УХВАЛА

06 червня 2018 року

м. Київ

справа № 520/5338/14-ц

провадження № 61-13891св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Висоцької В. С.,

суддів: Лесько А. О. (суддя-доповідач), Мартєва С. Ю., Пророка В. В.,

Штелик С. П.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - ОСОБА_5,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_5, ОСОБА_6 на заочне рішення Київського районного суду м. Одеси від 17 вересня 2014 року у складі судді Прохорова П. А. та ухвалу Апеляційного суду Одеської області від 09 березня 2016 року у складі суддів: Артеменка І. А., Суворова В. О., Сватаненка В. І.,

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до пункту 4 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У травні 2014 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_5 про стягнення грошових коштів.

Позовна заява мотивована тим, що 27 травня 2011 року між сторонами було укладено попередній договір з приводу подальшого укладання договору купівлі-продажу нерухомого майна. На виконання зазначеного договору позивачем було передано ОСОБА_5 грошові кошти у розмірі

119 700,00 грн, що в еквіваленті складає 15 000,00 доларів США за курсом НБУ. Згідно з умовами попереднього договору основний договір купівлі-продажу повинен бути укладений сторонами не пізніше 20 липня 2011 року, а у випадку коли відповідач відмовиться продавати обумовлене майно, останній зобов'язаний повернути позивачу грошові кошти у гривневому еквіваленті з розрахунку 15 000,00 доларів США за офіційним курсом НБУ на день розрахунку. 20 липня 2011 року договір купівлі-продажу сторони не уклали, однак відповідач ухиляється від повернення отриманих коштів.

На підставі зазначеного та з урахуванням уточнених позовних вимог просив стягнути з відповідача на його користь грошові кошти у розмірі, еквівалентному 15 000,00 доларів США за курсом валют, встановленим на дату ухвалення рішення, компенсацію втрат від інфляції та три відсотка річних за прострочення виконання грошового зобов'язання, судові витрати у розмірі 1 826,69 грн та витрати на правову допомогу у розмірі 3 000,00 грн.

Заочним рішенням Київського районного суду м. Одеси від 17 вересня

2014 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 09 березня 2016 року, позов задоволено.

Стягнуто зі ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 грошові кошти в загальному розмірі 214 763,55 грн, а саме: 196 234,73 грн, що в еквіваленті складає 15 000,00 доларів США та 18 628,82 грн, що в еквіваленті складає

1 423,97 доларів США, нарахованих 3% річних. Вирішено питання щодо розподілу по справі судових витрат.

Судові рішення мотивовані тим, що оскільки між сторонами договір купівлі-продажу нерухомого майна укладено не було, то передані ОСОБА_4 кошти за попереднім договором підлягають поверненню. Також мають бути стягненні 3% річних (частина 2 статті 625 ЦК України).

У касаційній скарзі, поданій 05 квітня 2016 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, представник ОСОБА_5, ОСОБА_6, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані рішення та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову.

Касаційна скарга мотивована тим, що суди першої та апеляційної інстанцій стягнули з відповідача грошові кошти в розмірі 214 763,55 грн з порушенням умов попереднього договору. Зазначає, що позивачем не було доведено жодними доказами, що він ухилявся від укладення договору купівлі-продажу нерухомого майна. Також вказує на те, що позивачем не було доведено той факт, що грошові кошти в розмірі 119 700,00 грн отримувались ним чи ОСОБА_7, яка укладала попередній договір від імені ОСОБА_5 Також додав, що суди необґрунтовано застосували положення частини 2 статті 625 та статтю 635 ЦК України.

15 червня 2016 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ надійшли заперечення на касаційну скаргу представника ОСОБА_4, ОСОБА_8, мотивовані тим, що ОСОБА_5 не надано належних доказів для скасування заочного рішення суду першої інстанції та ухвали суду апеляційної інстанції. Посилання на те, що ні відповідач, ні ОСОБА_7 не отримували коштів від позивача, не відповідають дійсності та спростовуються пунктом 4 попереднього договору. Також зазначає, що ОСОБА_5 намагається ввести суд в оману шляхом перекручування фактичних обставин справи.

Згідно частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

За змістом частини першої статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Відповідно до частини п'ятої статті 403 ЦПК України суд, який розглядає справу в касаційному порядку у складі колегії або палати, має право передати справу на розгляд ВеликоїПалати Верховного Суду, якщо дійде висновку, що справа містить виключну правову проблему, і така передача необхідна для забезпечення розвитку права та формування єдиної правозастосовчої практики.

У цій справі між сторонами виник спір з тих підстав, що стронами не було укладено основного договору купівлі-продажу в строки та на умовах передбачених попереднім договором.

Таким чином, предметом справи є повернення сплачених коштів за попереднім договором та стягнення на підставі статті 625 ЦК України коштів виходячи із суми невчасно повернутої попередньої оплати.

Суд першої інстанції, з висновком якого погодився й апеляційний суд, дійшов висновку, що передані позивачем кошти за попереднім договором (авансований платіж) підлягають поверненню, а також підлягають стягненню 3% річних від розміру коштів невчасно повернутої попередньої оплати.

У касаційній скарзіОСОБА_5 зокрема зазначав, що суди першої та апеляційної інстанцій необґрунтовано застосували положення частини

2 статті 625 ЦК України.

Частиною 2 статті 625 ЦК України2004 року передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов'язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов'язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Отже, положення зазначеної норми права передбачають, що зобов'язання можуть виникати безпосередньо з договорів та інших правочинів, передбачених законом, а також угод, які не передбачені законом, але йому не суперечать, а в окремих випадках встановлені актами цивільного законодавства цивільні права та обов'язки можуть виникати з рішення суду.

При цьому, вирішуючи спори за подібних обставин у справах Верховний Суд України приймав різні за змістом судові рішення.

Так, у постанові від 16 вересня 2014 року, справа № 3-90гс14, Верховний Суд України за, по суті подібних обставин, зробив висновок, що стягнення з відповідача суми попередньої оплати за договором не є наслідком порушення ним грошового зобов'язання, оскільки відповідні дії вчиняються не на виконання взятих на себе грошових зобов'язань, а з інших підстав - повернення сплаченого авансу. За своєю суттю обов'язок щодо повернення грошових коштів, отриманих як передоплата, не можна розцінювати як грошове зобов'язання в розумінні статті 625 ЦК України.

У постанові від 30 березня 2016 року, справа № 6-2168цс15 Верховний Суд України зазначив, що оскільки рішенням суду з відповідача стягнуто грошову суму авансу в розмірі 48 620,00 грн, то таке зобов'язання зводиться до сплати грошей, отже, є грошовим зобов'язанням, що дає підстави для застосування 625 ЦК України.

Отже, у судовій практиці України склалися різні правові позиції щодо застосування статті 625 ЦК України з приводу стягнення внесених коштів, які є авансом (авансованим платежем).

Застосування статті 625 ЦК України у цій справі та у вищезазначених справах Верховного Суду України за подібних обставин є протилежними за змістом, а тому колегія суддів вважає, що вирішення цих правових питань, з урахуванням наведених вище правових позицій Верховного Суду України у подібних правовідносинах, містить виключну правову проблему для забезпечення сталого розвитку права та формування єдиної правозастосовної практики.

При цьому однакове застосування закону забезпечує загальнообов'язковість закону, рівність перед законом та правову визначеність у державі, яка керується верховенством права. Єдине застосування законів поліпшує громадське прийняття справедливості та правосуддя, а також довіру до відправлення правосуддя.

Неодноразове ухвалення протилежних і суперечливих судових рішень, особливо судами вищих інстанцій, може спричинити порушення права на справедливий суд, закріпленого в пункті 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод.

Загальновизнаний принцип правової визначеності передбачає стабільність правового регулювання і виконуваність судових рішень.

Відповідно до частини п'ятої статті 403 ЦПК України суд, який розглядає справу в касаційному порядку у складі колегії або палати, має право передати справу на розгляд ВеликоїПалати Верховного Суду, якщо дійде висновку, що справа містить виключну правову проблему і така передача необхідна для забезпечення розвитку права та формування єдиної правозастосовної практики.

Керуючись частиною п'ятою статті 403, частиною четвертою статті 404 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суд

УХВАЛИВ:

Передати на розгляд Великої Палати Верховного Суду справу за позовом ОСОБА_4а до ОСОБА_5 про стягнення грошових коштів, за касаційною скаргою представника ОСОБА_5, ОСОБА_6, на заочне рішення Київського районного суду м. Одеси від 17 вересня 2014 року та ухвалу Апеляційного суду Одеської області від 09 березня 2016 року.

Ухвала суду касаційної інстанції оскарженню не підлягає.

Головуючий СуддіВ. С. Висоцька А. О. Лесько С. Ю. Мартєв В. В. Пророк С. П. Штелик