АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Справа№ 22-ц/796/3598/2018 Головуючий у 1-й інстанції - Коробенко С.В.
ПОСТАНОВА

Іменем України

24 травня 2018 року Апеляційний суд міста Києва в складі колегії суддів:

головуючого - Чобіток А.О.

суддів - Немировської О.В. , Соколової В.В.

при секретарі - Казанник М.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду міста Києва апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» на рішення Солом'янського районного суду міста Києва від 19 грудня 2017 року в справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» про визнання договорів припиненими, -

в с т а н о в и в :

У серпні 2014 року ПАТ «Укрсоцбанк» пред'явило позов до відповідача, в якому зазначало, що між відповідачем та ПАТ «Укрсоцбанк» було укладено:

- Договір кредиту № 40.29-34/127 від 26 квітня 2006 року, за яким ОСОБА_1 отримала в кредит 865000 доларів США під 12,5% річних;

- Договір про надання відновлювальної кредитної лінії №40.29-48/359 від 15 серпня 2007 року, згідно з яким ОСОБА_1 отримала кредит окремим частинами (траншами) в межах максимального ліміту заборгованості до 525375,00 доларів США під 13,00% річних;

- Договір кредиту №40.29-48/374 від 17.08.2007 року, відповідно до умов якого ОСОБА_1 отримала в кредит суму в розмірі 917000,00 доларів США під 12,5% річних.

Відповідно до вказаних угод відповідач зобов»язалась своєчасно та в повному обсязі погашати кредит із нарахованими процентами за фактичний час його використання та можливими штрафними санкціями в порядку, визначеному умовами договорів.

У зв'язку з із невиконанням зобов'язань за кредитними договорами, банком було звернуто стягнення на нерухоме майно передане відповідачем в іпотеку та частково погашено заборгованість.

Зважаючи на те, що заборгованість відповідачем не погашається, з урахуванням заяви від 24.07.2017 року про зменшення розміру позовних вимог позивач просив стягнути з ОСОБА_1:

1. За Договором Кредиту №40.29-34/127 заборгованість в загальному розмірі 928452,40 доларів США, з яких:

- заборгованість за тілом кредиту в сумі 514744,24 долари США;

- заборгованість за процентами в сумі 297964,64 долари США;

- пеня за несвоєчасне повернення кредиту в сумі 76067,76 доларів США;

- пеня за несвоєчасне повернення процентів в сумі 39675,76 доларів США.

2. За Договором Кредиту №40.29-48/359 заборгованість в загальному розмірі 122396,99 доларів США, з яких:

- заборгованість за тілом кредиту в сумі 1331,01 долар США;

- заборгованість за процентами в сумі 102540,28 доларів США;

- пеня за несвоєчасне повернення кредиту в сумі 3433,78 доларів США;

- пеня за несвоєчасне повернення процентів в сумі 15091,92 доларів США.

3.За Договором Кредиту №40.29-48/374 заборгованість в загальному розмірі 959060,79 доларів США, з яких:

- заборгованість за тілом кредиту в сумі 572405,41 долари США;

- заборгованість за процентами в сумі 305761,28 долар США;

- пеня за несвоєчасне повернення кредиту в сумі 23236,31 доларів США;

- пеня за несвоєчасне повернення процентів в сумі 57657,79 доларів США.

Загальна заборгованість відповідача за трьома кредитними договорами за розрахунком ПАТ «Укрсоцбанк» становить 2009910,18 доларів США.

Відповідачем було заявлено зустрічний позов про визнання припиненими її зобов'язань за кредитними договорами № 40.29-48/374 від 17.08.2007 р. та №40.29-48/359 від 15.08.2007 р. з посиланням на те, що позивач вже задовольнив свої вимоги за вказаними договорами в повному обсязі за рахунок заставленого майна шляхом визнання на нього права власності на підставі рішення Печерського районного суду м. Києва від 09.08.2012 року та рішення Обухівського районного суду м. Києва від 19.02.2013 року, а за договором № 40.29-34/127 від 26 квітня 2006 року сплив строк позовної давності.

Рішенням Солом'янського районного суду міста Києва від 19 грудня 2017 року в задоволенні позову ПАТ «Укрсоцбанк» відмовлено, зустрічний позов ОСОБА_1 задоволено в повному обсязі.

Не погодившись з вищевказаним рішенням суду, позивачем подано апеляційну скаргу, в якій він просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги ПАТ «Укрсоцбанк» задовольнити в повному обсязі та відмовити в задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1, стягнувши з останньої судові витрати. Зазначає, що обґрунтовуючи підстави для задоволення зустрічного позову, суд посилався на ч. 6 ст. 36 ЗУ «Про іпотеку», відповідно до якої після завершення позасудового врегулювання будь-які наступні вимоги іпотекодержателя щодо виконання боржником основного зобов'язання є недійсними. Однак з такими висновками суду позивач не погоджується , оскільки майно відповідача було прийнято на баланс відповідно до вартості визначеної в рішенні Печерського районного суду м. Києва від 09.08.2012 року та в рішенні Обухівського районного суду Київської області від 19.02.2013 року. Проте вказаної вартості нерухомого майна було недостатньо для погашення заборгованості, що виникла у зв'язку з невиконанням прийнятих на себе відповідачем зобов'язань. Банком було направлено вимогу на адресу відповідача про погашення залишку заборгованості, однак такі вимоги були залишені без задоволення. Вважає, що посилання відповідача на ст..ст. 36, 37 ЗУ «Про іпотеку» є безпідставними, оскільки врегулювання спору у позасудовому порядку не відбулося, разом з тим, суд першої інстанції зазначав, що стягнення відбулося в судовому порядку.

Крім того, позивач вважає, що суд першої інстанції у своєму рішенні дійшов передчасного та помилкового висновку про пропуск позивачем позовної давності.

Позовна давність переривається в разі пред'явлення особою позову до одного чи кількох божників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Після переривання перебіг позовної давності починається спочатку.

У даному випадку відбулося переривання позовної давності, оскільки позивач вже звертався з вимогами про погашення заборгованості за кредитним договором №40.29-34/127 від 26.04.2006 р. шляхом звернення стягнення на заставлене майно, а тому строк на звернення до суду з цим позов не порушено.

Також вважає, що оскільки строк виконання основного зобов'язання встановлений 25.04.2013 року, то направлення вимоги відповідачу 23.06.2011 року не є зміною строку виконання зобов'язання, а є санкцією за порушення виконання зобов'язання, передбаченого кредитним договором.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 зазначала , що в силу ст. 36 Закону України «Про іпотеку» її зобов'язання перед позивачем припинено, а за договором №40.29-34/127 від 26.04.2006 року позивачем пропущено строк позовної давності, про що нею зроблено відповідну заяву.

При розгляді даної справи судом першої інстанції встановлено, що 26 квітня 2006 року між АКБСР «Укрсоцбанк», яке змінило найменування на ПАТ «Укрсоцбанк» та відповідачем укладено Договір кредиту №40.29-34/127 на суму 865000 доларів США терміном до 25.04.2013 рокуз покладення на Позичальника обов'язку зі сплати 12,25 % річних за користування наданим кредитом (п.1.1. Договору).

Пунктом 1.1.1 Договору сторони погодили, що сплата тіла кредиту та процентів за користування ним мають здійснюватися Відповідачем щомісячно до 15 числа.

Згідно з п. 3.3.8 Договору Позичальник зобов'язалась сплачувати проценти за використання Кредиту в порядку, визначеному Договором, а згідно з п.3.3.9 - своєчасно та в повному обсязі погашати кредит із нарахованими процентами за фактичний час його використання та можливим штрафними санкціями.

Пунктом 4.5 кредитного договору встановлено, що у разі невиконання (неналежного виконання) позичальником обов'язків, визначених, серед інших, пунктом 3.3.8, 3.3.9 цього договору протягом більше, ніж 90 календарних днів, строк користування кредитом вважається таким, що сплив та відповідно позичальник зобов'язаний протягом одного робочого дня погасити кредит в повному обсязі, сплатити проценти за фактичний час використання кредиту та нараховані штрафні санкції (штраф, пеню).

Останній платіж в погашення тіла кредиту згідно з графіком, визначеним п.1.1.1 Договору відповідачем був здійснений 16.02.2009 року, а наступний платіж, який мав бути внесений до 15 березня 2009 року, ОСОБА_1 не здійснила, внаслідок чого за пунктом 4.5 Договору строк користування кредитом вважається таким, що сплив через 90 днів, тобто з 15 червня 2009 року.

Оскільки строк виконання основного зобов'язання (повернення усієї суми кредиту) було змінено на 15 червня 2009 року, то саме з цього моменту в позивача виникло право на звернення до суду щодо захисту своїх порушених прав.

ПАТ «Укрсоцбанк» звертався до суду з позовними вимогами про звернення стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором №40.29-34/127, провадження за яким було відкрито ухвалою суду від 16.08.2011 року, і з цього моменту строк позовної давної перервався і розпочався заново. У задоволенні зазначених позовних вимог позивачу було відмовлено, і з позовом до Солом'янського районного суду м. Києва він звернувся лише 20 серпня 2014 року, тобто після закінчення трирічного строку позовної давності з моменту його переривання.

Також між сторонами було укладено ще два кредитні договори, а саме:

- Договір про надання відновлювальної кредитної лінії №40.29-48/359 від 15.08.2007 року на суму в межах ліміту до 525375,00 доларів США під 13 % річних;

- Договір кредиту № 40.29-48/374 від 17.08.2007 року на суму в розмірі 917000 доларів США під 12,5% річних.

У зв'язку з невиконанням взятих відповідачем на себе зобов'язань за кредитними договорами, ПАТ «Укрсоцбанк» у судовому порядку було звернуто стягнення на майно передане в іпотеку за вказаними кредитними договорами.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 09.08.2012 року, ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 25.12.2012 року та ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17.07.2013 року за ПАТ «Укрсоцбанк» визнано право власності на нежиле приміщення, № 29 (літ. А), загальною площею 353,10 кв.м, що знаходиться за адресою: м.Київ, вул.Червоноармійська, 81.

Рішенням Обухівського районного суду Київської області від 19.02.2013 року, залишеним в силі Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 22.01.2014 року, за ПАТ «Укрсоцбанк» визнано право власності на садовий будинок НОМЕР_2 (літера &q?» ;Л&q?но;) загальною площею 315,80 кв.м, житловою площею 57,90 кв.м та земельну ділянку кадастровий НОМЕР_1 загальною площею 0,1210 га, що розташовані за адресою: Київська область, Обухівський район, м. Українка, садове товариств «Дружба».

Відповідно до частин 1,2,3 ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Відмовляючи в задоволенні первісного позову та задовольняючи зустрічний позов, суд першої інстанції виходив з того, що вимоги ПАТ «Укрсоцбанк» щодо звернення стягнення на предмети іпотеки були задоволені саме за процедурою передбаченоюдля позасудового врегулювання - шляхом визнання права власності за іпотекодержателем на предмет іпотеки, внаслідок чого в силу ст. 36 Закону України «Про іпотеку» відповідачем фактично виконано свої зобов'язання, врахуваши при цьому що за договором №40.29-34/127від 26.04.2006 року позивачем пропущено строк позовної давності.

Вислухавши доповідь судді, пояснення учасників справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, обставини справи, Апеляційний суд міста Києва , який діє відповідно до п. 8 ч. 1 Розділу ХІІІ Перехідних положень ЦПК України, ч. 4 ст. 147 та п. 3 Розділу ХІІ Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів», у складі колегії суддів вважає таке рішення суду законним та обґрунтованим, відповідним встановленим обставинам справи та нормам матеріального та процесуального права, які регулюють правовідносини, що виникли між сторонами, висновків якого доводи апеляційної скарги не спростовують з наступних підстав.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 253 , ч. 1 ст. 261 ЦК України, перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок. Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

26 квітня 2006 року між ПАТ "Укрсоцбанк" та відповідачем було укладено Договір кредиту № 40.29-34/127 на суму 865000,00 доларів США строком до 25.04.2013 року з покладенням на Позичальника зобов'язання сплати тіла кредиту та процентів за його користування щомісячно до 15 числа ( п.п. 1.1 Договору).

Згідно із п. 4.5 Договору, у разі невиконання (неналежного виконання) позичальником обов'язків, щодо сплати коштів за кредитом протягом більше, ніж 90

календарних днів, строк користування кредитом вважається таким, що сплив та відповідно позичальник зобов'язаний протягом одного робочого дня погасити кредит в повному обсязі, сплатити проценти за фактичний час використання кредиту та нараховані штрафні санкції.

Отже, сторони Договору погодили право Банку вимагати від Позичальника дострокового повернення всієї наданої йому суми кредиту згідно з вимогами Договору та сплати процентів за кредит, змінивши при цьому терміни повернення кредиту та плати за кредит у разі порушення Позичальником термінів погашення будь-яких своїх грошових зобов'язань за Договором строком більше ніж 90 календарних днів.

Останній платіж в погашення тіла кредиту згідно із графіком, визначеним у Договорі, був здійснений відповідачем 16 лютого 2009 року, а наступний платіж, повинен був бути сплачений до 15 березня 2009 року.

Таким чином відповідно до п.4.5 Договору строк користування кредитом вважається таким, що сплив через 90 днів, тобто 15 червня 2009 року.

Таким чином, перебіг позовної давності для Кредитора розпочався від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права , тобто з 16.06. 2009 року.

06.10.2010 року ПАТ &qu01;Укрсоцбанк&quju;, реалізуючи своє право визначене вказаним підпунктом Договору та надане йому ст. ст. 611, 1050 ЦК України, направив відповідачу вимогу, в якій вимагалось від відповідача повернути заборгованість по вказаному кредитному договору та у разі невиконання вимоги стягнення буде звернено на заставне майно ( а.с. а.с. 27 том 2).

З позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності на нього, в задоволенні якого було відмовлено, ПАТ «Укрсоцбанк» звернувся 16.08.2011 року, що підтверджується копією ухвали Печерського районного суду м. Києва ( а.с.25 том 2).

Вимог про стягнення заборгованості банк не пред'являв, а звернувся до Солом'янського районного суду м. Києва з такими вимогами лише 20 серпня 2014 року, тобто після закінчення трирічного строку позовної давності з моменту його переривання.

Пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме : забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»).

Отже, враховуючи заяву відповідача про застосування позовної давності , суд першої інстанції мав усі передбачені законом підстави для відмови у позові ПАТ «Укрсоцбанк» про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за кредитним договором №40.29-34/127 від 26.04.2006 рокуз підстав пропущення останнім строків звернення до суду.

Аргументи апеляційної скарги ПАТ «Дельта Банк» про те, що перебіг строку позовної давності починається з 25.04.2013 року, з моменту закінчення строку дії кредитного договору визначеного сторонами при його укладенні, на увагу не заслуговують, оскільки не ґрунтуються на встановлених обставинах справи та вимогах закону, що регулює правовідносини, що виникли між сторонами.

Між ПАТ "Укрсоцбанк" та ОСОБА_1 були також укладені Договір кредиту №40.29-48/374 від 17.08.2007року та Договір про надання відновлювальної кредитної лінії №40.29-48/359 від 15.08.2007 року, відповідно до яких вона отримала у користування кредитні кошти з обов'язком їх повернення зі сплатою відповідних відсотків.

Відповідно до ч. 1 статті 36 Закону України "Про іпотеку" , сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати:

передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання у порядку, встановленому статтею 37 цього Закону;

право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому статтею 38 цього Закону ( ч. 3).

Стаття 37 Закону України "Про іпотеку" визначає, щоіпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання.

Відповідно до ч. 1 ст. 12 ЦК України , особа здійснює свої цивільні права вільно, на власний розсуд.

Унаслідок невиконання відповідачем узятих на себе зобов'язань за вказаними вище договорами в серпні та жовтні 2011 року ПАТ "Укрсоцбанк" як кредитор звернулось до суду за захистом своїх прав з позовами про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності на нього за банком.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 09 серпня 2012 року, залишеним без змін судами апеляційної та касаційної інстанцій, за ПАТ «Укрсоцбанк» визнано право власності на нежиле приміщення, № 29 (літ. А), загальною площею 353,10 кв.м, що знаходиться за адресою: м.Київ, вул.Червоноармійська, 81, яке виконано, що підтверджується відповідним Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №7145346 від 29 липня 2013 року ( а.с. 153 том 1).

Також 19 лютого 2013 року Рішенням Обухівського районного суду Київської області у справі, залишеним в силі Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 22 січня 2014 року, за ПАТ &q?о ;Укрсоцбанк" визнано право власності на садовий будинок НОМЕР_2 (літера &q?ал;Л&q?но;) загальною площею 315,80 кв.м, житловою площею 57,90 кв.м, та на земельну ділянку, кадастровий номер НОМЕР_1 загальною площею 0,1210 га, що розташовані за адресою: Київська обл., Обухівський р-н, м.Українка, садове товариств "Дружба", яке також виконано.

Аналіз вищевказаних норм закону свідчить про те, що позивач , здійснюючи свої права на власний розсуд обрав позасудовий спосіб захисту своїх прав, який був задоволений вищевказаними судами, рішення яких набрали законної сили та виконані позивачем.

При цьому, після завершення позасудового врегулювання будь-які наступні вимоги іпотекодержателя щодо виконання боржником основного зобов'язання є недійсними ( ч. 6 ст. 36 Закону України "Про іпотеку" ) .

Таким чином, визнавши за собою право власності на іпотечне майно,що дозволено нормами ст. 36 ЗаконуУкраїни "Про іпотеку", позивач втратив право наступних вимог щодо виконання ОСОБА_1 основного зобов'язання.

Відповідно до ст. 18 ЦПК України , судові рішення, що набрали законної сили, обов'язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організації, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Такі ж самі положення містив і ЦПК у редакції 2004 року.

Зазначаючи про те, що на правовідносини, що виникли між сторонами не поширюється норма ч. 4 ст. 36 ЗаконуУкраїни "Про іпотеку", в зв'язку з тим, що Великою Палатою Верховного Суду висловлено правову позицію, що суди не наділені повноваженнями звертати стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання право власності на нього за іпотекодержателем, позивач не звертає уваги на те, що саме він був ініціатором такого способу захисту своїх прав, що свідчить про те, що вартість іпотечного майна на час ухвалення судами рішень влаштовувала останнього.

Про що свідчить і той факт, що з даним позовом банк звернувся лише у серпні 2014 року.

Крім того права позивача захищені судовими рішеннями, які набрали законної сили та є обов'язковими для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організації, посадових чи службових осіб та громадян, і вже виконані позивачем.

З огляду на викладене, аргументи позивача у вказаній частині не є такими, що заслуговують на увагу.

Крім того, в ході судового розгляду позивач як на підставу до задоволення його позовних вимог, послався на правову позицію , викладену у Постанові Верховного Суду від 11.04.2017 року в справі № 761/17280/16, згідно з якою набуття іпотекодержателем у позасудовому порядку права власності на іпотечне майно не припиняє наступних вимог останнього щодо виконання боржником основного зобов'язання, оскільки положення ч. 4 ст. 36 Закону України "Про іпотеку" на правовідносини, що виникли у даному випадку не поширюється, зазначивши при цьому що зобов'язання за договором позики не припинилося в силу його невиконання, а вартості набутого позикодавцем у власність предмета іпотеки не вистачило на погашення боргу у повному обсязі, тому кредитор за приписами статті 591 ЦК України та частити 7 ст. 47 Закону України "Про іпотеку", має право на стягнення суми,що не вистачає для погашення цієї заборгованості.

Проте, суд апеляційної інстанції також не приймає вказаний аргумент позивача, оскільки відповідно до ч. 7 ст. 82 ЦПК України, правова оцінка, надана судом певному факту при розгляді іншої справи, не є обов'язковою для суду.

Крім того, суд апеляційної інстанції вважає за потрібне зазначити, що норми статті 591 ЦК України та частини 7 ст. 47 Закону України "Про іпотеку" регулюють реалізацію предмета застави (іпотеки), на яке звернено стягнення за рішенням суду та яке реалізується шляхом його продажу з публічних торгів у визначеному законом порядку та у межах процедури виконавчого провадження на підставі вимог Закону України «Про виконавче провадження», внаслідок чого не регулюють правовідносини, що виникають між сторонами внаслідок реалізації права іпотекодержателя задовольнити свої вимоги у позасудовому порядку шляхом визнання за останнім права власності на іпотечне майно.

У даній справі позивач задовольнив свої вимоги шляхом визнання за ним права власності на іпотечне майно, що регулюється нормами статей 36, 37 Закону України "Про іпотеку", звернення на іпотечне майно за рішенням суду в порядку ст. 38 (Право іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки), ст. 39 (Реалізація предмета іпотеки за рішенням суду), ст. 41( Реалізація предмета іпотеки на прилюдних торгах) Закону України "Про іпотеку" не відбувалось. Станом на даний час позивач є власником іпотечного майна.

Беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв&qu l;язок доказів у їх сукупності, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про законність та обґрунтованість рішення ухваленого по даній справі та відсутність підстав до його скасування.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 381-384, 390 ЦПК України, суд апеляційної інстанції,-

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» залишити без задоволення.

Рішення Солом'янського районного суду міста Києва від 19 грудня 2017 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий : Судді: