Постанова

Іменем України

16 травня 2018 року

м. Київ

справа № 285/1861/14-ц

провадження № 61-4794св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А.,

суддів: Карпенко С. О., Кузнєцова В. О. (суддя-доповідач), Олійник А. С., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - Публічне акціонерне товариство «Дельта Банк»,

відповідачі: ОСОБА_3, ОСОБА_4,

третя особа - ОСОБА_5,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_5 на рішення Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 06 вересня 2017 року у складі головуючого судді Савицької Л. Й. та ухвалу Апеляційного суду Житомирської області від 20 листопада 2017 року у складі колегії суддів: Микитюк О. Ю., Борисюка Р. М., Григорусь Н. Й.,

ВСТАНОВИВ:

У травні 2014 року Публічне акціонерне товариство «Дельта Банк» (далі - ПАТ «Дельта Банк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Позовна заява мотивована тим, що 21 травня 2007 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Українській промисловий банк» (далі - ТОВ «Укрпромбанк») та ОСОБА_5 укладено кредитний договір, за умовами якого остання отримала кредит в розмірі 7 200 доларів США строком до 20 травня 2022 року зі сплатою процентів за його користування у розмірі 14% річних. У забезпечення виконання зобов'язань за вказаним договором, того ж дня між банком та ОСОБА_3, ОСОБА_6 було укладено договір іпотеки, згідно якого відповідачі передали в іпотеку належну їм на праві спільної часткової власності квартиру АДРЕСА_1.

На підставі договору про передачу активів та кредитних зобов'язань, укладеного 20 червня 2010 року між ТОВ «Укрпромбанк», ПАТ «Дельта Банк» та Національним банком України, позивач набув право вимоги за вищевказаними кредитним та іпотечним договорами.

Через неналежне виконання ОСОБА_5 зобов'язань за кредитним договором виникла заборгованість в розмірі 5 605,56 доларів США, що за курсом Національного банку України (на час нарахування заборгованості) становило 63 048,27 грн, у зв'язку з чим ПАТ «Дельта Банк» надіслало відповідачам досудові вимоги, у яких просило здійснити дострокове погашення всієї суми кредитної заборгованості, проте ОСОБА_3 та ОСОБА_6 така вимога не була виконана, що стало підставою для звернення банку до суду з даним позовом.

Справа розглядалася судами неодноразово.

Рішенням Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 02 вересня 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Житомирської області від 10 грудня 2014 року, у задоволенні позову відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позову, суди керувалися Законом України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», який набрав чинності 07 червня 2014 року та протягом дії якого інші закони України з питань майнового забезпечення кредитів діють з урахуванням його норм, а тому іпотечне майно відповідачів, яке використовується як місце постійного проживання, не може бути примусово відчужене.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 21 жовтня 2015 року рішення Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 02 вересня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Житомирської області від 10 грудня 2014 року скасовано, а справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції.

У мотивувальній частині ухвали зазначено про помилковість висновку судів щодо неможливості звернення стягнення на предмет іпотеки у період дії Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», який набрав чинності 07 червня 2014 року.

За результатами нового розгляду даної справи, рішенням Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 6 вересня 2017 року, позов задоволено. Звернуто стягнення на предмет іпотеки - квартиру АДРЕСА_2, що належить на праві спільної часткової власності ОСОБА_3 та ОСОБА_4 в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором в розмірі 63 048,27 грн.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що відповідно до вимог статті 33 Закону України «Про іпотеку» банк має право задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

Ухвалою Апеляційного суду Житомирської області від 20 листопада 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_5 відхилено, рішення Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 06 вересня 2017 року залишено без змін.

Залишаючи рішення суду першої інстанції без змін, апеляційний суд погодився з висновками суду першої інстанції щодо обґрунтованості позовних вимог та наявності у ПАТ «Дельта Банк» права у рахунок дострокового погашення заборгованості за кредитним договором звернути звернення на предмет іпотеки.

02 січня 2018 року ОСОБА_5 надіслала до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій та передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що судами не надано оцінку факту виникнення права у кредитора та обов'язку боржника про дострокове повернення кредиту, помилково взято до уваги як належний доказ довідку про розмір заборгованості за кредитним договором станом на березень 2014 року.

Ухвалою Верховного Суду від 08 лютого 2018 року відкрито касаційне провадження у вказаній справі.

Станом на час розгляду справи у Верховному суді відзивів на касаційну скаргу не надходило.

Ухвалою Верховного Суду від 25 квітня 2018 року справу призначено до судового розгляду.

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статі 400 цього Кодексу.

За правилами частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційного скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Разом з тим, суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права (частина друга статті 400 ЦПК України).

Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Судове рішення повинного ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим (частина перша статті 263 ЦПК України).

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню з огляду на таке.

Судами встановлено, що 21 травня 2007 року між ТОВ «Укрпромбанк» та ОСОБА_5 було укладено кредитний договір № 109/ФКВ-07, за умовами якого ОСОБА_5 отримала кредит в розмірі 7 200 доларів США строком до 20 травня 2022 року зі сплатою процентів за його користування у розмірі 14% річних.

У забезпечення належного виконання зобов'язань за вказаним договором, того ж дня між банком та відповідачами ОСОБА_3 та ОСОБА_6 було укладено договір іпотеки, предметом якого є належна відповідачам на праві спільної часткової власності квартира АДРЕСА_3.

ПАТ «Дельта Банк» набуло право вимоги за кредитним і іпотечним договорами на підставі договору про передачу активів та кредитних зобов'язань ТОВ «Укрпромбанк» на користь позивача від 20 червня 2010 року.

У порушення умов кредитного договору ОСОБА_5 взятих на себе зобов'язань щодо своєчасного й повного погашення кредиту не виконала, у зв'язку з чим станом на 23 квітня 2014 року виникла заборгованість в розмірі 5 605, 56 доларів США, що еквівалентно (на час нарахування вказаної заборгованості) 63 048,27 грн.

ПАТ «Дельта Банк», скориставшись передбаченим частиною другою статті 1050 ЦК України та умовами кредитного договору (пункти 1.2.5, 6.2) правом дострокової вимоги виконання грошових зобов'язань за цим договором, направив 06 березня 2014 року відповідачам досудові вимоги за № 31.4-08/2327/14, № 31.4-08/2328/14, у яких зазначив про наявність станом на 27 лютого 2014 року заборгованості за кредитним договором та необхідність її сплати.

Однак ні позичальником ОСОБА_5, ні іпотекодавцями ОСОБА_3, ОСОБА_6 вимоги банку виконані не були й заборгованість за кредитним договором погашена не була.

Частиною 1 статті 7 Закону України «Про іпотеку» визначено, що за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов'язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов'язання.

Відповідно до частини першої статті 33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

Згідно із частиною третьою статті 33 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду здійснюється з урахуванням положень статті 39 Закону України «Про іпотеку».

Положеннями частини першої статті 39 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що в разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішення суду зазначається: загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки; опис нерухомого майна, за рахунок якого підлягають задоволенню вимоги іпотекодержателя; заходи щодо забезпечення збереження предмета іпотеки або передачі його в управління на період до його реалізації, якщо такі необхідні; спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону; пріоритет та розмір вимог інших кредиторів, які підлягають задоволенню з вартості предмета іпотеки; початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації.

Виходячи зі змісту поняття «ціна», як форми грошового вираження вартості товару, послуг тощо, аналізу статей 38, 39 Закону України «Про іпотеку» слід дійти висновку, що у розумінні норми статті 39 Закону України «Про іпотеку» встановлення початкової ціни предмету іпотеки у грошовому вираженні визначається за процедурою, передбаченою частиною шостою статті 38 цього Закону.

Зазначена правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду України від 07 жовтня 2015 року № 6-1935цс15.

Однак, звернувши стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення кредитної заборгованості, суди не зазначили усіх складових такої заборгованості, опису нерухомого майна, за рахунок якого підлягають задоволенню вимоги іпотекодержателя, не визначилися із способом реалізації предмета іпотеки, а також початковою ціною предмета іпотеки для його подальшої реалізації.

З наведених підстав оскаржувані судові рішення не можна визнати законними і обґрунтованими.

Згідно з пунктами 1, 2 частини третьої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, що унеможливили встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи.

Ураховуючи вищевикладене рішення суду першої та апеляційної інстанції підлягають скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись статтями 400, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_5 задовольнити.

Рішення Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 06 вересня 2017 року та ухвалу апеляційного суду Житомирської області від 20 листопада 2017 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. А. Стрільчук
Судді:С. О. Карпенко
В. О. Кузнєцов
А. С. Олійник
Г. І. Усик