Постанова

Іменем України

30 травня 2018 року

м. Київ

справа № 2-4570/07

провадження № 61-6639св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Хопти С. Ф. (суддя-доповідач),

суддів: Білоконь О. В., Гулька Б. І., Синельникова Є. В., Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1,

представник позивача - ОСОБА_2,

відповідач - ОСОБА_3,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1, подану представником - ОСОБА_2, на рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області

від 03 жовтня 2016 року у складі колегії суддів: Пономарь З. М., Глущенко Н. Г., Петешенкової М. Ю.,

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2007 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 про визнання договору купівлі-продажу дійсним, визнання права власності на житловий будинок.

Позовна заява мотивована тим, що 19 лютого 2007 року між ним та

ОСОБА_3 укладено договір купівлі-продажу, за яким він купив, а

ОСОБА_3 продала, будинок з господарськими спорудами за адресою:

АДРЕСА_1. Зазначає, що вказана угода укладена у простій письмовій формі та не була нотаріально посвідчена.

З урахуванням того, що сторони виконали умови договору купівлі-продажу

від 19 лютого 2007 року, однак ОСОБА_3 ухиляється від нотаріального посвідчення договору, просив визнати дійсним договір купівлі-продажу

від 19 лютого 2007 року та визнати за ним право власності на вказаний будинок.

Рішенням Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області

від 17 жовтня 2007 року у складі судді Городецького Д. І. позов задоволено. Визнано дійсним договір купівлі-продажу від 19 лютого 2007 року, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_3, відповідно до якого ОСОБА_1 купив у

ОСОБА_3 за 12 тис. грн житловий будинок з господарськими спорудами за адресою: АДРЕСА_1. Визнано за ОСОБА_1 право власності на вказаний житловий будинок.

Задовольняючи позові вимоги ОСОБА_1, суд першої інстанції виходив з того, що сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору купівлі-продажу будинку від 19 лютого 2007 року та повністю виконали умови цього договору, а також ОСОБА_3 визнала позов у повному обсязі, тому договір є дійсним відповідно до частини другої статті 220 ЦК України.

Рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 03 жовтня 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_3 задоволено. Рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 17 жовтня 2007 року скасовано. У задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_1, апеляційний суд виходив з того, що позивач не надав належних та допустимих доказів про укладення договору купівлі-продажу будинку від 19 лютого 2007 року з ОСОБА_3, а також про її ухилення від нотаріального посвідчення вказаного договору.

У листопаді 2016 року представник ОСОБА_1 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати оскаржуване судове рішення та ухвалити направити справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що судове рішення є незаконним, необґрунтованим й таким, що ухвалено з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права. Крім того, апеляційний суд неповно з'ясував усі фактичні обставини справи та не дослідив і не надав належної оцінки наявним у матеріалах справи доказам, а також належним чином не повідомив його про розгляд справи та розглянув справу у його відсутності.

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 3 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

02 лютого 2018 року справа передана до Верховного Суду.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Касаційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частин першої, другої та п'ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону судове рішення апеляційної інстанції не відповідає.

Судом установлено, що згідно з копією договору купівлі-продажу від 19 лютого 2007 року ОСОБА_3 продала, а ОСОБА_1 купив за 12 тис. грн житловий будинок з господарськими спорудами за адресою: АДРЕСА_1. Договір виконано у простій письмовій формі та не посвідчено нотаріально (а. с. 9).

Відповідно до письмової розписки від імені ОСОБА_3 від 19 лютого

2007 року нею отримано від ОСОБА_1 за договором купівлі-продажу будинку 12 тис. грн (а. с. 10).

Відповідно до пункту 5 частини першої статті 411 ЦПК України судові рішення підлягають обов'язковому скасуванню з направленням справи на новий розгляд, якщо справу розглянуто за відсутності будь-кого з учасників справи, належним чином не повідомлених про дату, час і місце судового засідання, якщо такий учасник справи обґрунтовує свою касаційну скаргу такою підставою.

Згідно із частиною шостоюстатті 74 ЦПК України 2004 року особи, які беруть участь у справі, а також свідки, експерти, спеціалісти і перекладачі можуть бути повідомлені або викликані в суд телеграмою, факсом чи за допомогою інших засобів зв'язку, які забезпечують фіксацію повідомлення або виклику.

Згідно із довідкою від 29 вересня 2016 року про доставку смс-повідомлення ОСОБА_1 був повідомлений про розгляд справи в апеляційному суді смс-повідомленням, яке доставлено йому 29 вересня 2016 року об 11 год 03 хв.

(а. с. 161).

Відповідно до пункту 2 Порядку надсилання учасникам судового процесу текстів судових повісток у вигляді SMS-повідомлень, затвердженого наказом Державної судової адміністрації України від 01 червня 2013 року № 73, текст судової повістки може бути надісланий судом учаснику смс-повідомленням лише після подання ним до суду відповідної заявки. Така заявка оформляється безпосередньо в суді або шляхом заповнення учасником форми, яка розміщена на офіційному веб-порталі судової влади України.

Матеріали справи не містять доказів про те, що ОСОБА_1 подавав заявку до суду про направлення йому повістки смс-повідомленням та був належним чином повідомлений про розгляд справи судом апеляційної інстанції, оскільки не отримав повістку про виклик до суду та не був присутній в судовому засіданні.

Особи, які беруть участь у справі, згідно зі статтею 27 ЦПК України 2004 року мають право, зокрема брати участь у судових засіданнях, подавати свої доводи, міркування щодо питань, які виникають під час судового розгляду, і заперечення проти клопотань, доводів і міркувань інших осіб.

Згідно зі статтею 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є забезпечення апеляційного оскарження рішення суду, а відповідно до

статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими.

Проте апеляційний суд у порушення вимог пункту 5 частини першої

статті 411 ЦПК України розглянув справу за відсутності позивача, належним чином не повідомленого про дату, час і місце судового засідання, про що останній зазначає у касаційній скарзі.

За таких обставин, коли фактичні обставини для правильного вирішення справи не встановлені, судове рішення апеляційного суду не може вважатись законним і обґрунтованим та в силу статті 411 ЦПК України підлягає скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, під час розгляду якої суду належить урахувати викладене, дати відповідну правову оцінку доводам і запереченням сторін та ухвалити судове рішення відповідно до установлених обставин і вимог закону.

Керуючись статтями 400, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1, подану представником - ОСОБА_2, задовольнити.

Рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 03 жовтня 2016 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий С. Ф. Хопта

Судді: О. В. Білоконь

Б. І.Гулько

Є. В.Синельников

Ю. В.Черняк