П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 травня 2018 року м. Київ

Справа № 754/10985/15-ц

№ апеляційного провадження: № 22-ц/796/3901/2018

Апеляційний суд міста Києва у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого (судді-доповідача) Невідомої Т.О.,

суддів Гаращенка Д.Р., Пікуль А.А.

секретар Лісовська А.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Деснянського районного суду міста Києва від 08 грудня 2017 року, ухвалене під головуванням судді Панченко О.М., у цивільній справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» до ОСОБА_1, третя особа: ОСОБА_2, про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі у власність,

в с т а н о в и в :

В липні 2015 року ПАТ «Дельта Банк» звернулося з позовом до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки.

В обґрунтування позовних вимог зазначало, що 19.06.2008 року між ВАТ «Сведбанк» (правонаступником якого є ПАТ «Дельта Банк») та ОСОБА_2 було укладено кредитний договір, згідно умов якого останній отримав кредит у сумі 140 000 доларів США, зі сплатою процентів за користування кредитом в розмірі 11,90 % річних, строком дії до 19.06.2018 року. З метою забезпечення зобов'язань за кредитним договором 19.06.2008 року ОСОБА_1, як іпотекодавцем, було передано в іпотеку Банку нерухоме майно, а саме, квартиру за адресою: АДРЕСА_1.

В зв'язку з тим, що ОСОБА_2 умови договору належним чином не виконав, просило суд в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором, що складає 2 262 089,08 грн. звернути стягнення на предмет іпотеки у вигляді квартири за адресою: АДРЕСА_1, що належить на праві власності відповідачу на підставі свідоцтва про право власності на житло; визнати за ПАТ «Дельта Банк» право власності на вказану вище квартиру.

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 08 грудня 2017 року позов ПАТ «Дельта Банк» задоволено.

В рахунок погашення заборгованості у розмірі 2262089.08 грн. з яких: тіло кредиту - 1808193.93 грн., відсотки - 279608.41 грн., пеня - 163838.99 грн., сума за ставкою 3% від простроченої заборгованості по тілу - 5917.87 грн., сума за ставкою 3% від простроченої заборгованості по процентам - 4529.88 грн. за кредитним договором №2634/0608/55-013 від 19.06.2008 року, звернуто стягнення на предмет іпотеки, а саме на квартиру, що знаходиться за адресою 04217 АДРЕСА_1; загальна площа: 95.6 кв.м; житлова площа: 63.4 кв.м. (на підставі Договору іпотеки № 2634/0608/55-013-Z-1 від 19.06.2008 року), що належить іпотекодавцю ОСОБА_1 на праві власності на підставі свідоцтва про право власності на житло виданого 05.03.2008 року Київською міською державною адміністрацією згідно Наказу Головного управління житлового забезпечення від 29.02.2008 року №392-С та зареєстрованого в Київському міському БТІ 20.03.2008 року в книзі №д.38-269 за р/н 363 шляхом визнання права власності на нього за Публічним акціонерним товариством «Дельта Банк» .

Визнано за ПАТ «Дельта Банк» (, місцезнаходження: вул. Щорса, 36, корп. Б, м. Київ, Київська обл., 01001) право власності на предмет іпотеки, а саме: на квартиру, що знаходиться за адресою: 04217 АДРЕСА_1; загальна площа: 95.6 кв.м; житлова площа: 63.4 кв.м.

Виконання рішення суду в частині звернення стягнення на предмети іпотеки відстрочено до скасування Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» від 03.06.2014 року №1304-VII.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь держави 3 654 грн. судового збору.

Не погодившись із таким рішенням суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи та неправильне застосування норм матеріального і процесуального права, просив рішення суду скасувати та прийняте нове про відмову у позові.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначав, що поза увагою суду першої інстанції залишився той факт, що у дозвільних документах Банку, що містяться в матеріалах справи, відсутні пункти, що дозволяють надавати кредити в іноземній валюті. Також, надана позивачем копія договору купівлі-продажу прав вимоги не посвідчена належним чином в установленому законом порядку, та не містить підписів уповноважених осіб та відповідних печаток. Крім того, матеріали справи не містять акту приймання-передачі прав вимоги за кредитним договором, в тому числі, й договором іпотеки, укладеним з відповідачем. Суд першої інстанції дійшов помилкового висновку, взявши до уваги розрахунок заборгованості відповідача, складений та підписаний позивачем, так як були відсутні первинні фінансово-бухгалтерські документи. Задовольняючи позов Банку, суд не з'ясував всі обставини справи, а тому дійшов невірного висновку про наявність у нового кредитора правових підстав щодо звернення стягнення на предмет іпотеки.

Відповідно до п. 3 Розділу ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 року № 1402 - VІІІ апеляційні суди, утворені до набрання чинності цим Законом, продовжують здійснювати свої повноваження до утворення апеляційних судів у відповідних апеляційних округах.

Відповідно до п. 8 ч. 1 Розділу ХІІІ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону № 2147-VІІІ від 03 жовтня 2017 року до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

15 грудня 2017 року набув чинності ЦПК України у редакції Закону № 2147-VІІІ від 03 жовтня 2017 року.

У відповідності до частини 3 статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 17 квітня 2018 року відкрито апеляційне провадження у справі (т.3, а.с.35-36).

ОСОБА_3 в інтересах ОСОБА_1 просив апеляційну скаргу задовольнити, з підстав викладених у ній. В додаткових поясненнях зазначив, що судом не було враховано інтересів неповнолітніх дітей ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2, які проживають в спірній квартирі, та не було приділено належної уваги вирішенню питання про залучення до участі у справі органу опіки та піклування, чим грубо порушено вимоги чинного законодавства. Крім того, укладений договір іпотеки від 19 червня 2008 року є нікчемним, оскільки його недійсність встановлена Законом, а саме, ч. 3 ст. 17 Закону України &qu р;Про охорону дитинства&q? й;, ст. 177 СК України, ч. 3 ст. 29 ЦК України, а отже цей договір не створює для сторін жодних юридичних наслідків. Також, у порушення ч. 1 ст. 40 Закону України &q?ві;Про іпотеку&q?я ;, звернувши стягнення на предмет іпотеки, суд не вказав іншого постійного жилого приміщення, яке буде надане відповідачу для подальшого переселення після передачі квартири у власність Банку. Судом на підтвердження вартості предмета іпотеки було прийнято звіт про оцінку квартири, який, на його думку, є неналежним доказом, оскільки оцінка проведена без огляду майна, а отже є незаконним. Ухвалюючи рішення, судом не були враховані вимоги ст.ст. 33 та 37 Закону України &quот;Про іпотеку&q?м.; та правові позиції Верховного Суду України, викладені в постановах від 30 березня 2016 року у справі №6-1851цс15 та від 22 березня 2017 року у справі №6-2967цс16, які були обов'язковими для суду першої інстанції відповідно до вимог ст. 360-7 ЦПК України (в редакції, що діяла на час ухвалення рішення). Новоутворений Верховний Суд у складі ВеликоїПалати у постанові від 21 березня 2018 року також вказав не неможливість звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності за рішенням суду.

ОСОБА_7 в інтересах ПАТ «Дельта Банк» просила рішення суду залишити без змін, апеляційну скаргу відхилити, посилаючись на її необґрунтованість. Відзив на апеляційну скаргу Банк до суду не подавав.

Третя особа ОСОБА_2 у судове засідання не з'явився, про місце, дату і час розгляду справи повідомлений належним чином.

За таких підстав суд ухвалив розглядати справу у відсутність третьої особи відповідно до положень ч. 2 ст. 372 ЦПК України.

Заслухавши представників позивача та відповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню.

Згідно з ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

В силу частин 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим та ухвалене відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Як убачається з матеріалів справи та встановлено судом, 19.06.2008 року було укладено кредитний договір № 2634/0608/55-013 між ВАТ «Сведбанк» (правонаступником якого є ПАТ «Дельта Банк») та ОСОБА_2, згідно умов якого останній отримав від Банку кредит у сумі 140 000 доларів США зі сплатою процентів за користування кредитом в розмірі 11,90 % річних, строком дії до 17.06.2008 року. Банк виконав умови кредитного договору та надав йому зазначені грошові кошти у повному обсязі (т.1, а.с.8-16).

З метою забезпечення виконання зобов'язань за вказаним вище кредитним договором 19.06.2008 року відповідачем ОСОБА_1, як іпотекодавцем за договором іпотеки №2634/0608/55-013-Z-1 було передано Банку в іпотеку нерухоме майно, а саме, квартиру за адресою: АДРЕСА_1 (т.1, а.с.17-22).

25.05.2012 року між ПАТ «Сведбанк» та ПАТ «Дельта Банк» було укладено договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитами, відповідно до якого в порядку, обсязі та на умовах, визначених даним Договором АТ «Сведбанк» передає (відступає) АТ «Дельта Банк» права вимоги за кредитними та забезпечувальними договорами, внаслідок чого АТ «Дельта Банк» замінює АТ «Сведбанк» як кредитора (стає новим кредитором) у зазначених зобов'язаннях, а внаслідок передачі від АТ «Сведбанк» до АТ «Дельта Банк» прав вимоги до боржників, до АТ «Дельта Банк» переходить (відступається) право вимагати (замість АТ «Сведбанк» від боржників повного, належного та реального виконання обов'язків за кредитними та забезпечувальними договорами. Таким чином, керуючись договором купівлі-продажу прав вимоги за кредитами АТ «Дельта Банк» набуло статус нового кредитора та відповідно всіх процесуальних прав та обов'язків Нового Кредитора.

Згідно цього договору, ПАТ «Дельта Банк» було передано право вимоги, як за кредитним, так і за іпотечним договорами, укладеним з ОСОБА_2

Вбачається що ОСОБА_1, взяті на себе зобов'язання належним чином не виконав, а тому, станом на 06.07.2015 року заборгованість складала 2 262 089 грн. 08 коп. з яких: заборгованість за кредитом, відсотками, пені та трьох процентів річних від простроченої суми.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив із того, що відповідач належним чином умови договору не виконував та конкретних правових доказів на спростування доводів позивача не надав, а тому, наявні підстави відповідно до умов іпотечного договору та положень Закону України «Про іпотеку», звернути стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення заборгованості шляхом визнання за ПАТ «Дельта Банк» права власності на предмет іпотеки.

Оспорюючи такий висновок суду першої інстанції, ОСОБА_1 посилається на неповне з'ясування судом обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, що призвело до невірного висновку щодо наявності підстав у нового кредитора на звернення стягнення на предмет іпотеки.

При перевірці доводів скарги судом апеляційної інстанції встановлено наступне.

Відповідно до преамбули Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» № 15-93 від 19 лютого 1993 року, цей Декрет установлює режим здійснення валютних операцій на території України, визначає загальні принципи валютного регулювання, повноваження державних органів і функції банків та інших фінансових установ України в регулюванні валютних операцій, права й обов'язки суб'єктів валютних відносин, порядок здійснення валютного контролю, відповідальність за порушення валютного законодавства.

Пунктом 2 статті 16 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» № 15-93 від 19 лютого 1993 року визначено перелік мір відповідальності (фінансові санкції).

Отже, саме по собі порушення валютного законодавства, не є підставою для визнання цивільно-правових угод недійсними, а тільки є підставою для застосування до винних осіб мір відповідальності визначених чинним законодавством.

Згідно зі статтею 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня.

Банк, як фінансова установа, отримавши у встановленому законом порядку (статті 19, 47 Закону України &qu:4;Про банки і банківську діяльність&q?ов;) банківську та генеральну ліцензії на здійснення валютних операцій або письмовий дозвіл на здійснення операцій із валютними цінностями, який до переоформлення Національним банком України відповідних ліцензій на виконання вимог пункту 1 розділу II Закону України від 15 лютого 2011 року № 3024-VI &q?ці;Про внесення змін до деяких законів України щодо регулювання діяльності банків&quI&; є генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій, має право здійснювати операції з надання кредитів у іноземній валюті (пункт 2 статті 5 Декрету про валютне регулювання).

У разі виникнення спору щодо отримання сторонами кредитного договору індивідуальної ліцензії на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави (підпункт &q?ам;г&q?ди; пункту 4 статті 5 Декрету про валютне регулювання) суд має виходити з того, що Національним банком України на виконання положень статті 11 цього Декрету, статті 44 Закону України &q?тн;Про Національний банк України&q? т; в межах своїх повноважень прийнято Положення про порядок видачі Національним банком України індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу, затверджене постановою Правління Національного банку України від 14 жовтня 2004 року № 483 (зареєстровано у Міністерстві юстиції України 9 листопада 2004 року № 1429/10028).

Згідно банківської ліцензії №38 від 07.12.2007 року ВАТ «Сведбанк», дозволу №38-2 від 07.12.2007 року та додатку до дозволу від 07.12.2007 року №38-2 мало право здійснювати банківські операції, визначені ч.1 та п.п. 5-11 ч. 2 ст. 47 ЗУ «Про банки і банківську діяльність».

Отже, доводи скаржника щодо відсутності дозвільних документів у Банку на надання кредиту в іноземній валюті суперечать наявним в матеріалах справи письмовим доказам та є такими, що не заслуговують на увагу.

Безпідставними є також і доводи апеляційної скарги про те, що у ПАТ «Дельта Банк» відсутнє право вимоги як за кредитним договором, укладеним з ОСОБА_2, так і за договором іпотеки, укладеним з ОСОБА_1

Суд першої інстанції правильно виходив із того, що право вимоги до позивача перейшло від ПАТ «Сведбанк» на підставі Договору купівлі-продажу прав вимоги від 25.05.2012 року, копія якого була додана до позовної заяви (т.1, а.с.37-44).

Перевіряючи доводи апеляційної скарги в цій частині, судом досліджено витяг з акту приймання-передачі прав вимоги до даного договору відповідно до якого позивач набув право вимоги за іпотечним договором, укладеним з ОСОБА_1

Наявна в матеріалах справи довідка про стан заборгованості, в тому числі за тілом кредиту, відсотками, пенею, сумою за ставкою 3% річних від простроченої заборгованості по тілу, сумою за ставкою 3% річних від простроченої заборгованості по відсотках (т.1,а.с.23) є належним письмовим доказом, не спростованим відповідачем, як в ході судового розгляду в суді першої інстанції, так і в ході перегляду справи судом апеляційної інстанції.

Доводи апеляційної скарги щодо відсутності фінансово-бухгалтерських документів на правильність висновків суду першої інстанції в частині визначення розміру заборгованості не впливають, а тому не приймаються до уваги колегією суддів.

В той же час, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції невірно застосував норми матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи з огляду на наступне.

У частині першій статті 626 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно з ст.6, ч.1 ст.627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Статтею 628 ЦК України визначено зміст договору, який становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Підписавши іпотечний договір, сторони обумовили всі його умови, у тому числі вирішили питання щодо позасудового врегулювання спору і не передбачили можливості звернення до суду іпотекодержателя з позовом про визнання за ним права власності на предмет іпотеки.

У статті 204 ЦК України закріплено презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов'язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили.

Таким чином, у разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а створені обов'язки підлягають виконанню.

У статті 12 Закону України «Про іпотеку» вказано, що в разі порушення іпотекодавцем обов'язків, установлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов'язання, а в разі його невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом.

Стаття 33 цього Закону передбачає, що в разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, установлених статтею 12 цього Закону.

Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Тобто, законом передбачено чітко визначені способи звернення стягнення на предмет іпотеки в разі невиконання чи неналежного виконання забезпеченого іпотекою зобов'язання.

Згідно статті 36 Закону України «Про іпотеку» сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем та іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати: передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання в порядку, встановленому ст.37 Закону України «Про іпотеку»; право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу в порядку, встановленому ст.38 цього Закону.

Отже, сторони в договорі чи відповідному застереженні можуть передбачити як передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в позасудовому порядку, так і надання іпотекодержателю права від свого імені продати предмет іпотеки як за рішенням суду, так і на підставі відповідного застереження в договорі про задоволення вимог іпотекодержателя чи застереження в іпотечному договорі на підставі договору купівлі-продажу.

При цьому необхідно врахувати, що стаття 37 Закону України «Про іпотеку» не містить можливості визнання права власності на предмет іпотеки за іпотекодержателем за рішенням суду.

Частиною другою статті 16 ЦК України передбачено, що одним із способів захисту цивільних прав та інтересів судом може бути визнання права, в тому числі права власності на майно. Суд також може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Можливість виникнення права власності за рішенням суду ЦК України передбачає лише у статтях 335 та 376 ЦК України. У всіх інших випадках право власності набувається з інших не заборонених законом підстав, зокрема із правочинів (частина перша статті 328 ЦК України).

Стаття 392 ЦК України, у якій йдеться про визнання права власності, не породжує, а підтверджує наявне в позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, у тому випадку, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює наявне в позивача право власності, а також у разі втрати позивачем документа, який посвідчує його право власності.

При вирішенні даної категорії справ судам слід встановити наявність чи відсутність згоди іпотекодавця на позасудовий спосіб врегулювання питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання забезпечених іпотекою зобов'язань, а також здійснення виконавчого напису нотаріусом, як правову підставу для реєстрації права власності іпотекодержателя, якщо такі умови передбачені умовами договору іпотеки.

Законодавцем визначено три способи захисту на задоволення вимог кредитора, які забезпечені іпотекою шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки: судовий - на підставі рішення суду та два позасудових способи захисту: на підставі виконавчого напису нотаріуса і згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. У свою чергу позасудовий спосіб захисту за договором про задоволення вимог іпотеко держателя або за відповідним застереженням в іпотечному договорі реалізується шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки або надання права іпотекодержателю від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу (правові позиції Верховного Суду України, викладені у постановах від 14 вересня 2016 року у справі №6-1219цс16 та від 28 вересня 2016 року у справі №6-1243цс16).

При цьому договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, що передбачає передачу іпотекодержателю права власності, є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно (ч.1 ст.37 Закону України «Про іпотеку»).

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 21 вересня 2016 року у справі №6-1685цс16.

Таким чином, звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання за іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки передбачено лише на підставі укладення окремого договору про задоволення вимог іпотекодержателя у порядку встановленому Законом України «Про іпотеку». Отже, за змістом умов іпотечного договору задоволення вимог шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки є способом позасудового врегулювання питання про звернення стягнення на предмет іпотеки, а за рішенням суду звернення стягнення на предмет іпотеки відбувається за правилами ст. 39 вищевказаного Закону.

Також, відповідна правова позиція міститься й в постанові ВеликоїПалати Верховного Суду від 21 березня 2018 року у справі № 14-38цс18, яка не відступила від правового висновку, викладеного в постанові Верховного Суду України від 30 березня 2016 року у справі № 6-1851цс15.

Суду не було надано доказів неможливості виконання умов договору у визначений сторонами спосіб щодо звернення стягнення на предмет іпотеки у позасудовому порядку.

З урахуванням вимог статей 328, 335, 392 ЦК України у контексті статей 36, 37 Закону України «Про іпотеку» суди не наділені повноваженнями звертати стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності на нього за іпотекодержателем.

Відповідно до вимог статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є…неправильне застосування норм матеріального права.

Оскільки за правилом ч. 4 ст. 367 ЦПК України апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, рішення Деснянського районного суду м. Києва від 08 грудня 2017 року підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову ПАТ «Дельта Банк» за його безпідставністю.

Згідно з ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір, покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. При частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов'язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, виплатити різницю іншій стороні(ч.10 ст.141 ЦПК). Якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат (ч.13 ст.141 ЦПК України).

З матеріалів справи убачається, що оскаржуваним рішенням було стягнуто судовий збір з відповідача на користь держави у розмірі 3 654 грн. (т.2, а.с.237). За подання апеляційної скарги ОСОБА_1 необхідно було сплатити 5 481 грн., але з урахуванням скрутного матеріального становища відповідачу зменшено суму сплати судового збору за подання апеляційної скарги до 678 грн. (т.3, а.с.30).

А тому, суд стягує з ПАТ «Дельта Банк» на користь ОСОБА_1 понесені ним витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги у розмірі 678 грн.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 381-384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Деснянського районного суду міста Києва від 08 грудня 2017 року скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в позові.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» (місцезнаходження: м. Київ, вул. Щорса, 36-Б, ) на користь ОСОБА_1 (місце реєстрації: АДРЕСА_1, ідентифікаційний номер НОМЕР_1) витрати по сплаті судового збору в розмірі 678 (шістсот семидесяти восьми) грн.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повне судове рішення складено 04 червня 2018 року.

Головуючий Т.О. Невідома

Судді Д.Р. Гаращенко

А.А.Пікуль