Справа №560/701/18
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 червня 2018 року Дубровицький районний суд Рівненської області у складі:

головуючого - судді Сидоренко З.С.,

при секретарі судових засідань ОСОБА_1,

розглянувши в відкритому судовому засіданні в залі суду м.Дубровиця в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про збільшення розміру аліментів на утримання неповнолітніх дітей,

в с т а н о в и в:

Позивач ОСОБА_2 звернулася в суд з позовом до відповідача ОСОБА_3 та просить збільшити розмір аліментів, які стягуються з відповідача на її користь на підставі рішення Дубровицького районного суду Рівненської області по справі №560/631/16-ц від 02.11.2016 року на утримання дітей: ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2, в розмірі 50 відсотків прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку з послідуючим збільшенням, відповідно до Закону України «Про державний бюджет України» щомісячно на кожну дитину, починаючи з дня предявлення позову до суду і до досягнення дітьми повноліття з проведенням індексації відповідно до закону.

Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що рішенням Дубровицького районного суду від 02 листопада 2016 року ОСОБА_3 зобов'язано сплачувати на її користь аліменти на утримання дітей: ОСОБА_4 та ОСОБА_5 в розмірі по 450 грн. щомісячно. З часу постановлення судового рішення про стягнення аліментів пройшов значний час, підвищився прожитковий мінімум і визначена грошова сума аліментів у розмірі 450 грн. не може забезпечити належне утримання дітей. В той же час, відповідач є здоровою працездатною особою, а тому спроможний сплачувати аліменти на дітей щомісячно у більшому розмірі, ніж визначено попереднім рішенням суду. Враховуючи знецінення національної валюти, в порівнянні з 2016 роком, та значне зростання потреб дітей, вона несе витрати на утримання дітей в значно більшому розмірі ніж відповідач, як батько дітей, що суперечить нормам законодавства, що регулюють рівність участі батьків в обовязку утримання дитини, а також істотно негативно впливає на матеріальний стан дітей та призводить до порушення їх прав на належне матеріальне забезпечення. Її прохання розподілити витрати, пов'язані з навчанням та вихованням дітей, відповідач ігнорує, посилаючись на те, що він ніде не працює.

Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримала в повному обсязі, дала пояснення аналогічні викладеним в позовній заяві, просить позов задовольнити.

Відповідач в судовому засіданні позов не визнав та просив в задоволенні позову відмовити. Зазначив, що починаючи з 2016 року він сплачував аліменти на утримання своїх дітей ОСОБА_4 та ОСОБА_5 Однак зараз він проживає у цивільному шлюбі з іншою жінкою. Від даного шлюбу народилася дитина ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_3, яка також потребує належного матеріального забезпечення. Крім того на даний час він безробітний. Його дружина теж ніде не працює, так як знаходиться у відпустці по догляду за дитиною. Від сплати аліментів в подальшому на утримання дітей він не відмовляється, які сплачує і по теперішній час.

Вислухавши сторони, з'ясувавши дійсні обставини справи та перевіривши їх доказами, суд приходить до висновку, що в задоволенні позову слід відмовити з наступних підстав.

Відповідно до ст.180 СК України, батьки зобов'язані утримувати дітей до досягнення ними повноліття.

Судом встановлено, що відповідач є батьком ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2, що підтверджується копіями свідоцтв про народження серії 1-ГЮ № 054815 від 17.10.2007 та серії І-ГЮ №256443 від 10.06.2016 року (а.с.9, 10).

З рішення Дубровицького районного суду Рівненської області від 02.11.2016 року вбачається, що позов ОСОБА_2 задоволено частково та вирішено стягувати з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання дітей: ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2 у розмірі по 450 грн, щомісячно, починаючи з 15.07.2016 року і до досягнення дітьми повноліття.

Згідно з роз'ясненнями, що містяться в п.23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15.05.2006 року № 3 "Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справи щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів" розмір аліментів, визначений судовими рішеннями або за домовленістю між батьками, суд може змінити за позовом платника аліментів у зв'язку зі зміною матеріального чи сімейного стану, погіршення чи поліпшення здоров'я когось із них.

Враховуючи зміст ст.ст.181, 192 СК України, розмір аліментів, визначений рішенням суду, не вважається незмінним. Отже, у зв'язку із значним покращенням матеріального становища платника аліментів матір дитини може подати до суду заяву про збільшення розміру аліментів. Значне погіршення матеріального становища батька може бути підставою для його вимоги про зменшення розміру аліментів.

Отже, положення ст. 192 Сімейного кодексу України регулює зміну розміру аліментів, тобто їх зменшення або збільшення.

У частині 1 ст. 192 СК України наведено перелік обставин, за яких суд може винести рішення, зокрема, про збільшення розміру аліментів. Такими обставинами є: зміна матеріального стану, зміна сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров'я особи з якої стягуються аліменти, та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Тому виходячи з вимог чинного законодавства, вказані обставини повинні бути суттєвими і відігравати значну роль у житті заявника, платника аліментів, при розгляді спору про зменшення або збільшення розміру аліментів, встановлених рішенням суду.

Таким чином, підставою для збільшення розміру стягнутих аліментів, є перелік обставин, за яких суд може винести рішення.

Як вбачається з обставин справи, змісту позовної заяви та змісту положень закону, якими врегульовано питання зміни розміру аліментів, позивач фактично ставить питання не про зміну розміру аліментів, що стягуються з відповідача на утримання неповнолітніх дітей, а просить привести їх розмір у відповідність до вимог законодавства щодо мінімального розміру аліментів, тобто 50 відсотків прожиткового мінімуму на дитину відповідно віку, так як розмір вже стягуваних аліментів є меншим від законодавчо встановленого мінімального розміру аліментів.

Виходячи зі змісту п. 17 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів" розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж зазначений у ч. 2 ст. 182 СК України. При цьому необхідно мати на увазі, що зміна законодавства в частині визначення мінімального розміру аліментів на одну дитину не є підставою для перегляду постановлених раніше судових рішень про їх стягнення.

Доводи позивача про необхідність стягувати аліменти у збільшеному розмірі не заслуговують на увагу суду, оскільки позивачем не надано жодного доказу про зміну матеріального стану - у відповідача в бік покращення, а у позивача - в бік погіршення. Покликання на зміну законодавства в частині збільшення визначення мінімального розміру аліментів на одну дитину само по собі не може свідчити про зміну матеріального стану платника чи одержувача аліментів й не є підставою для зміни розміру аліментів.

Натомість відповідач у своїх поясненнях зазначив, що проживає у цивільному шлюбі з іншою жінкою ОСОБА_7 і 27 березня 2017 року у них народилася дитина - донька ОСОБА_6.

На підтвердження зазначеного, відповідач надав Акт обстеження матеріально-побутових умов від 01.06.2018 року (а.с.30) та копію свідоцтва про народження серії І-ГЮ №270618 від 04.04.2017 року (а.с.29).

Отже, слід зазначити, що жоден нормативний акт не передбачає, що зміна законодавства, яке регламентує визначення мінімального розміру аліментів на одну дитину, зокрема збільшення цього розміру, є підставою для перегляду постановлених раніше судових рішень або для звернення до суду з позовом про збільшення розміру аліментів.

Стаття 12 ЦПК України передбачає, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Оскільки позивачем не наведено підстав, що від дня постановлення судового рішення про стягнення з відповідача аліментів виникли обставини, які передбачені законодавством, що є підставою для збільшення розміру аліментів, суд, з'ясувавши обставини справи та давши належну оцінку зібраним доказам, дійшов до обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для відмови у задоволенні позову.

Керуючись ст.ст. 4, 12, 13, 23, 76-78, 81, 89, 141, 265, 352, 354, 355 ЦПК України суд -,

в и р і ш и в:

У задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про збільшення розміру аліментів на утримання неповнолітніх дітей відмовити за безпідставністю.

Рішення може бути оскаржено протягом тридцяти днів з дня його проголошення шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до Апеляційного суду Рівненської області.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

У відповідності до п.п. 15.5) п.15 ч 1 Розділу ХШ Перехідних Положень ЦПК України в новій редакції, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно- телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди.

Повне судове рішення складено 11.06.2018 року.

Суддя: підпис.

З оригіналом згідно.

Голова Дубровицького

районного суду: ОСОБА_8