Постанова

Іменем України

16 травня 2018 року

м. Київ

справа № 552/2180/17

провадження № 61-5852св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Червинської М. Є. (суддя-доповідач), Коротуна В. М., Курило В. П.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

представник позивача - ОСОБА_5,

відповідач - ОСОБА_6,

представник відповідача - ОСОБА_7,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Київського районного суду м. Полтави у складі судді Самсонової О. А. від 26 вересня 2017 року та ухвалу апеляційного суду Полтавської області у складі колегії суддів: Чумак О. В., Дряниці Ю. В., Пилипчук Л. І. від 12 грудня 2017 року,

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2017 року ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_6 про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою, зобов'язання демонтувати паркан та відновити межові знаки.

Позовна заява мотивована тим, що вона є власником житлового будинку та земельної ділянки, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1. Відповідач ОСОБА_6, який є власником суміжного домоволодіння, розташованого за адресою: АДРЕСА_2, без погодження з нею знищив межові знаки та на належній їй земельній ділянці встановив паркан, чим створив перешкоди позивачу користуватися належною їй земельною ділянкою.

Посилаючись на зазначені обставини, просила суд усунути їй перешкоди в користуванні належною їй земельною ділянкою за адресою: АДРЕСА_1, зобов'язавши відповідача провести демонтаж паркану на відрізку довжиною 25,34 м в напрямку від літ. «Е» до літ. «Д» шириною 35 см та на відрізку довжиною 9,29 м в напрямку від літ. «Д» до літ. «Е» шириною 25 см за його власні кошти, зобов'язати відповідача за свій рахунок відновити межові знаки.

Рішенням Київського районного суду м. Полтави від 26 вересня 2017 року у задоволенні позову ОСОБА_4 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивач не надала суду належних та допустимих доказів на підтвердження факту порушення відповідачем її права на користування належною їй земельною ділянкою.

Ухвалою апеляційного суду Полтавської області від 12 грудня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 відхилено, рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що висновки суду першої інстанції відповідають вимогам закону, обставини справи встановлені повно, а доводи апеляційної скарги не підтверджені належними та допустимими доказами і не спростовують висновків суду першої інстанції.

У лютому 2018 року ОСОБА_4 подала до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій просить скасувати судові рішення судів попередніх інстанцій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, та ухвалити нове судове рішення.

Касаційна скарга мотивована тим, що суди попередніх інстанцій не врахували вимоги технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі; не надали належної оцінки акту обстеження від 08 грудня 2016 року, складеного Громадською спілкою «Об'єднання народного контролю України», яким встановлено порушення відповідачем правил добросусідства та встановлення ним паркану поза встановленими межами, на належній позивачу земельній ділянці.

Крім того, апеляційний суд розгляну справу за відсутності представника позивача, який не був належним чином повідомлений про час та дату розгляду справи.

У квітні 2018 року ОСОБА_6 до касаційного суду подав відзив на касаційну скаргу, у якому просить касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення, а судові рішення судів попередніх інстанцій без змін. Зазначав, що площа користування суміжними земельними ділянками відповідає технічній документації; позивачем не надано доказів знищення ним межових знаків чи їх відсутності.

У квітні 2018 року ОСОБА_4 до касаційного суду подала пояснення до касаційної скарги, у яких зазначила про необґрунтованість зазначених відповідачем у відзиві на касаційну скаргу доводів та навела аналогічні доводи на їх спростування, зазначені в касаційній скарзі.

Статтею 388 ЦПК України передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

02 квітня 2018 року до Верховного Суду надійшла вказана справа.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частинами першою, другою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Суд установив, що ОСОБА_4 є власником житлового будинку та земельної ділянки площею 0,1 га, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1.

ОСОБА_6 є власником житлового будинку та земельної ділянки площею 0,0873 га, що розташовані за адресою: АДРЕСА_2.

ОСОБА_4 та ОСОБА_6 є суміжними землекористувачами, межі вказаних земельних ділянок встановлені в натурі.

Відповідно до пункту г частини першої статті 96 ЗК України землекористувачі зобов'язані не порушувати прав власників суміжних земельних ділянок та землекористувачів.

Згідно з частинами другою, третьою статті 152 ЗК України землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його права на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.

Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав.

Згідно з частиною першою статті 103 ЗК України власники та землекористувачі земельних ділянок повинні обирати такі способи використання земельних ділянок відповідно до їх цільового призначення, при яких власникам, землекористувачам сусідніх земельних ділянок завдається найменше незручностей (затінення, задимлення, неприємні запахи, шумове забруднення тощо).

За змістом вимог статей 10, 60 ЦПК України 2004 року кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Аналогічні положення містяться в статті 81 ЦПК України 2017 року.

Суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, дійшов правильного висновку про відсутність підстав для задоволення позову, оскільки позивач не надала належних і допустимих у розумінні статей 10, 60 ЦПК України 2004 року доказів порушення її прав як суміжного землекористувача відповідачем, які виразилось у знищенні межових знаків та незаконного встановлення паркану на належній позивачу земельній ділянці.

Суди в силу вимог статей 58, 59 ЦПК України 2004 року обґрунтовано не взяли до уваги як належний та допустимий доказ наданий позивачем акт обстеження від 08 грудня 2016 року, складений Громадською спілкою «Об'єднання народного контролю України».

Про призначення у справі відповідної експертизи позивач та його представник ні в суді першої інстанції, ні в апеляційному суді клопотання не заявляли.

Враховуючи, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, висновки судів попередніх інстанцій про відмову у задоволенні позову з підстав його недоведеності є правильними.

Доводи касаційної скарги про порушення апеляційним судом норм процесуального права, оскільки справа була розглянута за відсутності представника позивача, який не був належним чином повідомлений про час та дату судового засідання, - безпідставні, оскільки із матеріалів справи вбачається, що позивач ОСОБА_4 28 листопада 2017 року була повідомлена про розгляд справи в апеляційному суді 12 грудня 2017 року (а. с. 164), проте в судове засідання не з'явилася. Розгляд справи за відсутності її представника не є порушенням права позивача на судовий захист.

Інші доводи касаційної скарги не спростовують висновків судів попередніх інстанцій, обґрунтовано викладених у мотивувальних частинах судових рішень, та зводяться до переоцінки доказів та незгоди заявника з висновками судів щодо їх оцінки.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у держава-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо надання обґрунтування , що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00 § 23, ЄСПЛ від 18 липня 2006 року. Оскаржувані судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.

Висновки судів про відсутність правових підстав для задоволення позову з наведених позивачем підстав є правильними та узгоджуються з матеріалами справи.

Частиною третьою статті 401 ЦПК України передбачено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення без змін.

Частиною третьою статті 401 ЦПК України передбачено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу залишити без задоволення, а судові рішення судів попередніх інстанцій без змін.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Київського районного суду м. Полтави від 26 вересня 2017 року та ухвалу апеляційного суду Полтавської області від 12 грудня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: М. Є. Червинська

В. М. Коротун

В. П. Курило