Постанова

Іменем України

21 травня 2018 року

м. Київ

справа № 158/2238/16-ц

провадження № 61-18827св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

ЖуравельВ. І. (суддя-доповідач), Антоненко Н. О., Крата В. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - державне підприємство «Ківерцівське лісове господарство»,

третя особа - відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в Ківерцівському районі Волинської області,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу державного підприємства «Ківерцівське лісове господарство» на рішення Ківерцівського районного суду Волинської області від 09 березня 2017 року у складі судді Пономарьової О. М. та ухвалу апеляційного суду Волинської області від 25 травня 2017 року у складі колегії суддів: Грушицького А. І., Данилюк В. А., Шевчук Л. Я.,

ВСТАНОВИВ:

У лютому 2017 року ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом до державного підприємства «Ківерцівське лісове господарство» (далі - ДП «Ківерцівське лісове господарство», третя особа - відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в Ківерцівському районі Волинської області (далі - ВВД ФССНВС в Ківерцівському районі Волинської області), у якому просила відшкодувати шкоду, завдану трудовим каліцтвом у розмірі 110 650 грн 80 коп.

Позовна заява мотивована тим, що 18 березня 1982 року, перебуваючи на роботі на підприємстві відповідача, через відсутність захисного огородження на станку отримала тяжку травму голови.

За результатами розслідування нещасного випадку, складено акт за формою Н-1 та зазначено причину нещасного випадку, а саме: «не встановлено заводом виготовлювачем огородження обертаючого валу».

Внаслідок нещасного випадку на виробництві вона отримала ушкодження здоров'я у вигляді важкої черепно-мозкової травми, забою головного мозку, тотального скальпу волосяної частини голови та травматичного шоку. Курс лікування проходила у неврологічному відділенні Ківерцівської районної лікарні та Волинській обласній клінічній лікарні.

20 жовтня 1994 року висновком Луцької міжрайонної Медико-соціальної експертної комісії (далі - МСЕК) їй вперше було встановлено ступінь втрати професійної працездатності, визнано інвалідом III групи з визначенням 60 % втрати працездатності. За період з 1994 по 2006 роки вона періодично переоглядалась Луцькою міжрайонною МСЕК за рішенням якої 05 травня 2006 року їй було встановлено ІІІ групу інвалідності та40 % втрати працездатності довічно.

Посилаючись на те, що відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України від 23 червня 1993 року № 472 «Про затвердження Правил відшкодування власником підприємства, установи і організації або уповноваженим ним органом шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров'я, пов'язаним з виконанням ним трудових обов'язків» власник підприємства, установи і організації несе матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну працівникові каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я, пов'язаним з виконанням ним трудових обов'язків, а також за моральну шкоду, заподіяну потерпілому власником фізичного чи психічного впливу небезпечних або шкідливих умов праці.

Відповідачем ніяких виплат щодо відшкодування шкоди, завданої трудовим каліцтвом виплачено не було, тому просила позов задовольнити.

Рішенням Ківерцівського районного суду Волинської області від 9 березня 2017 року, з урахуванням ухвали цього ж суду від 16 березня 2017 року про виправлення описки, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Волинської області від 09 березня 2017 року, позов ОСОБА_4 задоволено.

Стягнуто з ДП «Ківерцівське лісове господарство» на користь ОСОБА_4 110 645 грн 40 коп. одноразової допомоги у зв'язку з отриманням трудового каліцтва. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й суд апеляційної інстанції, виходив із того, що внаслідок ушкодження здоров'я, яке отримала ОСОБА_4 під час виконання трудових обов'язків, остання має право на одержання одноразової допомоги. Позивач отримала травму саме під час виконання нею трудових обов'язків, а тому відповідач згідно із законодавством, чинним на момент встановлення позивачеві стійкої втрати працездатності вперше, зобов'язаний виплатити одноразову допомогу.

У червні 2017 року ДП «Ківерцівське лісове господарство» подало касаційну скаргу, у якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просило судові рішення скасувати та задовольнити позовні вимоги у розмірі 28 798 грн 40 коп.

Касаційна скарга мотивована тим, що позивачу встановлено 40 % втрати працездатності лише 05 травня 2006 року, тому саме з цієї дати у ОСОБА_4 виникло право на одержання одноразової допомоги внаслідок трудового каліцтва. Крім того, нещасний випадок стався з вини ОСОБА_4, оскільки остання не дотрималася інструктажу з охорони праці. Перерахування розміру щомісячної страхової виплати проводиться виходячи з відкоригованої заробітної плати на коефіцієнт підвищення страхових виплат, затверджений правлінням Фонду соціального страхування від нещасних випадків.

У серпні 2017 року ОСОБА_4 подала заперечення на касаційну скаргу, у яких просила касаційну скаргу залишити без задоволення, а судові рішення без змін.

У статті 388 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», який набрав чинності 15 грудня 2017 року, передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

На підставі підпункту 6 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України справу № 158/2238/16-ц 19 квітня 2018 року передано до Касаційного цивільного суду.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Частинами першою, другою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Частиною другою статті 389 ЦПК України встановлено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Суди встановили, що 18 березня 1982 року під час виконання трудових обов'язків з ОСОБА_4 стався нещасний випадок, в результаті якого вона отримала травму, про що було складено акт форми Н-1 про нещасний випадок на виробництві від 18 березня 1982 року. Причиною отримання травми стало невстановлення заводом-виробником огородження обертаючого вала супорта.

20 жовтня 1994 року Луцькою міжрайонною МСЕК ОСОБА_4 встановлено ІІІ групу інвалідності та 60 % втрати працездатності.

З 20 жовтня 1994 року по 10 травня 2001 року ОСОБА_4 періодично проходила огляд і Луцькою міжрайонною МСЕК їй було встановлено ІІІ групу інвалідності та 60 % втрати працездатності; з 21 травня 2002 року по 22 квітня 2004 року - ІІІ групу інвалідності та 40 % втрати працездатності; з 5 травня 2006 року - ІІІ групу інвалідності та 40 % втрати працездатності довічно.

Відповідно до пунктів 2, 3 рішення Конституційного Суду України щодо офіційного тлумачення положення частини першої статті 58 Конституції України (справа про зворотню дію в часі законів та інших нормативно-правових актів) від 9 лютого 1999 року за загальновизнаним принципом права, закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип закріплений у частині першій статті 58 Конституції України, за якою дію нормативно - правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час якого вони настали або мали місце. Проте надання зворотної сили в часі нормативно-правовим актам може бути передбачено шляхом прямої вказівки про це в законі або іншому нормативно-правовому акті.

Спори про відшкодування шкоди повинні вирішуватися за законодавством, яке було чинним на момент виникнення у потерпілого права на відшкодування шкоди.

Відповідно до частини першої статті 456 ЦК УРСР у разі заподіяння громадянину каліцтва або іншого ушкодження здоров'я, пов'язаних з виконанням ним трудових обов'язків, організація або громадянин, відповідальні за шкоду, зобов'язані відшкодувати потерпілому у повному розмірі втрачений заробіток, а також виплатити потерпілому (членам сім'ї та особам, які перебували на утриманні померлого) одноразову допомогу в установленому законом порядку. При цьому пенсії та інші доходи, одержувані працівником, не враховуються.

Згідно зі статтею 30 Закону «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування» (станом на дату виникнення спірних правовідносин) ступінь втрати працездатності потерпілим установлюється МСЕК за участю Фонду соціального страхування від нещасних випадків і визначається у відсотках професійної працездатності, яку мав потерпілий до ушкодження здоров'я. МСЕК установлює обмеження рівня життєдіяльності потерпілого, визначає професію, з якою пов'язане ушкодження здоров'я, причину, час настання та групу інвалідності у зв'язку з ушкодженням здоров'я, а також визначає необхідні види медичної та соціальної допомоги.

Відповідно до пункту 4 Правил відшкодування власником підприємства, установи і організації або уповноваженим ним органом шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров'я, пов'язаним з виконанням ним трудових обов'язків, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 23 червня 1993 року № 472 (надалі - Правила) відшкодування шкоди, заподіяної працівнику ушкодженням здоров'я (надалі - потерпілому) складається з: виплати втраченого заробітку (або відповідної його частини) залежно від ступеня втрати потерпілим професійної працездатності; виплати в установлених випадках одноразової допомоги потерпілому (членам сім'ї та утриманцям померлого); компенсації витрат на медичну та соціальну допомогу (посилене харчування, протезування, сторонній догляд тощо).

Відповідно до пункту10 Правил,розмір одноразової допомоги потерпілому встановлюється колективним договором (угодою, трудовим договором). Якщо відповідно до медичного висновку потерпілому встановлена стійка втрата працездатності, одноразова допомога потерпілому має бути не менше суми, визначеної з розрахунку його середньомісячного заробітку за кожний процент втрати ним професійної працездатності. Стійкою втратою працездатності вважається будь-яка втрата професійної працездатності, що визначається органами медико-соціальної експертизи (МСЕК).

Таким чином, правильним є висновок судів про наявність підстав для відшкодування ОСОБА_4 шкоди, завданої трудовим каліцтвом, а розрахунок одноразової допомоги внаслідок трудового каліцтва проведений з урахуванням ступеню втрати працездатності, встановленого 20 жовтня 1994 року та відкоригованої заробітної плати на коефіцієнт підвищення страхових виплат, починаючи з 2002 року.

Агрументи касаційної скарги про те, що нещасний випадок стався з вини ОСОБА_4, а тому остання не має права на одноразову допомогу, колегія суддів відхиляє, оскільки такі доводи не є предметом розгляду у даній справі та перевірені при розгляді іншої справи.

Інші доводи касаційної скарги також не дають підстав для висновку про неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а стосуються переоцінки доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржені судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.

Частиною третьою статті 401 ЦПК України передбачено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу ДП «Ківерцівське лісове господарство» залишити без задоволення, а рішення Ківерцівського районного суду Волинської області від 09 березня 2017 року та ухвалу апеляційного суду Волинської області від 25 травня 2017 року без змін.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу державного підприємства «Ківерцівське лісове господарство» залишити без задоволення.

Рішення Ківерцівського районного суду Волинської області від 09 березня 2017 року та ухвалу апеляційного суду Волинської області від 25 травня 2017 року залишити без змін.

Поновити виконання рішення Ківерцівського районного суду Волинської області від 09 березня 2017 року.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: В. І. Журавель

Н.О. Антоненко

В.І. Крат