Постанова

Іменем України

06 червня 2018 року

м. Київ

справа № 712/6556/16-ц

провадження № 61-9267св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є. (суддя-доповідач)

суддів: Антоненко Н. О., Коротуна В. М., Крата В. І., Курило В. П.,

учасники справи:

позивач - публічне акціонерне товариство «Банк «Фінанси та Кредит» (відповідач за зустрічним позовом),

представники позивача: ОСОБА_2, ОСОБА_3,

відповідачі: ОСОБА_4 (позивач за зустрічним позовом), ОСОБА_5,

представник ОСОБА_4 - ОСОБА_6,

третя особа за зустрічним позовом - приватний нотаріус Черкаського міського нотаріального округу Міняйло Ірина Петрівна,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» на рішення Соснівського районного суду м. Черкаси у складі судді Мельник І. О. від 10 березня 2017 року та рішення апеляційного суду Черкаської області в складі колегії суддів: Вініченка Б. Б., Храпка В. Д., Новікова О. М. від 27 липня 2017 року,

ВСТАНОВИВ:

У червні 2016 року ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» звернулося до суду із указаним позовом, посилаючись на те, що 10 липня 2007 року між банком та ОСОБА_4 був укладений кредитний договір, відповідно до умов якого банк надав відповідачу в тимчасове користування на умовах забезпеченості, поворотності, строковості, платності кредитні ресурси в розмірі 30 000 дол. США з оплатою по процентній ставці 11% річних, строком до 09 липня 2020 року. ОСОБА_4 допустив прострочення сплати чергових платежів, у зв'язку із чим виникла прострочена заборгованість, яка станом на 04 квітня 2014 року становить 789 838 грн 89 коп. У забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором, 03 липня 2007 року між банком та ОСОБА_5 було укладено договір поруки, відповідно до умов якого поручитель зобов'язалася перед кредитором відповідати у повному обсязі за своєчасне та повне виконання боржником зобов'язань за кредитним договором від 10 липня 2007 року. На підставі викладеного ПАТ «банк «Фінанси та Кредит» просило суд стягнути солідарно з ОСОБА_4 та ОСОБА_5 на користь банку заборгованість за кредитним договором від 10 липня 2007 року в сумі 789 838 грн 89 коп. та понесені судові витрати.

ОСОБА_4 подав зустрічний позов до ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» про визнання договорів недійсними та зобов'язання вчинити дії, посилаючись на те, що станом на день укладення кредитного договору від 10 липня 2007 року ТОВ «Банк Фінанси та Кредит» як юридичну особу було припинено, а отже спірний договір кредиту було вчинено відповідачем без необхідного обсягу на те прав, що є підставою для визнання кредитного договору недійсним. Разом із цим, у відповідності до частини другої статті 548 ЦК України договір поруки від 03 липня 2007 року, укладений між ТОВ «Банк Фінанси та Кредит» та ОСОБА_5 та договір іпотеки від 10 липня 2007 року укладений між ТОВ «Банк Фінанси та Кредит» та ним також повинні бути визнані недійсними.

Рішенням Соснівського районного суду м. Черкаси від 10 березня 2017 року у задоволенні позову ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» відмовлено. Зустрічний позов ОСОБА_4 задоволено та визнано недійсним кредитний договір від 10 липня 2007 року, укладений між ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» та ОСОБА_4 Визнано недійсним договір іпотеки від 10 липня 2007 року, укладений між ПАТ «Банк Фінанси та Кредит» та ОСОБА_4 Визнано недійсним договір поруки від 03 липня 2007 року, укладений між ТОВ «Банк «Фінанси та Кредит». Виключено з державного реєстру іпотек запис про обтяження належної ОСОБА_4 квартири АДРЕСА_1, знято заборону відчуження квартири АДРЕСА_1 та виключено з єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна запис про обтяження зазначеної квартири.

Суд першої інстанції, відмовляючи в задоволенні первісного позову та задовольняючи зустрічні позовні вимоги виходив із того, що банком не надано належних доказів передачі грошових коштів ОСОБА_4 та враховуючи час та порядок припинення ТОВ «Банк Фінанси та Кредит» та державну реєстрацію ВАТ «Банк Фінанси та Кредит», суд вважав, що кредитний договір від 10 липня 2007 року є недійсним, з підстав участі в його укладенні, як сторони по договору, юридичної особи, яка на дату підписання цього договору була вже припинена, а підписання цього договору від імені юридичної особи її представником за довіреністю, повноваження якої вважаються припиненими з часу припинення юридичної особи, яка видала цю довіреність, є незаконними. Крім того, місцевий суд з посиланням на частину другу статті 548 ЦК України, зазначив, що недійсність основного зобов'язання спричиняє недійсність правочину щодо його забезпечення, а тому договір поруки, укладений між банком та ОСОБА_5, та договір іпотеки, укладений між банком та позичальником, є недійсними.

Рішенням апеляційного суду Черкаської області від 27 липня 2017 року апеляційну скаргу ПАТ «Банк Фінанси та Кредит» задоволено частково. Рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 10 березня 2017 року в частині задоволення зустрічних позовних вимог про визнання недійсним договору поруки від 03 липня 2007 року, укладеного між ТОВ «Банк «Фінанси та Кредит» та ОСОБА_5 скасовано, у задоволенні позову в цій частині відмовлено. У решті рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Апеляційний суд, скасовуючи рішення місцевого суду в частині задоволення позову про визнання недійсним договору поруки від 03 липня 2007 року, укладеного між ТОВ «Банк «Фінанси та Кредит» та ОСОБА_5, та відмовляючи в задоволенні позову в зазначеній частині, виходив із того, що позивач не був стороною цього договору, а тому його право даним договором не порушено. У решті апеляційний суд погодився з мотивами рішення суду першої інстанції, зазначивши, що рішення місцевого суду є законним та обґрунтованим.

У грудні 2017 року уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію АТ «Банк Фінанси та Кредит» звернулась до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ із касаційною скаргою на рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 10 березня 2017 року та рішення апеляційного суду Черкаської області від 27 липня 2017 року, у якій посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила скасувати зазначені судові рішення та ухвалити нове судове рішення, яким в повному обсязі відмовити в задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 та задовольнити позовні вимоги банку.

Рішення апеляційного суду в частині відмови в задоволенні зустрічного позову до суду касаційної інстанції не оскаржено та предметом перегляду не є (статті 400 ЦПК України)

Касаційна скарга мотивована тим, що задовольняючи зустрічний позов ОСОБА_4 про визнання недійсним кредитного договору та договорів забезпечення суди неправомірно відмовили в застосуванні строків позовної давності, застосувати які просив банк. Визнання недійсним кредитного договору лише з підстав невірного зазначення організаційно-правової форми юридичної особи в преамбулі та реквізитах кредитного договору не відповідає нормам законодавства України та порушує права кредитора. Разом із тим, оскільки зміна найменування з ТОВ на ПАТ не є припиненням юридичної особи і жодних інших обставин, передбачених статтею 248 ЦК України, не виникає, то видана довіреність від імені ТОВ, не припиняється. Також банк вважає, що надав достатньо доказів на підтвердження того, що ОСОБА_4 отримував кредитні кошти. З урахуванням викладеного заявник просив касаційну скаргу задовольнити.

Статтею 388 ЦПК України передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У квітні 2018 року справа передана до Верховного Суду.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Суди установили, що 10 липня 2007 року між ТОВ «Банк «Фінанси та Кредит» та ОСОБА_4 було укладено кредитний договір, за умовами якого банк надає, а позичальник отримує кредит в сумі 30 000 дол. США з оплатою за користування кредитом 11%, строком до 09 липня 2020 року.

У забезпечення виконання кредитного зобов'язання позичальника перед банком, між ТОВ «Банк «Фінанси та Кредит» та ОСОБА_5 було укладено договір поруки від 03 липня 2007 року у відповідності до якого поручитель зобовязується перед кредитором відповідати у повному обсязі за своєчасне та повне виконання боржником зобовязань за кредитом у розмірі 30 000 дол. США, зі сплатою 11% річних.

10 липня 2007 року між банком та ОСОБА_4 у забезпечення виконання умов кредитного договору було укладено договір іпотеки, відповідно до якого іпотекодавець передав в заставу (іпотеку) іпотекодержателю квартиру АДРЕСА_1.

Банк обгрунтовуючи свої вимоги вказав, що станом на 04 квітня 2016 року ОСОБА_4 має заборгованість за кредитним договором в розмірі 789 838 грн 89 коп., що підтверджується розрахунком заборгованості.

Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Договір є обов'язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків (частина перша статті 626 ЦК України).

Згідно з нормою статті 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Види забезпечення виконання зобов'язання визначені у статті 546 ЦК України, відповідно до якої виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком8.

Суди відмовили в позові банку про стягнення з відповідача кредитної заборгованості з тих підстав, що банк не довів видачу позичальнику кредитних коштів та те, що укладений договір між сторонами є недійсним з тих підстав, що фінансова установа на час укладення спірного договору була припинена та не мала відповідних повноважень на вчинення вказаного договору.

Так, звертаючись до суду з позовом про визнання кредитного договору та договорів, які були укладені на забезпечення виконання цього договору, ОСОБА_4 зазначив про те, що спірний договір було укладено із фінансовою установою, повноваження якої на час укладення спірного договору було припинено, отже банк не мав необхідного обсягу повноважень на укладення з ним кредитного кредитного договору, у звязку із чим вказаний правочин є недійсним, відтак є недійсними і похідні договори іпотеки та поруки.

За загальним правилом статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою, другою та третьою, пятою та шостою статті 203 цього Кодексу, в силу яких особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним, а сам зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Суди вважали, що недійсність кредитного договору підтверджується вказівкою в преамбулі та реквізитах договору організаційно-правової форми юридичної особи, яка за відомостями з ЄДРПОУ вже була припинена.

Згідно зі статтею 90 ЦК України юридична особа повинна мати своє найменування, яке містить інформацію про її організаційно-правову форму та назву.

Найменування установи має містити інформацію про характер її діяльності.

Відповідно до частини шостої статті 1 Закону України «Про акціонерні товариства» особливості правового статусу, створення, діяльності, припинення, виділу акціонерних товариств, що провадять діяльність на ринках фінансових послуг, визначаються законами, що регулюють порядок надання фінансових послуг та здійснення банківської діяльності. У разі суперечності норм цього Закону з нормами законів, що регулюють порядок надання фінансових послуг та здійснення банківської діяльності, норми законів, що регулюють порядок надання фінансових послуг та здійснення банківської діяльності, мають перевагу.

Відповідно до частини четвертої статті 3 Закону України «Про акціонерні товариства» повне найменування акціонерного товариства українською мовою повинне містити назву його типу (публічне чи приватне) і організаційно-правової форми (акціонерне товариство).

Товариство може мати скорочене найменування українською мовою, повне та скорочене найменування іноземною мовою (мовами).

Словосполучення &qu=';акціонерне товариство&quil; та похідні від нього у своєму найменуванні можуть використовувати лише юридичні особи, які зареєстрували в установленому порядку випуск власних акцій та функціонують відповідно до цього Закону з урахуванням особливостей, визначених законами, та юридичні особи - корпоративні інвестиційні фонди, які створені та функціонують відповідно до законодавства, що регулює діяльність у сфері спільного інвестування.

Згідно статті 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність» злиття, приєднання, виділення, поділ банку, перетворення його організаційно-правової форми, наслідком яких є передача, прийняття його майна, коштів, прав та обов'язків правонаступникам, - є реорганізацією банку.

При цьому як реорганізація так і ліквідація банку передбачає погодження цих процедур Національним банком України (статті 28, 78 Закону України «Про банки і банківську діяльність»). Водночас з огляду на зміст визначення терміну «реорганізація банку», що наводиться в зазначеному спеціальному Законі, тільки заходи з реорганізації передбачають правонаступництво. При ліквідації банківської установи, правонаступництво згідно Закону України «Про банки і банківську діяльність», - відсутнє.

Окрім цього згідно частин першої, другої та третьої 26 Закону України «Про банки і банківську діяльність» реорганізація може здійснюватися шляхом злиття, приєднання, поділу, виділення, перетворення. Вказаний перелік є вичерпним. При цьому у разі реорганізації банку шляхом перетворення до таких правовідносин не застосовуються норми законодавства щодо припинення юридичної особи.

З огляду на вищенаведені приписи відповідних спеціальних нормативно-правових актів, що регламентують правовідносини у сфері діяльності банків та фінансових установ, матеріали справи не містять, а позивач не надав доказів, які б вказували на неправомірність дій банку при укладенні спірного правочину

Отже, визнання спірного кредитного договору недійсним лише з підстав невірного зазначення організаційно-правової форми юридичної особи в преамбулі та реквізитах кредитного договору не відповідає нормам законодавства України та суттєво порушує права кредитора.

Відтак, висновки судів про визнання недійсним кредитного договору та договору іпотеки, який укладений на забезпечення виконання кредитного договору із зазначених підстав не відповідає обставинам справи та вимогам закону.

Таким чином, оскільки зміна найменування позивача не є припиненням юридичної особи, то у судів попередніх інстанцій не було жодних підстав, передбачених статтею 248 ЦК України, вважати, що довіреність видана від фінансової установи на імя представника, який підписав спірний правочин є припиненою.

Також неможна погодитись з висновками судів про недоведеність банком видачі готівки позичальнику з огляду на таке.

Як убачається з матеріалів справи, позичальник сплачував періодичні платежі за оспорюваним договором, тобто визнав борг, а також укладення договору іпотеки іпотекодавцем, який не є відмінним від боржника свідчить про наявність зобовязань за основним договором.

Відтак передчасними є висновки судів про відсутність підстав для стягнення кредитної заборгованості з відповідачів у солідарному порядку.

Ураховуючи те, що фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи та норма матеріального права, що підлягає застосуванню до спірних правовідносин, судами першої та апеляційної інстанцій не встановлені, оскаржувані судові рішення в оскаржуваній частині не відповідають вимогам статті 263 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, що відповідно до статті 411 ЦПК України є підставою для їх скасування з передачею справи у відповідній частині на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись статтями 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» задовольнити частково.

Рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 10 березня 2017 року, в частині, що не скасована апеляційним судом, та рішення апеляційного суду Черкаської області від 27 липня 2017 року в частині залишення без змін рішення суду першої інстанції скасувати, справу в цій частині направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту проголошення.

З моменту прийняття постанови судом касаційної інстанції скасовані судові рішення законну силу.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийМ. Є. Червинська
Судді:Н. О. Антоненко
В. М. Коротун
В. І. Крат
В. П. Курило