного суду Чернігівської області від 12 грудня 2017 року та залишити в силі рішення Новозаводського районного суду міста Чернігова від 19 жовтня 2017 року.

У касаційній скарзі ОСОБА_7 посилається на те, що він є добросовісним набувачем спірної квартири, позивачем неправильно обрано спосіб захисту порушеного права. Крім того, суду не надано доказів на підтвердження того, що ОСОБА_4 набула право власності на квартиру АДРЕСА_1.

У касаційній скарзі ОСОБА_5 посилається на те, що висновки апеляційного суду не відповідають встановленим у справі обставинам, судом неправильно застосовано до спірних правовідносин норми матеріального права, що призвело до ухвалення незаконного рішення у справі.

У березні 2018 року ОСОБА_4 подала до суду відзиви на касаційну скаргу ОСОБА_5 та на касаційну скаргу ОСОБА_7 в яких зазначила, що вона відповідно до положень статті 128 ЦК Української РСР набула право власності на спірну квартиру з моменту її передачі. Реєстрація права власності на нерухоме майно є правом особи, а не обов'язком, а тому це не може бути підставою для позбавлення її нерухомого майна, яке вона набула за договором купівлі-продажу.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII Перехідні положення ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Статтею 388 ЦПК України передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

20 березня 2018 року справу передано до Верховного Суду.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що оскаржуване рішення апеляційного суду ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційних скарг цих висновків не спростовують.

Відповідно до статей 128, частини третьої статті 240 ЦК Української РСР 1963 року, який був чинним до 01 січня 2004 року, визначалось, що право власності в набувача майна за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом або договором.

Статтею 227 Української РСР (1963 року) визначено, що договір купівлі-продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору (стаття 47 цього Кодексу). Договір купівлі-продажу жилого будинку підлягає реєстрації у виконавчому комітеті місцевої Ради народних депутатів.

Судом встановлено, що згідно з архівною довідкою Головного територіального управління юстиції у Чернігівській області від 25 червня 2017 року приватним нотаріусом Чернігівського міського нотаріального округу ОСОБА_11 01 грудня 1995 року була вчинена нотаріальна дія за реєстровими № 2202, а саме: посвідчений договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1.

Згідно з копією договору купівлі-продажу спірної квартири від 01 грудня 1995 року ОСОБА_10 та ОСОБА_5 продали, а ОСОБА_4 придбала однокімнатну квартиру, загальною площею 27, 9 кв. м., з якої житлова площа становить 16,6 кв. м., що знаходиться на АДРЕСА_1. Вказана квартира належала продавцям на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого виконавчим комітетом Новозаводської районної Ради народних депутатів міста Чернігова 28 листопада 1995 року та зареєстрованого в Чернігівському МБТІ за № 12-4702. Продаж квартири вчинено за 650 000 000 карбованців, які (гроші) продавці ОСОБА_10 та ОСОБА_5 від покупця ОСОБА_4 одержали повністю до підписання договору (а. с.12, 144 -145).

Таким чином, апеляційний суд, встановивши обставини у справі та дослідивши докази, надані на їх підтвердження, дійшов обґрунтованого висновку про те, що ОСОБА_4 набула право власності на квартиру АДРЕСА_1 з моменту передачі їй квартири за договором купівлі-продажу від 01 грудня 1995 року (стаття 128, частина третя статті 240 ЦК Української РСР), а тому оспорювані свідоцтво про право на спадщину за законом та договір купівлі-продажу є недійсними.

Згідно зі статтею 2 Закону України від 01 липня 2004 року № 1952-IV «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обмежень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обмежень, що супроводжується внесенням даних до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обмежень.

За приписами статті 3 цього Закону право власності та інші речові права на нерухоме майно, набуті згідно з чинними нормативно-правовими актами до набрання чинності цим Законом, визнаються державою.

Таким чином державна реєстрація речових прав особи на нерухоме майно це її право, а не обов'язок.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (PRONINA v. UKRAINE, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Інші доводи касаційної скарги зводяться до переоцінки доказів у справі, що відповідно до положень статті 400 ЦПК України знаходиться поза межами повноважень Верховного Суду. У зв'язку з наведеним, колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржені рішення без змін.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційні скарги ОСОБА_7 та ОСОБА_5 залишити без задоволення.

Рішення апеляційного суду Чернігівської області від 12 грудня 2017 рокузалишити без змін.

Постанова оскарженню не підлягає.

Судді: В. П. Курило

В.М. Коротун

М.Є. Червинська