Постанова

Іменем України

06 червня 2018 року

м. Київ

справа № 370/2360/15-ц

провадження № 61-9358св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Висоцької В. С.,

суддів: Мартєва С. Ю., Пророка В. В., Фаловської І. М. (суддя-доповідач), Штелик С. П.,

учасники справи:

позивач - публічне акціонерне товариство «Всеукраїнський банк розвитку»,

відповідачі: ОСОБА_2, ОСОБА_3, товариство з обмеженою відповідальністю «Пашківський сад»,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення апеляційного суду Київської області від 05 липня 2016 року в складі колегії суддів: Гуля О. В., Білоконь О. В., Даценко Л. М.,

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення»

ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У серпні 2015 року публічне акціонерне товариство «Всеукраїнський банк розвитку» (далі - ПАТ «Всеукраїнський банк розвитку») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_3, товариства з обмеженою відповідальністю «Пашківський сад» (далі - ТОВ «Пашківський сад») про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позовна заява мотивована тим, що ПАТ «Всеукраїнський банк розвитку» та ОСОБА_2 22 липня 2013 року уклали кредитний договір, відповідно до умов якого останній отримав кредит у розмірі 125 000 грн зі платою 20 % річних за користування кредитом строком до 21 січня 2015 року. З метою забезпечення виконання кредитних зобов'язань ПАТ «Всеукраїнський банк розвитку», ОСОБА_3 і ТОВ «Пашківський сад» уклали окремі договори поруки, відповідно до умов яких поручителі поручилися перед кредитором позичальника за виконання ним свого обов'язку. Позичальник не виконав належним чином свої зобов'язання за кредитним договором, тому станом на 27 січня 2016 року утворилася заборгованість перед банком у розмірі 25 306,92 грн, яка складається з: простроченої заборгованості по тілу кредиту - 7 569,95 грн, простроченої заборгованості зі сплати процентів - 370,09 грн, простроченої заборгованості за комісією по кредиту - 2 500 грн, штрафу - 2 568 грн, пені - 12 298,88 грн.

На підставі викладеного ПАТ «Всеукраїнський банк розвитку», з урахуванням уточнених позовних вимог, просило стягнути солідарно з ОСОБА_2, ОСОБА_3, ТОВ «Пашківський сад» заборгованість за кредитним договором у розмірі 25 306,92 грн.

Рішенням Макарівського районного суду Київської області від 22 березня 2016 року (в складі судді Мазки Н. Б.) у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що позивач помилково в односторонньому порядку збільшив процентну ставку. Позивач мав право нараховувати комісію лише після 22 серпня 2013 року, отже ним безпідставно нарахована комісія з 01 серпня 2013 року в розмірі 1 250 грн. Крім того, штраф та пеня є подвійним стягненням. Також банк не весь час враховував в оплату кредиту сплачені платежі.

Рішенням апеляційного суду Київської області від 05 липня 2016 року рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення про задоволення позову. Стягнуто солідарно з ОСОБА_2, ОСОБА_3, ТОВ «Пашківський сад» на користь ПАТ «Всеукраїнський банк розвитку» заборгованість за кредитним договором від 22 липня 2013 року у розмірі 25 306,92 грн, з яких: прострочена заборгованість по тілу кредиту - 7 569,95 грн, прострочена заборгованість за процентами - 370,09 грн, прострочена заборгованість за комісією по кредиту - 2 500 грн, сума неустойки (пеня та штраф) - 14 866,88 грн. Стягнуто солідарно з ОСОБА_2, ОСОБА_3, ТОВ «Пашківський сад» на користь ПАТ «Всеукраїнський банк розвитку» судові витрати у розмірі 373,97 грн.

Рішення апеляційного суду мотивоване тим, що позичальник порушив умови кредитного договору внаслідок чого виникла заборгованість, яка підлягає солідарному стягненню з відповідачів. Штраф та пеня не є подвійним стягненням, а комісія за кредитом є частиною договору.

У касаційній скарзі, поданій у липні 2016 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_2, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що банком зараховано платежі пізніше, ніж їх було здійснено позичальником. Позивач безпідставно здійснював нарахування відсотків на вже погашену суму. Судом апеляційної інстанції з порушенням норм матеріального права стягнуто пеню та штраф за одне і теж порушення умов кредитного договору. Також позивачем незаконно нараховано комісію.

У вересні 2016 року ПАТ «Всеукраїнський банк розвитку» подало відзив на касаційну скаргу, вказуючи на те, що оскаржуване рішення апеляційного суду є законним та обґрунтованим, оскільки позичальник порушив умови кредитного договору внаслідок чого виникла заборгованість, яка підлягає солідарному стягненню з відповідачів. Банк вірно нарахував кредитну заборгованість відповідно до умов кредитного договору та норм матеріального права.

20 лютого 2018 року справу передано до Верховного Суду.

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною першою статті 402 ЦПК України визначено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Відповідно до частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Касаційна скарга підлягає задоволенню частково з таких підстав.

Встановлено, що ПАТ «Всеукраїнський банк розвитку» та ОСОБА_2 22 липня 2013 року уклали кредитний договір, відповідно до умов якого останній отримав кредит у розмірі 125 000 грн зі платою 20 % річних за користування кредитом строком до 21 січня 2015 року.

З метою забезпечення виконання кредитного зобов'язання 22 липня

2013 року ПАТ «Всеукраїнський банк розвитку», ОСОБА_3

і ТОВ «Пашківський сад» уклали окремі договори поруки, відповідно до умов яких поручителі поручилися перед кредитором позичальника за виконання ним свого обов'язку.

Позичальник не виконав належним чином свого зобов'язання за кредитним договором.

Відповідно до наданого банком розрахунку станом на 27 січня 2016 року заборгованість позичальника за кредитним договором становить 25 306,92 грн, яка складається з: простроченої заборгованості по тілу кредиту - 7 569,95 грн, простроченої заборгованості зі сплати процентів - 370,09 грн, простроченої заборгованості за комісією по кредиту - 2 500 грн, штрафу - 2 568 грн, пені - 12 298,88 грн.

Частиною першою статті 1054 ЦК України визначено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Стаття 554 ЦК Українивстановлює, що у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки. Особи, які спільно дали поруку, відповідають перед кредитором солідарно, якщо інше не встановлено договором поруки.

Норми права, що регулюють інститут поруки, не передбачають солідарної відповідальності поручителів між собою за різними договорами поруки, якщо цими договорами не передбачено іншого.

Відповідно до частини першої статті 543 ЦК Україниу разі солідарного обов'язку боржників (солідарних боржників) кредитор має право вимагати виконання обов'язку частково або в повному обсязі як від усіх боржників разом, так і від будь-кого з них окремо.

Право особи заявити однорідні позовні вимоги до кількох відповідачів передбачена у процесуальному законі незалежно від того, чи існує між цими відповідачами солідарне зобов'язання. Тому можливим є пред'явлення позову до кількох відповідачів стосовно стягнення заборгованості за одним кредитним договором солідарно з позичальника та з кількох поручителів, якщо останні не є солідарними боржниками між собою.

Спільний розгляд позовних вимог кредитора до боржника за основним зобов'язанням і кількох поручителів не створює солідарного обов'язку для останніх. За умови розгляду такого спору в межах однієї справи одним судом гарантується ефективний захист прав та інтересів позивача, що вплине, зокрема, на ефективність виконання відповідного рішення суду із забезпеченням прав усіх учасників відповідних правовідносин.

Установлено, що між банком та поручителями укладено окремі договори поруки, тому апеляційний суд дійшов помилкового висновку про солідарну відповідальність поручителів, оскільки поруку не можна вважати їхньою спільною відповідальністю, зважаючи на те, що кожен з поручителів відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник.

Відповідно до статті 549 ЦК Українинеустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання (частина друга статті 549 ЦК України ). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (частина третя статті 549 ЦК України ).

За положеннями статті 61 Конституції Україниніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення.

Цивільно-правова відповідальність - це покладення на правопорушника основаних на законі невигідних правових наслідків, які полягають у позбавленні його певних прав або в заміні невиконання обов'язку новим, або у приєднанні до невиконаного обов'язку нового додаткового.

Покладення на боржника нових додаткових обов'язків як заходу цивільно-правової відповідальності має місце, зокрема, у випадку стягнення неустойки (пені, штрафу).

Враховуючи вищевикладене та відповідно до статті 549 ЦК Україништраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення - строків виконання грошових зобов'язань за кредитним договором свідчить про недотримання положень, закріплених у статті 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення.

Установлено, що згідно з умовами договору пеню нараховано за прострочення виконання зобов'язання, штраф нараховано за таке ж саме порушення.

За таких обставин суд апеляційної інстанції дійшов помилкового висновку про одночасне стягнення з боржника пені - 12 298,88 грн та штрафу - 2 568 грн, в зв'язку з чим позовні вимоги про стягнення штрафу задоволенню не підлягають.

Установлено, що відповідно до пункту 1.2 кредитного договору кредит надається позичальнику на споживчі цілі.

Оскільки відповідно до умов кредитного договору банк надав позичальнику кредит на споживчі цілі, особливості регулювання відносин сторін визначаються Законом України «Про захист прав споживачів».

За положеннями частини п'ятої статті 11, частин першої, другої, п'ятої, сьомої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки.

Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

Аналіз указаних норм дає підстави для висновку, що несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема щодо плати за обслуговування кредиту, і це є підставою для визнання таких положень недійсними.

Крім того, відповідно до статті 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком.

Відповідно до пункту 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на кредитного договору тощо).

Враховуючи викладене, апеляційний суд дійшов помилкового висновку про наявність підстав для стягнення комісії за обслуговування кредитної заборгованості в розмірі 2 500 грн.

Встановивши вказані обставини справи, суд апеляційної інстанції дійшов помилкового висновку про задоволення позову повністю.

Позивач довів належними та допустимими доказами суму заборгованості позичальника перед банком станом на 27 січня 2016 року в розмірі 20 238,92 грн, яка складається з: простроченої заборгованості по тілу кредиту - 7 569,95 грн, простроченої заборгованості зі сплати процентів - 370,09 грн, пені - 12 298,88 грн.

Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства відповідно до статті 3 ЦПК України вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин відповідно до статті 10 ЦПК України, а також правильно витлумачив ці норми.

Відповідно до положень статей 12 і 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених позивачем вимог та зазначених і доведених ним обставин.

Статтею 412 ЦПК України визначено, що підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення лише за умови, якщо це порушення призвело до ухвалення незаконного рішення.

Оскільки апеляційний суд неправильно застосував норми матеріального права, це порушення призвело до ухвалення незаконного рішення, тому рішення суду апеляційної інстанції відповідно до статті 412 ЦПК України необхідно скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову частково, стягнути солідарно з ОСОБА_2 і ОСОБА_3 та з ОСОБА_2 і ТОВ «Пашківський сад» заборгованість за кредитним договором станом на 27 січня 2016 року в розмірі 20 238,92 грн, яка складається з: простроченої заборгованості за тілом кредиту - 7 569,95 грн, простроченої заборгованості зі сплати процентів - 370,09 грн, пені - 12 298,88 грн.

Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (частина перша статті 141 ЦПК України).

Частиною тринадцятою статті 141 ЦПК Українивизначено, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Отже, на користь позивача необхідно стягнути 526,01 грн (194,82 грн + 97,41 грн + 233,78 грн) судового збору (за подання позовної заяви, апеляційної та касаційної скарг).

Керуючись статтями 400, 402, 409, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Київської області від 05 липня 2016 року скасувати та ухвалити нове рішення.

Позов публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський банк розвитку» до ОСОБА_2, ОСОБА_3, товариства з обмеженою відповідальністю «Пашківський сад» про стягнення заборгованості за кредитним договором задовольнити частково.

Стягнути солідарно з ОСОБА_2, ОСОБА_3 на користь публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський банк розвитку» заборгованість за кредитним договором від 22 липня 2013 року станом на 27 січня 2016 року в розмірі 20 238,92 гривень, яка складається з: простроченої заборгованості по тілу кредиту - 7 569,95 гривень, простроченої заборгованості зі сплати процентів - 370,09 гривень, пені - 12 298,88 гривень.

Стягнути солідарно з ОСОБА_2, товариства з обмеженою відповідальністю «Пашківський сад» на користь публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський банк розвитку» заборгованість за кредитним договором від 22 липня 2013 року станом на 27 січня 2016 року в розмірі 20 238,92 гривень, яка складається з: простроченої заборгованості по тілу кредиту - 7 569,95 гривень, простроченої заборгованості зі сплати процентів - 370,09 гривень, пені - 12 298,88 гривень.

У задоволенні решти позову відмовити.

Стягнути солідарно з ОСОБА_2, ОСОБА_3 на користь публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський банк розвитку» 526,01 гривень судового збору за подання позовної заяви, апеляційної та касаційної скарг.

Стягнути солідарно з ОСОБА_2, товариства з обмеженою відповідальністю «Пашківський сад» на користь публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський банк розвитку» 526,01 гривень судового збору за подання позовної заяви, апеляційної та касаційної скарг.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. С. Висоцька

Судді С. Ю. Мартєв

В. В. Пророк

І. М. Фаловська

С. П. Штелик