АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІВЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 травня 2018 року м. Чернівці

Справа №2/727/298/15

Апеляційний суд Чернівецької області у складі суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого Владичана А.І.

суддів: Височанської Н.К., Лисака І.Н.

секретар Костюк Л.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» до ОСОБА_1, ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором та за зустрічною позовною заявою ОСОБА_2 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» про визнання поруки припиненою, за апеляційною скаргою ОСОБА_1, інтереси якого представляє ОСОБА_3, на рішення Шевченківського районного суду м. Чернівців від 3 березня 2017 року, (головуючий у 1-й інстанції Літвінова О.Г.),

ВСТАНОВИВ:

У січні 2015 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1, ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Свої вимоги обґрунтовувало тим, що 21 березня 2007 року між Публічним акціонерним товариством «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір №669, відповідно до умов якого останній отримав кредит у сумі 90000 доларів США.

З метою забезпечення виконання зобовязання за кредитним договором між банком та ОСОБА_2 укладено договір поруки №670 від 21 березня 2008 року, відповідно до умов якого поручитель поручається за виконання боржником кредитного зобовязання.

17 грудня 2012 року між ПАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» було укладено договір факторингу вказаного вище кредитного договору, на підставі якого банк відступив право вимоги за цим договором ТОВ «Кредитні ініціативи».

_____________________________________________________________________

Провадження 22ц/794/489/18 Категорія 27

Позичальник ОСОБА_1 належним чином своїх зобовязань за кредитним договором не виконував, внаслідок чого станом на 1.12.2014 року утворилась заборгованість: 61164,45 доларів США, що за офіційним курсом НБУ на дату розрахунку складає 920917 грн 22 коп. - заборгованість за кредитом; 4144,84 доларів США, що за офіційним курсом НБУ на дату розрахунку складає 62406 грн 42 коп. заборгованість за відсотками за користування кредитом; 361,72 доларів США, що за офіційним курсом НБУ на дату розрахунку складає 5446 грн 21 коп. - пеня за прострочення сплати кредиту; 215,39 доларів США, що за офіційним курсом НБУ на дату розрахунку складає 3243 грн - комісія.

Просило стягнути солідарно з відповідачів на свою користь зазначену кредитну заборгованість.

ОСОБА_2 звернулась до суду з зустрічним позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» про визнання поруки припиненою.

Посилалась на те, що до неї як до поручителя за зобовязаннями позичальника ОСОБА_1, ТОВ "Кредитні ініціативи" протягом шести місяців від настання строку виконання зобовязання не предявлено вимоги, що є підставою для припинення поруки.

Просила визнати договір поруки №670 від 21 березня 2008 року припиненим.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Чернівців від 3 березня 2017 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» заборгованість станом на 1.12.2014 року в сумі 60228,85 доларів США за тілом кредиту, 4144,84 доларів США за відсотками за користування кредитом, 361,72 доларів США пеня, 3243 грн - комісія.

Зустрічну позовну заяву ОСОБА_2 задоволено.

Визнано припиненим договір поруки №670 від 21.03.2007 року, укладений між Акціонерним комерційним промислово-інвестиційним банком та ОСОБА_2

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» судовий збір в сумі 3654 грн.

Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» на користь ОСОБА_2 судовий збір в сумі 243 грн 60 коп.

Не погоджуючись з указаним судовим рішенням у частині стягнення заборгованості за кредитним договором, ОСОБА_1, інтереси якого представляє ОСОБА_3, подав апеляційну скаргу, в якій вважає, що рішення суду в оскаржуваній часині є незаконним та необґрунтованим, ухваленим з порушенням норм матеріального і процесуального права.

Доводи апеляційної скарги обґрунтовує тим, що судом не встановлено факт наявності ліцензії на здійснення позивачем операцій з валютними цінностями, що свідчить про відсутність права у останнього на проведення валютних операцій.

Судом у порушення вимог процесуального закону не прийнято до уваги, що позивач просив стягнути заборгованість за кредитним договором у національній валюті гривні, що призводить до зміни умов договору.

Також вказує, що повторну судово-економічну експертизу проведено не було у звязку з відсутністю витребуваних документів, а, отже, судом неналежно досліджено питання щодо правомірності нарахування кредитної заборгованості в іноземній валюті та стягання всієї суми заборгованості.

Не було досліджено й питання щодо списання банком простроченої заборгованості за кредитним договором та отримання відшкодування за рахунок страхового резерву.

Просить скасувати рішення Шевченківського районного суду м. Чернівців від 3 березня 2017 року у частині стягнення з нього на користь товариства заборгованості за кредитним договором №669 від 21.03.2007 року.

У відзиві на апеляційну скаргу Товариство з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду без змін як законне та обґрунтоване.

Колегія суддів, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з наступних підстав.

Згідно із ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Статтею 263 ЦПК встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим, тобто ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права, на підставі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Згідно зі ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин, тощо.

Зазначеним нормам рішення суду першої інстанції повністю не відповідає.

Задовольняючи позов банку частково, суд першої інстанції виходив з того, що з вини боржника ОСОБА_1 виникла кредитна заборгованість, яка підлягає стягненню на користь банку.

Колегія суддів вважає правильними зазначені висновки суду першої інстанції.

Судом першої інстанції встановлено, що 21 березня 2007 року між Публічним акціонерним товариством «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір №669, відповідно до умов якого останній отримав кредит у сумі 90000 доларів США на споживчі потреби зі сплатою процентів за користування в розмірі 12% річних з кінцевим терміном повернення 20 березня 2027 року.

З метою забезпечення виконання зобовязання за кредитним договором між банком та ОСОБА_2 укладено договір поруки №670 від 21 березня 2008 року, відповідно до умов якого поручитель поручається за виконання боржником кредитного зобовязання.

17 грудня 2012 року між ПАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» було укладено договір факторингу вказаного вище кредитного договору, на підставі якого банк відступив право вимоги за цим договором ТОВ «Кредитні ініціативи».

Позичальник ОСОБА_1 умови договору щодо своєчасного повернення кредитних коштів належним чином не виконував, внаслідок чого станом на 1.12.2014 року утворилась заборгованість: 61164,45 доларів США, що за офіційним курсом НБУ на дату розрахунку складає 920917 грн 22 коп. - заборгованість за кредитом; 4144,84 доларів США, що за офіційним курсом НБУ на дату розрахунку складає 62406 грн 42 коп. заборгованість за відсотками за користування кредитом; 361,72 доларів США, що за офіційним курсом НБУ на дату розрахунку складає 5446 грн 21 коп. - пеня за прострочення сплати кредиту; 215,39 доларів США, що за офіційним курсом НБУ на дату розрахунку складає 3243 грн - комісія.

Зобов'язання виникають із підстав, передбачених ст. 11 ЦК України, зокрема договорів.

Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов'язання - це правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти (ч. 1 ст. 1048 ЦК України).

Договір є обовязковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

Згідно з положеннями статті 526 ЦК України зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання (неналежне виконання). У разі порушення зобовязання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобовязання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (статті 610, 611 ЦК України).

Одним з видів порушення зобовязання є прострочення - невиконання зобовязання в обумовлений сторонами строк.

Якщо в зобовязанні встановлено строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню в цей строк (термін).

Наслідки прострочення позичальником повернення позики визначено у частині другій статті 1050 ЦК України. Якщо договором встановлений обовязок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Згідно з п. 5.2.1 кредитного договору позичальник зобовязався погашати заборгованість по кредиту та процентах перед банком відповідно до розробленого графіку погашення.

У випадку порушення позичальником зобовязань, передбачених умовами договору, банк має право вимагати від позичальника сплати у повному обсязі заборгованості за кредитом та/або процентами за користування ним, неустойку і збитки, передбачені цим договором (п. 5.3.2 договору).

Оскільки боржник належним чином не виконував умови кредитного договору, то суд першої інстанції відповідно до вищевказаних вимог закону обґрунтовано прийшов до висновку про стягнення з нього кредитної заборгованості.

Разом з тим, всупереч вимогам ст.ст. 192, 533 ЦК України та умовам кредитного договору пеня стягнута у доларах США.

Відповідності до графіку погашення кредиту (додаток №1 до кредитного договору), позичальник зобовязувався повертати кредит банку шляхом перерахування на відповідний розрахунковий рахунок щомісячної суми мінімально необхідного платежу в розмірі 375 доларів США, яку слід вносити до 25 числа поточного місяця.

Відповідно до ч. 1 ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: сплата неустойки (пені, штрафу).

Згідно зі ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Частиною 1 ст. 550 ЦК України передбачено, що право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов'язання.

Відповідно до п. 6.4 кредитного договору за несвоєчасну сплату сум кредиту та/або процентів за користування кредитом позичальник сплачує банку пеню, яка обчислюється від суми простроченого платежу, у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діє у період прострочення та нараховується за кожен день прострочення платежу.

Відповідно до ч. 1 ст. 192 ЦК України законним платіжним засобом, обовязковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня.

За змістом ч. 1 ст. 533 ЦК України грошове зобовязання має бути виконане у гривнях.

Положення ч. 2 ст. 192 ЦК України та ч. 3 ст. 533 ЦК України, Декрет Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання та валютного контролю» можуть бути застосовані тільки при вирішенні питання про стягнення основної заборгованості за кредитом та стягнення відсотків за користування валютним кредитом, та не підлягають застосуванню при вирішенні питання про стягнення неустойки.

Отже, пеня, штраф може обчислюватись і стягуватись лише в національній валюті України - гривні. При цьому саме у гривні вони повинні обчислюватись на момент прострочення зобов'язання, а не визначенням гривневого еквіваленту на час ухвалення рішення.

З урахуванням викладених обставин, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції при вирішенні питання про стягнення пені допустив порушення норм матеріального права, а тому рішення суду в цій частині підлягає зміні з ухваленням нового рішення про стягнення з відповідачів пені у гривневому еквіваленті.

Крім того, суд першої інстанції не перевірив, з яких підстав та як нараховується комісія за кредитним договором.

Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені також Законом України «Про захист прав споживачів»

Положення пп. 22, 23 ст. 1, ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» з подальшими змінами у взаємозв'язку з положеннями ч. 4 ст. 42 Конституції України треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору.

Відповідно до п. 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на кредитного договору тощо).

Згідно з пунктом 3.4 кредитного договору за надання та обслуговування кредиту банк встановлює щомісячну комісійну винагороду в розмірі 568 грн, яка підлягає сплаті позичальником. Комісійна винагорода за обслуговування кредиту нараховується банком щомісячно 20 числа за період з першого числа місяця по останній календарний день поточного місяця а також в день остаточного повернення кредиту, визначеного п. 2.3 цього договору. Комісійна винагорода сплачується позичальником в термін з дати нарахування до 1 числа наступного місяця на рахунок, відкритий банком.

Таким чином, задовольняючи позов в частині стягнення комісії за обслуговування кредиту, суд першої інстанції не звернув уваги, що, встановивши в кредитному договорі сплату щомісячної комісії за обслуговування кредиту, позивач не зазначив, які саме послуги за вказану комісію надаються відповідачу.

Отже, вимога позивача про стягнення з відповідачів заборгованості за комісією суперечить вимогам законодавства та задоволенню не підлягає, а тому рішення суду про стягнення комісії також підлягає зміні.

Постановою правління Національного банку України від 01 червня 2011 року № 172 затверджено Порядок відшкодування банками України безнадійної заборгованості за рахунок резерву, зареєстрований в Міністерстві юстиції України від 17 червня 2011 року № 722/19460 (далі - Порядок).

Згідно з п. 1 Порядку цей Порядок встановлює правила відшкодування (списання) банками України згідно з пунктами 159.2 та 159.4 ст. 159 розділу III Податкового кодексу України за рахунок створеного страхового резерву заборгованості, яка визначена безнадійною відповідно до методики, установленої Національним банком України.

Відповідно до п. 6 Порядку банк відображає в бухгалтерському обліку відшкодування (списання) за рахунок резерву безнадійної заборгованості відповідно до нормативно-правових актів Національного банку України з бухгалтерського обліку.

Пунктом 7 Порядку передбачено, що відшкодування (списання) за рахунок резерву безнадійної заборгованості не є підставою для припинення вимог банку до позичальника/контрагента.

Банк зобов'язаний продовжувати роботу щодо відшкодування списаної за рахунок резерву безнадійної заборгованості.

Тобто відображення в бухгалтерському обліку відшкодування (списання) за рахунок резерву безнадійної заборгованості не є підставою для припинення вимог банку до позичальника/контрагента, а тому не свідчить про припинення зобов'язання в цій частині, зокрема шляхом прощення боргу кредитором.

З огляду на викладене, доводи апеляційної скарги про те, що судом не досліджено питання списання заборгованості за кредитним договором, є безпідставними, оскільки наявність факту визнання банком заборгованості безнадійною не свідчить про втрату банком права вимоги до позичальника за цим кредитним договором.

Необґрунтованими також є доводи апеляційної скарги щодо не встановлення факту наявності ліцензії на здійснення позивачем операцій з валютними цінностями, що свідчить про відсутність права у останнього на проведення валютних операцій.

ТОВ «Кредитні ініціативи» є фінансовою установою, має право здійснювати без отримання ліцензії та/або дозволів фінансові послуги, зокрема факторинг, що відповідає положенням пункту 11 статті 4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг». Крім того, ліцензія на здійснення операцій з валютними цінностями необхідна при укладенні кредитного договору, а в даному випадку було укладено договір факторингу, що не передбачає наявність індивідуальної ліцензії на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу.

Загальними вимогами процесуального права, закріпленими у статтях 57-60, 131-132, 137, 177, 179, 185, 194, 212-215 ЦПК України у редакції Закону, чинного на момент ухвалення рішення, визначено обов'язковість установлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також оцінки всіх доказів, розрахунків, з яких суд виходив при вирішенні позову (дослідження обґрунтованості, наявності доказів, що їх підтверджують).

Відповідно до ст. ст. 10, 60 ЦПК України у редакції Закону, чинного на момент ухвалення рішення, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень; доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін, які беруть участь у справі, виникає спір. Згідно ч. 4 статті 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст. 58 ЦПК України у редакції, чинній на момент ухвалення рішення, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Враховуючи вищенаведене, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції в частині обсягу задоволення позову ТОВ «Кредитні ініціативи» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості слід змінити.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до ч. 13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Отже, із ОСОБА_1 на користь ТОВ «Кредитні ініціативи» слід стягнути судові витрати за подання позовної заяви в розмірі 3642 грн 31 коп.

Із ТОВ «Кредитні ініціативи» з на користь ОСОБА_1 стягнути судові витрати за подання апеляційної скарги в розмірі 17 грн 54 коп.

Керуючись ст.ст. 374, 376 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1, інтереси якого представляє ОСОБА_3, задовольнити частково.

Рішення Шевченківського районного суду м. Чернівців від 3 березня 2017 року змінити, виклавши резолютивну частину рішення наступним чином.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» заборгованість за кредитним договором №669 від 21 березня 2007 року в розмірі 64373,69 доларів США та 5446 гривень 21 копійка, що складається із заборгованості за тілом кредиту в розмірі 60228,85 доларів США, заборгованості за процентами за користування кредитом у розмірі 4144,84 доларів США та пені за несвоєчасне виконання зобовязань у розмірі 5446 гривень 21 копійка.

Розподіл судових витрат, стягнутих з ОСОБА_1, змінити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» судові витрати за подання позовної заяви в розмірі 3642 гривні 31 копійка.

Стягнути Товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» з на користь ОСОБА_1 судові витрати за подання апеляційної скарги в розмірі 17 гривень 54 копійки.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 1 червня 2018 року.

Головуючий

Судді: