Постанова

Іменем України

07 червня 2018 року

м. Київ

справа № 682/1433/16

провадження № 61-26218св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Висоцької В.С. (суддя-доповідач), Пророка В. В.,

Фаловської І. М.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

представники позивача - ОСОБА_5,

відповідач - публічне акціонерне товариство «Ідеа Банк»,

представник відповідача - Гошовська Руслана Геннадіївна,

третя особа - приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «Уніка-Життя»,

розглянув у попередньому судовому засіданні в порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Славутського міськрайонного суду Хмельницької області від 23 листопада 2016 року у складі судді Мацюка Ю. І. та ухвалу апеляційного суду Хмельницької області від 26 квітня 2017 року у складі суддів: Пастощука М. М., Талалай О. І., Ярмолюка О. І.,

ВСТАНОВИВ :

У червні 2016 року ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом до публічного акціонерного товариства «Ідеа Банк» (далі ПАТ «Ідеа Банк», банк), третя особа - приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «Уніка-Життя» (далі - ПрАТ «СК «Уніка-Життя»), в якому просила: визнати недійсним кредитний договір від 30 грудня 2014 року, укладений між нею та відповідачем; зобов'язати ПАТ «Ідея Банк» прийняти у неї суму залишкової заборгованості у розмірі 4221 грн у термін, що передбачався сторонами для погашення кредиту.

Позов мотивовано тим, що 30 грудня 2014 року між ПАТ «Ідея Банк» та позивачем укладено кредитний договір, відповідно до якого остання отримала кредит на поточні потреби в сумі 7817 грн. Банк надав кредит відповідно до пункту 1.2 кредитного договору у день підписання вказаного договору строком на 30 місяців. Кінцевий термін повернення відповідно до пункту 6.1. договору становить 30 травня 2017 року. Згідно пункту 1.3. кредитного договору за користування кредитом позичальник сплачує проценти в розмірі 10% річних від залишкової суми кредиту.

Позивач вважає, що при укладенні вказаного кредитного договору порушені її права як споживача, а тому просила суд визнати його недійсним та зобов'язати банк прийняти у неї суму залишкової заборгованості у розмірі

4 221 грн у термін, що передбачався сторонами для погашення кредиту.

Рішенням Славутського міськрайонного суду від 23 листопада 2016 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що при укладенні кредитного договору відповідачем були дотримані вимоги статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів». Перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець повідомив споживача у письмовій формі про кредитні умови, що підтверджується довідкою-повідомленням підписаним ОСОБА_4 Остання підтвердила, що відповідач 30 грудня 2014 року до підписання кредитного договору надав їй у письмовій формі інформацію про умови кредитування. Жодних доказів, які б вказували та підтверджували несправедливі умови Кредитного договору, позивачкою не надано, а судом не встановлено.

Ухвалою апеляційного суду Хмельницької області від 26 квітня 2017 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_4 відхилено. Рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Ухвала апеляційного суду мотивована тим, що відмовляючи в задоволенні позову суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що при укладенні кредитного договору відповідачем були дотримані вимоги статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів». Немає підстав вважати, що банк незаконно встановив таку форму витрат як плата за обслуговування кредиту, оскільки така плата не суперечить вимогам частини п'ятої статті 11, статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів», вона не містить умов зміни у витратах, а відображена чітко визначеною сумою. Порушення принципу добросовісності та істотного дисбалансу договірних прав і обов'язків на шкоду споживача, а також несправедливість умов договору судом не встановлено.

У касаційній скарзі, поданій у червні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_4, посилаючись на неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та порушення норм процесуального права просить скасувати ухвалені у справі рішення та задовольнити позов у повному обсязі.

Касаційна скарга мотивована тим, що суди при розгляді справи не врахували, що під час укладення оспорюваного правочину банком не дотримано вимог статей 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів», пункту 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою Національного банку України №168 від 10 травня 2007 року.

Незаконним є встановлення у кредитному договорі сплати щомісячної плати за обслуговування кредитної заборгованості, яка є послугою, що супроводжує кредит, як компенсація супутніх послуг банку, за рахунок позивача, оскільки банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які той здійснює на власну користь. Також несправедливість умов договору, що оспорюється, стосується і умов в частині послуг зі страхування.

Суди не звернули уваги на невідповідність кредитного договору нормам, встановлених пунктом 14 частиною першою статті 6 Закону України «Про третейські суди».

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 09 червня 2017 року відкрито касаційне провадження у справі за касаційною скаргою ОСОБА_4 на вищевказані судові рішення. Справу витребувано із суду першої інстанції.

15 грудня 2017 року набув чинності Закон України від 3 жовтня 2017 року

№ 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального

кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів».

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до підпункту 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення

змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

16 травня 2018 року справу передано до Верховного Суду.

Відповідач не скористалася своїм правом на подання до суду відзиву на касаційну скаргу, своїх заперечень щодо її вимог і змісту до Верховного Суду не направила.

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною першою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Касаційна скарга задоволенню не підлягає, з наступних підстав.

Судом установлено, що 30 грудня 2014 року між ПАТ «Ідея Банк» та ОСОБА_4 укладено кредитний договір, згідно з умовами якого останній надано кредитні кошти на поточні потреби в розмірі 7817 грн.

Згідно договору добровільного страхування життя від 23 травня 2014 року ОСОБА_4 уклала договір добровільного страхування життя із страховою компанією ПрАТ «Страхова компанія «Уніка-Життя», про що особисто розписалася.

Пунктом 1.3. кредитного договору встановлено, що за користування кредитом позичальник сплачує проценти в розмірі 10.0000% річних від залишкової суми кредиту.

Пунктом 2.1. кредитного договору встановлено, що позичальник повертає кредит разом з процентами за обслуговування кредитної заборгованості в 30 щомісячних внесках включно до 1 дня/числа кожного місяця згідно Графіку щомісячних внесків за кредитним договором. Платежі здійснюватимуться на транзитний рахунок в банку, з якого проводиться погашення заборгованості за договором у такій черговості: 1) для оплати прострочених процентів, простроченої плати за обслуговування кредитної заборгованості 2) для оплати простроченої заборгованості по кредиту 3) для погашення строкових відсотків та строкової плати за обслуговування кредитної заборгованості 4) для погашення строкової заборгованості по кредиту 5) для погашення штрафних санкцій (пені) згідно п.3.3.1. цього договору 6) погашення іншої заборгованості.

Відповідно до пункту 5.5 цього договору, згідно постанови Національного банку України від 10 травня 2007 року реальна річна процентна ставка складає 81,9000 %. Абсолютне значення подорожчання кредиту складає 5528,3700 грн. Вказані показники діють за умови своєчасного погашення позичальником грошових зобов'язань відповідно до пункту 2.1. цього договору.

Факт отримання кредитних коштів позивачем не оскаржується.

У якості правової підстави для визнання кредитного договору недійсним позивач посилається на порушення банком положень статей 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів».

Статтею 638 ЦК Українивстановлено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до змісту статей 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема, про встановлення обов'язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; передбачення зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договори зі споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінене або визнане недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

З аналізу наведених норм можна дійти висновку, що Закон України «Про захист прав споживачів» застосовується до спорів, які виникли з кредитних правовідносин, лише в тому разі, якщо підставою позову є порушення порядку надання споживачеві інформації про умови отримання кредиту, типові процентні ставки, валютні знижки тощо, які передують укладенню договору.

Позивач ОСОБА_4, підписавши кредитний договір підтвердила, що вона ознайомилася із умовами надання послуг ПАТ «Ідея Банк», тарифами та іншою інформацією, щодо отримання нею кредиту, отримала повну, доступну та вичерпну інформацію щодо умов надання кредиту за договором, а саме - щодо сукупної вартості кредиту з урахуванням процентної ставки за ним, переліком та розміром всіх комісій (тарифів), що пов'язані з наданням, обслуговуванням і погашенням кредиту, щодо розміру щомісячних платежів та орієнтованої сукупної вартості подорожчання кредиту, враховуючи розмір комісії (тарифів), ознайомлена з правилами, тарифами та погоджується вважати їх обов'язковими до застосування до відносин, які виникли на підставі цього Договору.

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку, що при укладенні кредитного договору відповідачем були дотримані вимоги статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки, згідно встановлених судами обставин, перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець повідомив споживача у письмовій формі про кредитні умови, що підтверджується довідкою-повідомленням підписаним ОСОБА_4, у якій вона підтвердила, що відповідач 30 грудня 2014 року до підписання кредитного договору надав їй у письмовій формі інформацію про умови кредитування, а саме: можлива сума кредиту - 7817 грн; наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, у тому числі, між зобов'язаннями споживача - готівкова (видача коштів з каси) та безготівкова (переказ коштів на вказаний клієнтом рахунок одержувача; переваги та недоліки пропонованих схем кредитування: переваги (проценти нараховуються на залишок кредиту), недоліки ( мінімальний вік позичальника із довідкою про доходи 21 р., без довідки про доходи - 23 р., ануїтетна схема погашення кредиту, яка призводить до подорожчання продукту; орієнтовна сукупна вартість кредиту 5528,37 грн.

Суди правильно виходили з того, що кредитний договір укладено з дотриманням положень Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою Правління Національного банку України від 10 травня 2007 № 168, оскільки позивач отримала повну та вичерпну інформацію про усі умови кредитування за вищезазначеним договором, зокрема, в договорі містяться відомості про номер кредитного договору, про суму кредиту (пункт 1.1), проценти за користування кредитом (пункт 1.3), розмір плати за обслуговування кредитної заборгованості (пункт 1.4), умова укладення договору страхування (пункт 1.7), строк кредиту (пункт 1.2), умови повернення кредиту (пункт 2.1), умови нарахування процентів та плати за обслуговування кредитної заборгованості (пункт 2.3), умови сплати ануїтетного платежу

(пункт 2.4), умови розірвання банком даного договору (пункт 2.5), штрафні санкції (пункт 3.3.1). У Договорі встановлений Графік щомісячних внесків за кредитним договором (пункт 6.1).

Крім того позивач отримала повну та вичерпну інформацію про усі умови договору страхування життя від 23 травня 2014 року.

Доводи касаційної скарги позивача щодо порушення ПАТ «Ідея Банк» вимог статей 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів», статей 215, 203 ЦК України ґрунтуються на довільному трактуванні положень наведених норм і умов кредитного договору та спростовуються фактичними обставинами справи, встановленими судами на підставі належної оцінки зібраних у справі доказів у їх сукупності.

Аргументи касаційної скарги щодо незаконності встановлення банком у договорі такої форми витрат, - як плата за обслуговування кредиту вбачаються необґрунтованими, оскільки така плата не суперечить вимогам частини п'ятої статті 11, статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів», та не містить умов зміни у витратах, а відображена чітко визначеною сумою.

Умови кредитного договору щодо послуг страхування були відомі позивачу до укладення договору та з такими умовами вона погоджувалась, у зв'язку із чим, доводи касаційної скарги щодо несправедливості цих умов є безпідставними.

Аргументи позивача, з урахуванням встановлених судами фактів та досліджених зібраних у справі доказів не дають підстав для висновку, що у спірних правовідносинах, в порушення принципу добросовісності існує істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача, а умови договору є несправедливими.

Посилання у касаційній скарзі на невідповідність кредитного договору нормам, встановлених пунктом 14 частиною першою статті 6 Закону України «Про третейські суди» не має правового значення для вирішення вимог про визнання кредитного договору недійсним, з урахуванням підстав і обставин, з якими позивач пов`язує недійсність цього договору.

Доводи касаційної скарги є аналогічними доводам, наведеним в апеляційній скарзі, та не спростовують висновків судів першої та апеляційної інстанцій, обґрунтовано викладених у мотивувальній частині рішень.

За своїм змістом аргументи касаційної скарги позивача зводяться до необхідності переоцінки доказів та незгоди заявника з висновками судів попередніх інстанцій щодо їх оцінки, а також до незгоди з мотивами, з яких суд виходив відмовляючи у задоволенні позову про визнання кредитного договору недійсним.

Колегія суддів перевірила доводи касаційної скарги на предмет законності судових рішень виключно в межах заявлених в суді першої інстанції вимог та які безпосередньо стосуються правильності застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального і дотримання норм процесуального права, у зв'язку із чим, не вдається до аналізу і перевірки інших доводів, які за своїм змістом зводяться до переоцінки доказів та встановлення обставин, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані рішення судів першої та апеляційної інстанції - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ :

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Славутського міськрайонного суду Хмельницької області від 23 листопада 2016 року та ухвалу апеляційного суду Хмельницької області від 26 квітня 2017 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді: В. С. Висоцька

В. В. Пророк

І. М. Фаловська