Справа № 703/2821/17
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 травня 2018 року Смілянський міськрайонний суд Черкаської області в складі:

головуючого судді Опалинської О.П.

при секретарі Харченко М.О.

позивача ОСОБА_1

представників позивача ОСОБА_2, ОСОБА_3

представника відповідача ОСОБА_4

представника третьої особи ОСОБА_5

розглянувши в залі суду в м. Сміла цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Державного агентства резерву України, третя особа Державна організація «Комбінат Дніпро» Державного агентства резерву України про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу в звязку з невиконанням рішення суду про поновлення на роботі, -

встановив:

ОСОБА_1 звернувся до Державного агентства резерву України про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу в звязку з невиконанням рішення суду про поновлення на роботі, третя особа - Державна організація «Комбінат Дніпро» Державного агентства резерву України.

Позовні вимоги обґрунтовує тим, що 23 листопада 2016 року його було звільнено з посади директора ДО «Комбінат Дніпро» м. Сміла. У звязку з цим він звернувся до Смілянського міськрайонного суду з позовом про поновлення його на роботі та стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу. Рішенням Смілянського міськрайонного суду від 13 лютого 2017 року його позовні вимоги було задоволено, поновлено на посаді директора ДО «Комбінат Дніпро» з 23 листопада 2016 року та стягнуто на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу з 23 листопада 2016 року по 13 лютого 2017 року в сумі 36293 гривні 04 копійки. Ухвалою апеляційного суду Черкаської області від 18 квітня 2017 року вищевказане рішення було залишено без змін. Однак, відповідач по даний час рішення суду не виконав, не поновив його на роботі в звязку з цим звернувся до суду та просить стягнути з ДО «Комбінат Дніпро» на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу в звязку з невиконанням рішення суду про поновлення на роботі в сумі 130533 гривні 75 копійок за період з 13 лютого 2017 року по 6 вересня 2017 року.

11 грудня 2017 року позивач надав суду заяву про збільшення позовних вимог відповідно до якої, враховуючи збільшення тривалості вимушеного прогулу просив стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу в звязку з невиконанням рішення суду в сумі 192935 гривень 25 копійок за період з 13 лютого 2017 року по 11 грудня 2017 року.

7 лютого 2018 року позивач надіслав до суду заяву про зменшення позовних вимог відповідно до якої просив стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу за час невиконання рішення суду в сумі 175 тисяч 743 гривні, оскільки з моменту винесення рішення Смілянським міськрайонним судом про поновлення його на роботі від 13 лютого 2017 року та до судового засідання по справі станом на 21 березня 2018 року минуло 276 робочих днів, а тому просив стягнути з відповідача саме вищевказану суму.

Крім того, в судовому засіданні 18 травня 2018 року представником позивача ОСОБА_3 подано заяву про приєднання до матеріалів справи довідки про розмір середньоденної заробітної плати ОСОБА_1 в сумі 608 гривень 21 копійка, що менше на 28 гривень 54 копійки ніж розмір середньоденної заробітної плати, що був взятий до уваги при прийнятті рішення по справі, яким позивач був поновлений на посаді та просила винести рішення по справі з врахуванням вищевказаної довідки.

Представник позивача ОСОБА_2 заявлені вимоги позивача підтримав повністю та пояснив, що 23 листопада 2016 року позивача було звільнено з посади директора ДО «Комбінат Дніпро» м. Сміла. У звязку з цим він звернувся до Смілянського міськрайонного суду з позовом про поновлення його на роботі та стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу. Рішенням Смілянського міськрайонного суду від 13 лютого 2017 року позовні вимоги було задоволено, позивача поновлено на посаді директора ДО «Комбінат Дніпро» з 23 листопада 2016 року та стягнуто на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу з 23 листопада 2016 року по 13 лютого 2017 року в сумі 36293 гривні 04 копійки. Ухвалою апеляційного суду Черкаської області від 18 квітня 2017 року вищевказане рішення було залишено без змін. Однак, відповідач по даний час рішення суду не виконав, не поновив позивача на роботі в звязку з цим він звернувся до суду та просить стягнути з ДО «Комбінат Дніпро» на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу в звязку з невиконанням рішення суду про поновлення на роботі в сумі 175 тисяч 743 гривні. Крім того, в судовому засіданні 18 травня 2018 року, надав заяву про приєднання до матеріалів справи опису виконаних ним робіт та квитанцій про оплату таких позивачем та просив стягнути з відповідача на користь позивача витрати на правничу допомогу в сумі 6000 гривень.

Представник позивача ОСОБА_3 позовні вимоги ОСОБА_1 підтримала, просила їх задовольнити в повному обсязі та зазначила, що рішення суду, яке набрало законної сили підлягає до негайного виконання відповідно до вимог чинного законодавства.

Позивач в судовому засіданні підтримав позовні вимоги та пояснення надані в судовому засіданні його представниками.

Представник відповідача в судовому засіданні просив в задоволенні позову відмовити посилаючись на те, що ОСОБА_1 дійсно працював на посаді директора ДО «Комбінат Дніпро» та 23 листопада 2016 року був звільнений з займаної посади. Рішенням Смілянського міськрайонного суду його було поновлено на посаді директора ДО «Комбінат Дніпро» та стягнуто середній заробіток за час вимушеного прогулу. На даний час рішення суду не виконано. Зазначив також, що заробітна плата ОСОБА_1 до дати його звільнення виплачувалася саме ДО «Комбінат Дніпро», а не Державним агентством резерву України в штаті якого відсутня посада директора ДО «Комбінат «Дніпро» та відповідно фонд оплати праці Держрезерву не передбачає виплату заробітної плати для нього. Вказав, що поновлення позивача на посаді директора є неможливим, оскільки посада, на якій позивач був поновлений, у штатному розписі відсутня. Зазначив, також, що зміни до штатного розпису були внесені восени 2017 року, а стосовно розрахованої позивачем суми середнього заробітку за час невиконання рішення суду в розмірі 175 тисяч 743 гривні не заперечував.

Представник третьої особи просив в задоволенні позову відмовити посилаючись на те, що ДО «Комбінат «Дніпро» не наділений повноваженнями приймати на роботу чи виплачувати будь-які компенсації, оскільки фінансується коштами державного бюджету. Крім того зазначив, що позивач був прийнятий на роботу по контракту, строком до 12 червня 2017 року, а тому вимоги про стягнення середнього заробітку за час невиконання рішення суду після закінчення строку дії такого є необґрунтованими та не можуть бути задоволені.

Суд вивчивши матеріали справи, надані докази, дослідивши їх всебічно, повно, безпосередньо та об'єктивно, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв'язок у сукупності, з'ясувавши усі обставини справи вважає позовну заяву ОСОБА_1 обґрунтованою та такою, що підлягає до часткового задоволення, виходячи із наступного.

Статтею 76 ЦПК України визначено, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору (ч. 1 ст. 95 ЦПК України).

Відповідно до вимог ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

За правилами ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Пунктом 1 ч. 2 ст. 16 ЦК України визначено, способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: у тому числі визнання права.

В судовому засіданні встановлено, що 23 листопада 2016 року позивача було звільнено з посади директора державної організації «Комбінат Дніпро» м. Сміла.

Рішенням Смілянського міськрайонного суду від 13 лютого 2017 року, яке залишено в силі ухвалою Апеляційного суду Черкаської області від 18 квітня 2017 року, ОСОБА_1 поновлено на посаді директора державної організації «Комбінат Дніпро» Державного агентства резерву України з 23 листопада 2016 року та стягнуто на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу з 23 листопада 2016 року по 13 лютого 2017 року за 57 робочих днів в сумі 36293 гривні 04 копійки. Рішення в частині поновлення ОСОБА_1 допущено до негайного виконання, однак на час розгляду справи в суді не виконано.

Відповідно до постанови про відкриття виконавчого провадження від 18 липня 2017 року старшим державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України відкрито виконавче провадження з виконання виконавчого листа №703/4198/16-ц виданого 15 травня 2017 року Смілянським міськрайонним судом про поновлення ОСОБА_1 на посаді директора ДО «Комбінат Дніпро» Державного агентства резерву України з 23 листопада 2016 року.

Листом Державного агентства резерву України ОСОБА_1 повідомлено, що касаційною інстанцією не винесено остаточного рішення по справі за його позовом про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, а тому виконання рішення суду апеляційної інстанції є передчасним. Крім того, зазначено, що посада директора виведена із штатного розпису ДО «Комбінат «Дніпро» , а тому дана обставина унеможливлює виконання рішення суду про поновлення його на посаді директора.

Згідно з ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Статтею 43 Конституції України закріплено право кожного на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Отже, Конституція України, норми якої, відповідно до ст. 8 цього Основного закону, є нормами прямої дії, визначає, що держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю.

До того ж, з огляду на положення ст. 5-1 КЗпП України, держава гарантує працездатним громадянам, які постійно проживають на території України, зокрема, правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Відповідно до ст. 129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обовязковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку.

За вимогами ч. 5 ст. 124 Конституції України, ч. 1 ст. 18 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов'язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України.

Згідно із ч. 5 ст. 235 КЗпП України рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню.

Частиною 7 ст.235 КЗпП України передбачено, що рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню.

Негайне виконання рішення про поновлення на роботі повинно забезпечувати швидкий і реальний захист прав та інтересів незаконно звільненого громадянина та полягає в тому, що воно набуває властивостей обов'язковості і підлягає виконанню не з моменту набрання ним законної сили, а негайно з часу його оголошення в судовому засіданні.

Закон України "Про виконавче провадження" від 02 червня 2016 року № 1404-VIII не містить поняття добровільного виконання рішення і регулює порядок примусового виконання судових рішень.

Згідно ст.65 Закону України "Про виконавче провадження" від 02 червня 2016 року № 1404-VIII рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного працівника виконується невідкладно в порядку, визначеному статтею 63 цього Закону; рішення вважається виконаним боржником з дня видання відповідно до законодавства про працю наказу або розпорядження про поновлення стягувача на роботі та внесення відповідного запису до трудової книжки стягувача.

Тому, посилання відповідача на неможливість виконання рішення суду є безпідставним та не обґрунтованим. Крім того, факт невиконання рішення суду про поновлення позивача на посаді директора та правомірність вимог позивача про виплату йому середнього заробітку за час невиконання рішення суду в сумі 175 тисяч 743 гривні підтверджено представником відповідача в судовому засіданні.

Відповідно до п. 34 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», належним виконанням судового рішення про поновлення на роботі слід вважати видання власником про це наказу, що дає можливість працівнику приступити до виконання своїх попередніх обов'язків.

У випадку невиконання цього обовязку добровільно, рішення суду підлягає виконанню у примусовому порядку.

Частинами 2 та 3 Розділу 1 Положення про Порядок укладання контракту з керівником підприємства, що є у державній власності, при прийманні на роботу, затвердженого постановою КМ України від 19 березня 1993 року № 203 визначено, що наймання на роботу керівника підприємства, що є у державній власності, здійснюється шляхом укладення з ним контракту. Контракт може бути укладений на термін від 1 до 5 років.

Частиною 3 ст. 21 КЗпП України визначено, що особливою формою трудового договору є контракт, в якому строк його дії, права, обов'язки і відповідальність сторін (в тому числі матеріальна), умови матеріального забезпечення і організації праці працівника, умови розірвання договору, в тому числі дострокового, можуть встановлюватися угодою сторін. Сфера застосування контракту визначається законами України.

Статтею 23 КЗпП України визначено, що трудовий договір може бути: 1) безстроковим, що укладається на невизначений строк; 2) на визначений строк, встановлений за погодженням сторін; 3) таким, що укладається на час виконання певної роботи. Строковий трудовий договір укладається у випадках, коли трудові відносини не можуть бути встановлені на невизначений строк з урахуванням характеру наступної роботи, або умов її виконання, або інтересів працівника та в інших випадках, передбачених законодавчими актами.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 36 КЗпП підставою припинення трудового договору є закінчення строку (пункти 2 і 3 статті 23), крім випадків, коли трудові відносини фактично тривають і жодна з сторін не поставила вимогу про їх припинення.

Згідно з п. 2 ст. 40 КЗпП України, трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку виявленої невідповідності працівника займаній посаді або виконуваній роботі внаслідок недостатньої кваліфікації або стану здоров'я, які перешкоджають продовженню даної роботи, а так само в разі відмови у наданні допуску до державної таємниці або скасування допуску до державної таємниці, якщо виконання покладених на нього обов'язків вимагає доступу до державної таємниці.

Оскільки, рішення суду про поновлення позивача на посаді директора не виконано, з моменту поновлення позивача на посаді директора жодна із сторін контракту не заявила вимогу про припинення дії строкового трудового договору, відтак трудові відносини продовжують тривати.

За змістом ст. 236 КЗпП України в разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки.

Відповідно до п. 21 постанови Пленуму ВСУ «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» №13 від 24 грудня 1999 року при визначенні середньої заробітної плати слід виходити з того, що в усіх випадках, коли за чинним законодавством вона зберігається за працівником, це слід робити відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою КМУ №100 від 08 лютого 1995 року.

Відповідно до абз. 3 п. 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати №100, затвердженого постановою КМУ №100 від 08 лютого 1995 року середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарних місяці роботи, що передують події, з якої пов'язана відповідна виплата.

З урахуванням цих норм, зокрема абз. 3 п. 2 Порядку, середньомісячна заробітна плата за час вимушеного прогулу працівника обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою повязана виплата, тобто дню звільнення працівника з роботи.

Згідно п. 32 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06 листопада 1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів» у випадках стягнення на користь працівника середнього заробітку за час вимушеного прогулу в звязку з незаконним звільненням або переведенням, відстороненням від роботи - невиконанням рішення про поновлення на роботі, затримкою видачі трудової книжки або розрахунку він визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, виходячи з заробітку за останні два календарні місяці роботи.

Визначаючи розмір середньомісячного заробітку, суд бере до уваги, що такий встановлено попередніми рішеннями судів та відповідає розрахунку, проведеному відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати». Сума середнього заробітку повинна бути нарахована за кількістю робочих днів за період вимушеного прогулу, який виник з підстав невиконання відповідачем судового рішення про поновлення позивача на роботі.

Відповідно до листа Міністерства соціальної політики України від 05 серпня 2016 року №11535/0/14-16/13 «Про розрахунок норми тривалості робочого часу на 2017 рік», загальна кількість робочих днів у лютому 12 робочих днів, у березні 22 робочих дні, у квітні 19 робочих днів, у травні 20 робочих днів, у червні 20 робочих днів, у липні 21 робочий день, у серпні 22 робочі дні, у вересні 21 робочий день, у жовтні 21 робочий день, у листопаді 22 робочі дні, у грудні 21 робочий день. В 2018 році загальна кількість робочих днів у січні становить 21 робочий день, у лютому 20 робочих днів та по 21 березня 14 робочих днів. Період, за який позивач просить стягнути середній заробіток, становить 276 робочих днів.

Відтак, суд визнає здійснений позивачем розрахунок компенсації середнього заробітку за час вимушеного прогулу (276 днів) в розмірі 175 тисяч 743 гривні таким, що відповідає Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995року № 100.

Відповідно до ч.5, 6 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Рішенням Смілянського міськрайонного суду від 13 лютого 2017 року, яке залишено без змін ухвалою Апеляційного суду Черкаської області від 18 квітня 2017 року середньомісячний заробіток позивачу встановлено, а тому посилання позивача щодо розрахунку середньомісячного заробітку виходячи з суми 608 гривень 21 копійка є безпідставним.

Разом з тим, відповідно до ч.3 ст. 133 ЦПК України витрати на професійну правничу допомогу відносяться до судових витрат як витрати, повязані з розглядом справи.

Порядок визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу, розподілу витрат між сторонами визначається ст. 137 ЦПК України.

Згідно з ч.2 ст. 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, повязану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Договором про надання правової допомоги, укладеним 24 жовтня 2017 року між адвокатом ОСОБА_2 та позивачем ОСОБА_1 передбачено, що за надання правничої допомоги за цим договором клієнт сплачує адвокату аванс в розмірі 5000 гривень, який визначено за домовленістю сторін; клієнт окрім гонорару сплачує адвокату вартість наданих послуг при наданні правничої допомоги, перелік та вартість яких визначається в розрахунку обсягу вартості наданих послуг та розміру компенсації витрат по наданню правничої допомоги.

Відповідно до ч. 3 ст. 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

На підтвердження розміру витрат на професійну правничу допомогу представник позивача надав суду договір про надання правової допомоги, свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю №358, опис робіт (наданих послуг) та квитанції про оплату наданих послуг на суму 11000 тисяч гривень.

Відтак, суд вважає можливим задовольнити вимоги позивача про стягнення з відповідача витрат за надання правничої допомоги в розмірі 11000 гривень.

Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір в сумі 2553 гривні 37 копійок.

Керуючись ст.ст. 43, 124, 129-1 Конституції України, ст.ст. 15, 16 ЦК України, ст. ст. 13, 18, 76, 81, 82, 89, 133, 137, 141, 263-265, 430 ЦПК України, ст.ст. 5-1, 21, 23, 36, 40, 235, 236 КЗпП, постановою Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», постановою Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» №13 від 24 грудня 1999 року, Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою КМУ №100 від 08 лютого 1995 року, -

вирішив:

Позов ОСОБА_1 до Державного агентства резерву України, третя особа Державна організація «Комбінат Дніпро» Державного агентства резерву України про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу в звязку з невиконанням рішення суду про поновлення на роботі задовольнити.

Стягнути з Державного агентства резерву України м. Київ, вул. Пушкінська, 28 на користь ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, уродженця ІНФОРМАЦІЯ_2, жителя ІНФОРМАЦІЯ_3 середній заробіток за час вимушеного прогулу в звязку з невиконанням рішення суду про поновлення на роботі в сумі 175 (сто сімдесят пять) тисяч 743 (сімсот сорок три) гривні за період з 14 лютого 2017 року по 21 березня 2018 року.

Стягнути з Державного агентства резерву України м. Київ, вул. Пушкінська, 28 на користь ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, уродженця ІНФОРМАЦІЯ_2, жителя ІНФОРМАЦІЯ_3 - 2553 (дві тисячі пятсот пятдесят три) гривні 37 (тридцять сім) копійок сплаченого судового збору.

Стягнути з Державного агентства резерву України м. Київ, вул. Пушкінська, 28 на користь ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, уродженця ІНФОРМАЦІЯ_2, жителя ІНФОРМАЦІЯ_3 - 11000 (одинадцять тисяч ) гривень за надання правничої допомоги.

В межах суми платежу за один місяць рішення підлягає до негайного виконання.

Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Черкаської області через Смілянський міськрайонний суд Черкаської області протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення можуть подати апеляційну скаргу протягом тридцяти днів з дня отримання його копії.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку на його оскарження, а в разі оскарження після розгляду справи апеляційним судом, якщо рішення не буде скасовано.

Позивач: ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, уродженець ІНФОРМАЦІЯ_2, житель ІНФОРМАЦІЯ_3.

Відповідач: Державне агентство резерву України м. Київ, вул. Пушкінська, 28.

Третя особа: Державна організація «Комбінат «Дніпро» Державне агентство резерву України, вул. І.Франка, 18 м. Сміла Черкаська область.

Головуючий О.П.Опалинська