Номер провадження: 22-ц/785/805/18
Номер справи місцевого суду: 500/3224/17
Головуючий у першій інстанції
Доповідач Вадовська Л. М.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17.05.2018 року м. Одеса

Апеляційний суд Одеської області у складі колегії суддів:

головуючого (судді-доповідача) - Вадовської Л.М.,

суддів - Колеснікова Г.Я., Сєвєрової Є.С.,

при секретарі - Сідлецькій Ю.С.,

за участю сторін, інших учасників справи, представників учасників справи:

від позивача ОСОБА_2 не зявились,

від відповідача ОСОБА_3 не зявились,

переглянувши цивільну справу №500/3224/17 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 11 жовтня 2017 року у складі судді Баннікової Н.В., -

в с т а н о в и в :

Позивач ОСОБА_2, звернувшись 12 червня 2017 року до суду з вищеназваним позовом, вказала, що 15 квітня 2013 року уклала з ОСОБА_3 в усній формі договір позики грошових коштів, за яким передала у позику 7150,00 доларів США під зобовязання повернути кошти 15 жовтня 2013 року, що підтверджено розпискою позичальника. Посилаючись на часткове повернення боргу в сумі 2150,00 доларів США, позивач ОСОБА_2 просила стягнути з відповідача ОСОБА_3 залишок боргу за договором позики в сумі 131710,00 грн., що еквівалентно 5000,00 доларів США, та судові витрати (а.с.2-3).

Ухвалою судді Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 21 червня 2017 року відкрито провадження у справі (а.с.9).

Відповідач ОСОБА_3 позов не визнала, просила застосувати позовну давність (а.с.12, 13).

Рішенням Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 11 жовтня 2017 року позов задоволено (а.с.30-31).

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 просить рішення суду скасувати, ухвалити нове рішення про відмову в позові.

За змістом вимог апеляційної скарги незаконність і необґрунтованість рішення з підстав неповного зясування обставин, що мають значення для справи, неправильного застосування норм матеріального права, порушення норм процесуального права полягає у не встановленні валюти позики, не застосування позовної давності.

В апеляційній скарзі не зазначено нові обставини, що підлягають встановленню, докази, які підлягають дослідженню чи оцінці, зазначено заперечення проти доказів, використаних судом першої інстанції.

Відзив на апеляційну скаргу не подано.

Переглянувши справу за наявними в ній доказами, перевіривши законність і обгрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, дослідивши докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення з огляду на наступне.

За договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики); договір позики є укладеним з моменту передання грошей (ст.1046 ЦК України).

Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян; на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми (ст.1047 ЦК України).

При укладенні договору позики в усній формі сторони мають дотримуватися правил, передбачених статтею 206 ЦК України. В разі недодержання письмової форми договору у випадках, коли цього вимагає норма зазначеної статті, настають правові наслідки, передбачені статтею 218 ЦК України. При вирішенні судом спору сторони можуть оперувати будь-якими засобами доказування, крім показань свідків. Такими засобами доказування можуть бути листи, письмові документи тощо, що ж до розписки, то розписка є документом, що підтверджує передачу грошей позикодавцем позичальникові.

За змістом позовних вимог, між ОСОБА_2 як позикодавцем та ОСОБА_3 як позичальниками укладено в усній формі 15 квітня 2013 року договір позики грошових коштів в сумі 7150,00 доларів США під повернення суми позики 15 жовтня 2013 року.

В порядку доведення обставин, на які ОСОБА_2 посилалися як на підставу своїх вимог, надано розписку від 15 квітня 2013 року ОСОБА_3, що містить дані про те, що ОСОБА_3 отримала від ОСОБА_2 кошти в загальній сумі 7150,00 доларів США під повернення 15 жовтня 2013 року (а.с10).

Таким чином, між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 виникли правовідносини позики грошових коштів, суд першої інстанції з виниклими правовідносинами та нормами матеріального права, що такі регулюють, визначився правильно.

Написання ОСОБА_3 розписки від 15 квітня 2013 року про отримання від ОСОБА_2 грошових коштів в загальній сумі 7150,00 доларів США під повернення коштів 15 жовтня 2013 року не спростовано, оригінал розписки знаходився у ОСОБА_2, яка надала такий суду першої інстанції, як наслідок оригінал розписки досліджено судом та приєднано до матеріалів справи (а.с.23).

Оскільки розписка є документом, що підтверджує передачу грошей позикодавцем позичальникові, то, виходячи від зворотного, знаходження оригіналу розписки у позикодавця є підтвердження не повернення суми повністю чи частково.

Таким чином, фактичне знаходження оригіналу розписки у ОСОБА_2 спростовує доводи ОСОБА_3 про повернення боргу в строк до 15 жовтня 2013 року, ОСОБА_3 не надає доказів протиправного утримання ОСОБА_2 у себе боргової розписки, рівно як і не надає безспірних письмових доказів повернення суми позики повністю.

Вступаючи у протиріччя, ОСОБА_3 заявляє, що взяті 15 квітня 2013 року у ОСОБА_2 кошти повернула у національній валюті повністю в строк, тобто до 15 жовтня 2013 року, поряд з цим ОСОБА_3. просить застосувати позовну давність до вимог ОСОБА_2

Так, за змістом частини 4 статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. У сенсі даної норми матеріального права положення закону про правові наслідки спливу позовної давності можуть застосовуватися лише у тих випадках, коли буде доведено існування самого субєктивного цивільного права, щодо якого заявлено вимогу, і факт його порушення або оспорювання; якщо під час розгляду справи буде встановлено, що у позивача немає субєктивного права, про захист якого він просить, або ж воно не порушувалось чи не оспорювалось, суд повинен відмовити в позові не через пропущення позовної давності, а за безпідставністю матеріально-правової вимоги.

Таким чином, заявляючи про застосування наслідків спливу позовної давності як підстави для відмови у позові, ОСОБА_3 тим самим підтверджує існування у ОСОБА_2 самого субєктивного цивільного права, тобто права вимоги повернення суми позики, та, відповідно, спростовує власні ж твердження про повернення всієї суми позики в обумовлений строк.

ОСОБА_2 визнає, що в рахунок повернення переданих 15 квітня 2013 року ОСОБА_3 7150,00 доларів під зобовязання повернення коштів 15 жовтня 2013 року, отримала від ОСОБА_3 2000,00 доларів США та 150,00 доларів США, а всього за період з 15 квітня 2013 року по 12 травня 2015 року отримала в рахунок повернення боргу 2150,00 доларів США, залишок неповернутої позики 5000,00 доларів США.

ОСОБА_2 звернулась до суду 12 червня 2017 року.

Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції правильно визначився з тим, що до виниклих правовідносин застосовується загальна позовна давність тривалістю у три роки, що виконання боргового зобовязання за виниклими правовідносинами обумовлено 15 жовтня 2013 року, що частковим поверненням коштів на протязі квітня 2013 року-травня 2015 року ОСОБА_3 визнала борг та свій обовязок повернути суму позики, що вказані дії по частковому поверненню суми позики перервали перебіг позовної давності, який фактично почався заново після останнього часткового погашення боргу 12 травня 2015 року, тобто почався з 12 травня 2015 року.

Таким чином, звернення до суду з позовом 12 червня 2017 року з огляду на переривання перебігу позовної давності не має наслідком сплив позовної давності.

Доводи ОСОБА_3 в тій частині, що розписка від 12 червня 2015 року не є доказом переривання перебігу позовної давності, так як така зроблена власноручно ОСОБА_2, не приймаються, оскільки обґрунтованим є запис позикодавця про отримання від позичальника певної суми коштів в рахунок повернення суми позики, доказів того, що записи про часткове повернення грошових коштів зроблено умисно з метою переривання перебігу позовної давності, ОСОБА_3 не надано, рівно як і не надано доказів повернення взятих 15 квітня 2013 року у позику коштів повністю в строк до 15 жовтня 2013 року, як то заявляє ОСОБА_3

ОСОБА_2 заявлено про стягнення частини не повернутого боргу в сумі 131710,00 грн., що еквівалентно 5000,00 доларів США. Зазначені у позовній заяві розрахунки перевірено судом першої інстанції, такі відповідають обставинам справи та закону, правильність розрахунку скаржником не спростовано.

Доводи апеляційної скарги в тій частині, що не встановлено валюту позики не приймаються, за змістом вимог ОСОБА_2 в позику було передано 7150,00 доларів США, суд першої інстанції виходив саме з цієї валюти позики, доказів передачі у позику валюти інших країн не надано.

Суд першої інстанції встановив обставини, що мають значення для справи, його висновки відповідають таким, рішення ґрунтується на правильному застосуванні норм матеріального права , ухвалено з дотриманням норм процесуального права.

Правові підстави для скасування рішення суду відсутні.

Керуючись ст.ст.367, 368, п.1 ч.1 ст.374, ст.ст.375, 381, 382, 383, 384, 390 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 11 жовтня 2017 року в справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

Постанова може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 11 червня 2018 року.

Головуючий Л.М.Вадовська

Судді Г.Я.Колесніков

ОСОБА_4