Постанова

Іменем України

30 травня 2018 року

м. Київ

справа № 163/2138/15-ц

провадження № 61-13302св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у складі:

головуючого - Хопти С. Ф.,

суддів: Білоконь О. В., Гулька Б. І., Синельникова Є. В. (суддя-доповідач), Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач - публічне акціонерне товариство комерційний банк «Надра», в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію публічного акціонерного товариства комерційний банк «Надра» Стрюкової Ірини Олександрівни,

відповідачі: ОСОБА_3,

ОСОБА_4,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на рішення Любомльського районного суду Волинської області, у складі головуючого судді Мосієвича І. В., від 18 січня 2016 року та рішення Апеляційного суду Волинської області, у складі колегії суддів: Осіпука В. В., Матвійчук Л. В., Русинчука М. М., від 31 травня 2016 року,

В С Т А Н О В И В :

У серпні 2015 року уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію публічного акціонерного товариства комерційний банк «Надра» Стрюкова І. О. звернулась до суду з позовом до ОСОБА_3 та ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позовна заява мотивована тим, що 15 серпня 2006 року між відкритим акціонерним товариством комерційний банк «Надра» (далі - ВАТ КБ «Надра»), правонаступником якого є публічне акціонерне товариство комерційний банк «Надра» (далі - ПАТ КБ «Надра») та ОСОБА_3 був укладений кредитний договір № 6/7-В/І, відповідно до умов якого банк надав позичальнику кредит у сумі 18 000, 00 доларів США, із сплатою 10% (відсотків) річних строком на 360 місяців. У цей же день, між банком і ОСОБА_4, з метою забезпечення виконання вимог за вказаним кредитним договором було укладено договір поруки. У зв'язку із проведенням реструктуризації кредитної заборгованості 20 травня 2014 року між ОСОБА_3 та банком було укладено додатковий договір про внесення змін та доповнень до основного кредитного договору, яким встановлено суму кредиту у розмірі 24 202, 81 доларів США зі сплатою 14,2 % річних з терміном повернення до 15 серпня 2036 року. У цей же день внесені відповідні зміни і у договір поруки, укладений між банком та ОСОБА_4 Посилаючись на те, що ОСОБА_3 не виконує умови укладеного кредитного договору, порушує строки погашення кредиту, банк просив суд стягнути з відповідачів у солідарному порядку суму заборгованості у розмірі 27 553, 00 долари США, що за курсом НБУ у гривневому еквіваленті становить 608 573, 22 грн.

Заочним рішенням Любомльського районного суду Волинської області від 18 січня 2016 року задоволено позовні вимоги ПАТ КБ «Надра» Стягнуто у солідарному порядку з ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на користь ПАТ КБ «Надра» заборгованість за кредитним договором № 6/7-В/1 у розмірі 27 553, 00 долари США, що за курсом НБУ є еквівалентом 608 573, 22 грн. Сума заборгованості складається із: заборгованості за кредитом - 17 508, 37 доларів США, заборгованості по процентам - 9 187, 19 доларів США, пені за прострочення сплати кредиту у сумі 857, 44 доларів США. Стягнуто з ОСОБА_3 та ОСОБА_4 у дохід держави судовий збір у розмірі по 4 564, 30 грн з кожного.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, щоборжник, отримавши від банку кошти у кредит, не виконував належним чином взяті за кредитним договором зобов'язання, що призвело до утворення заборгованості. Враховуючи те, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, останній має нести цивільно-правову відповідальність, а поручитель повинен нести цивільно-правову відповідальність за порушення боржником взятих на себе зобов'язань.

31 травня 2016 року рішенням Апеляційного суду Волинської області заочне рішення Любомльського районного суду Волинської області від 18 січня 2016 року змінено у частині стягнення судового збору з відповідачів у дохід держави. Стягнуто з ОСОБА_3 та ОСОБА_4 у дохід держави судовий збір у розмірі по 1 827, 00 грн з кожного. У іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Апеляційний суд, залишаючи без змін рішення суду першої інстанції, виходив із того, що суд правильно визначився з правовідносинами, які виникли між сторонами, та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню при вирішенні даного спору.

Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що суд першої інстанції дійшов до обґрунтованого та правильного висновку про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог банку.

Змінюючи рішення суду першої інстанції у частині вирішення питання щодо розподілу судових витрат апеляційний суд вказав, що місцевий суд помилково визначив більшу суму судового збору, що підлягає до стягнення, ніж це було передбачено законодавством, яке діяло на момент звернення позивача із позовом до суду.

17 червня 2016 року ОСОБА_3 та ОСОБА_4 подано касаційну скаргу на рішення Любомльського районного суду Волинської області від 18 січня 2016 року та рішення Апеляційного суду Волинської області від 31 травня 2016 року.

У поданій касаційній скарзі ОСОБА_3 та ОСОБА_4просять скасувати рішення Любомльського районного суду Волинської області від 18 січня 2016 року та рішення Апеляційного суду Волинської області від 31 травня 2016 року, а справу передати новий судовий розгляд до суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Доводи касаційної скарги обґрунтовано тим, що суди попередніх інстанцій повно і всебічно не з'ясували обставини справи. Судами попередніх інстанцій не було вирішено питання про витребування розрахунку по кредиту за період з 15 серпня 2006 року по січень 2016 року. Термін дії кредитного договору не закінчився.

03 червня 2016 року ухвалою судді Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ відкрито касаційне провадження у справі за поданою касаційною скаргою.

01 березня 2017 року ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ справу за позовом уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ КБ «Надра» Стрюкової І. О. до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором призначено до судового розгляду.

15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів». Відповідно до пункту 4 розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

14 березня 2018 року справу передано до Верховного Суду, а справу розподілено судді-доповідачу.

Частинами першою та другою статті 400 ЦПК України визначено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла наступного висновку.

Відповідно до частин першої, другої та п'ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судами встановлено, що 15 серпня 2006 року між ВАТ КБ «Надра» (правонаступником якого є ПАТ КБ «Надра») та ОСОБА_3 було укладено кредитний договір № 6/7-В/І на суму 18 000, 00 доларів США з терміном погашення 15 серпня 2036 року зі сплатою відсотків у розмірі 10% річних (а.с. 6-8).

З метою забезпечення своєчасного виконання зобов'язань за даним кредитним договором між банком і ОСОБА_4 було укладено договір поруки від 15 серпня 2006 року, згідно з умовами якого поручитель відповідає за зобов'язаннями позичальника ОСОБА_3 за вказаним кредитним договором в повному обсязі (а.с. 17).

20 травня 2014 року, з метою проведення реструктуризації кредитної заборгованості, між ОСОБА_3 та ПАТ КБ «Надра» укладено додатковий договір про внесення змін та доповнень № 2 до кредитного договору, яким встановлено новий розмір кредиту - 24 202, 81 доларів США із сплатою 14,2 % річних, що підлягає поверненню до 15 серпня 2036 року (а. с. 6-16). У цей же день між ПАТ КБ «Надра» та ОСОБА_4 укладено додатковий договір № 1 до договору поруки, за яким поручитель поручився перед банком - кредитором за належне виконання ОСОБА_3 взятих на себе кредитних зобов'язань (а. с. 18-20).

На час звернення до суду заборгованість за кредитним договором становить 27 553, 00 доларів США, що за курсом НБУ є еквівалентом 608 573, 22 грн і складається із: заборгованості за кредитом - 17 508, 37 доларів США, заборгованості по процентам - 9 187, 19 доларів США, пені за прострочення сплати кредиту у сумі 857, 44 доларів США (а. с. 21-22).

Пунктом 4.2.3 кредитного договору і пунктом 3.1 додаткового договору про внесення змін і доповнень № 2 до кредитного договору передбачено право банку вимагати дострокового виконання зобов'язань за кредитним договором у випадку порушення його умов позичальником.

Судами встановлено, що у серпні 2015 року відповідачам надсилались банком письмові претензії щодо порушення позичальником умов кредитного договору з вимогою про сплату заборгованості у повному розмірі та роз'ясненням подальших дій позикодавця щодо захисту своїх прав (а.с. 26).

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України, частини першої статті 3 ЦПК України, 2004 року, кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно положень статті 57 ЦПК України, 2004 року, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Відповідно до статті 60 ЦПК України, 2004 року, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу свої вимог та заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1054 ЦК України).

За статтею 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником (частина перша статті 553 ЦК України).

У разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.

Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки (частини перша, друга статті 554 ЦК України).

Суди першої та апеляційної інстанцій дійшли вірного висновку про задоволення позовних вимог банку, оскільки боржник, отримавши від банку кошти у кредит, свої зобов'язання по поверненню кредиту і сплаті процентів за користування грошима належним чином не виконав. Суди врахували, що умовами кредитного договору передбачено право банку вимагати дострокового виконання зобов'язань за кредитним договором у випадку порушення його умов позичальником. З урахуванням вищенаведених обставин, судами правильно застосовано при вирішенні даного спору норми матеріального права, зокрема статті 526 ЦК України, у відповідності до вимог якої зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України. Відповідно до статті 554 ЦК України поручитель має нести цивільно-правову відповідальність за порушення кредитором взятих на себе зобов'язань, у зв'язку з чим суди обґрунтовано встановили наявність правових підстав для солідарного стягнення заборгованості за кредитним договором із позичальника та поручителя.

Посилання заявників щодо невирішення судами попередніх інстанцій питання про витребування розрахунку по кредиту за період з 15 серпня 2006 року по січень 2016 року є необґрунтованим, оскільки матеріали справи містять розрахунок заборгованості ОСОБА_3, правильність якого відповідачами при розгляді справи не спростована (а.с. 21-22).

Таким чином, суд першої інстанції виконав вимоги статті 212 ЦПК України, 2004 року, щодо оцінки доказів і статті 213 ЦПК України, 2004 року, щодо законності та обґрунтованості рішення суду, повно і всебічно дослідив і оцінив докази та встановив обставини у справі.

За правилами частини першої, другої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а лише зводяться до переоцінки доказів.

Керуючись статтями 402, 409, 410, 415, 416, 418, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу ОСОБА_3 та ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Любомльського районного суду Волинської області від 18 січня 2016 року у незміненій за результатами апеляційного розгляду частині та рішення Апеляційного суду Волинської області від 31 травня 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийС. Ф. Хопта

СуддіО. В. Білоконь

Б. І. Гулько

Є. В. Синельников

Ю. В. Черняк