Постанова

Іменем України

24 травня 2018 року

м. Київ

справа № 465/8165/15-ц

провадження № 61-801св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Курило В. П. (суддя-доповідач), Коротуна В. М.,

Червинської М. Є.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - Залізничний відділ державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Львівського міського управління юстиції,

третя особа - ОСОБА_5,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Франківського районного суду міста Львова від 20 липня 2017 року у складі судді Гулієвої М. І. та ухвалу апеляційного суду Львівської області від

30 листопада 2017 року у складі колегії суддів: Крайник Н. П., Мельничук О. Я., Савуляка Р. В.,

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2015 року ОСОБА_4 звернулася до суду із позовом до Залізничного відділу державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Львівського міського управління юстиції (далі - Залізничний ВДРАЦС РС Львівського МУЮ), третя особа - ОСОБА_5, про визнання шлюбу недійсним, анулювання актового запису про розірвання шлюбу.

Позовна заява мотивована тим, що 27 квітня 1996 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_6 укладено шлюб, який зареєстровано у Залізничному районному відділі ЗАГС міста Львова.

Шлюб був укладений з порушенням вимог статті 15 КпШС України, так як її згода на шлюб була позбавлена взаємності, вільності та повноти. До укладення шлюбу вони були знайомі менше року, ОСОБА_6. зарекомендував себе як високоінтелектуальна, цікава особистість, хоча в його ставленні до неї та оточуючих проявлялась зверхність та авторитаризм, які вона відносила до проявів його характеру.

Через місяць їх зустрічей ОСОБА_6. наполягав на укладенні шлюбу, погрожуючи в разі незгоди покинути її. Вона вважала, що для прийняття такого рішення вони мало знають один одного, однак під психологічним тиском ОСОБА_6., запевнень про щасливе майбутнє, погодилась.

ОСОБА_6., ні до, ні після укладення шлюбу не розповідав їй про обставини попереднього шлюбу, його хвороби чи розлади психічного характеру, зміну особистих даних. Після укладення шлюбу він вимагав від неї доказів любові та визнання його чоловіком у вигляді реєстрації у наданій їй у 1990 році квартирі та спільній приватизації квартири. Він постійно чинив на неї психологічний тиск, втягував у побутові суперечки із сусідами, погрожував фізичною розправою, у зв?язку з чим вона зверталась до правоохоронних органів, а в

2002 році звернулась із заявою про розірвання шлюбу.

Після розірвання шлюбу ОСОБА_6. продовжував проживати у її квартирі. У 2008 році він помер. У 2013 році вона знайшла особисті документи

ОСОБА_6., з яких їй стало відомо про приховані від неї факти застосування ним психологічної та фізичної розправи над першою дружиною та її дитиною, про перебування його на обліку та лікуванні у психіатричній лікарні та зміну у 1992 році особистих даних з метою приховати минуле.

Оскільки, вказані обставини ОСОБА_6. умисно приховав від неї, не можна вважати належно отриманою її згоду на укладення шлюбу, так як її волевиявлення не було вільним і повним. Шлюб укладено під обманом шляхом замовчування обставин, що мають значення для його укладення, а тому просила визнати шлюб недійсним відповідно до статті 45 КпШС України, статті 41, 57, 59 ЦК України в редакції 1963 року та анулювати актовий запис про розірвання шлюбу від 04 липня 2002 року № 345 проведений відділом РАЦС Залізничного РУЮ міста Львова.

Рішенням Франківського районного суду міста Львова від 20 липня 2017 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 до Залізничного ВДРАЦС РС Львівського МУЮ, третя особа - ОСОБА_5, про визнання шлюбу недійсним, анулювання актового запису про розірвання шлюбу відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано недоведеністю заявлених позовних вимог.

Ухвалою апеляційного суду Львівської області від 30 листопада 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 відхилено.

Рішення Франківського районного суду міста Львова від 20 липня 2017 року залишено без змін.

Відхиляючи апеляційну скаргу ОСОБА_4, суд апеляційної інстанції погодився з висновком суду першої інстанції.

22 грудня 2017 року ОСОБА_4 через засоби поштового зв?язку подала до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій просить скасувати рішення Франківського районного суду міста Львова від 20 липня 2017 року та ухвалу апеляційного суду Львівської області від 30 листопада 2017 року та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.

Касаційна скарга мотивована тим, що судами попередніх інстанцій не взято до уваги, що підставою для визнання шлюбу недійсним у даному випадку є порушення вимог статті 15 КпШС України, а саме відсутність повноти згоди на шлюб.

Висновки суду про безпідставність доводів позивача про введення її в оману є безпідставними.

Судами попередніх інстанцій не враховано всіх висновків судової психологічної експертизи, проведеної відносно ОСОБА_4

У березні 2018 року справа надійшла до Верховного Суду.

26 березня 2018 року ОСОБА_5 через засоби поштового зв?язку подала до Верховного Суду відзив, у якому просить касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення, а рішення Франківського районного суду міста Львова від

20 липня 2017 року та ухвалу апеляційного суду Львівської області від

30 листопада 2017 року залишити без змін.

Частиною третьою статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.

Положеннями частини другої статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Вимогами частин першої та другої статті 400 ЦПК України визначено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Оскаржувані судові рішення ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, а аргументи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Згідно статті 5 ЦК України, акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом?якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. А тому при вирішенні питання щодо спірних правовідносин слід застосовувати положення ЦК України

(1963 року) та КпШС України.

Відповідно до статті 15 КпШС України, для укладення шлюбу необхідна взаємна згода осіб, які одружуються, і досягнення ними шлюбного віку, який відповідно до статті 16 КпШС України встановлюється у 18 років для чоловіків і в 17 років для жінок.

Особи, які одружуються, мають бути взаємно обізнані про стан здоров'я один одного (стаття 18 КпШС України).

Відповідно до статті 45 КпШС України шлюб може бути визнаний недійсним в разі порушення умов, встановлених статтями 15 - 17 цього Кодексу, а також в разі реєстрації шлюбу без наміру створити сім'ю (фіктивний шлюб). Визнання шлюбу недійсним провадиться в судовому порядку.

Враховуючи те, що законодавство, чинне на час виникнення спірних правовідносин, а саме - реєстрації шлюбу, не передбачало таких підстав для визнання шлюбу недійсним, як реєстрація шлюбу з особою, яка приховала свою тяжку хворобу або хворобу, небезпечну для другого з подружжя, а позивачка ні в суді першої, ні в суді апеляційної інстанцій не надала належних доказів, які б свідчили про відсутність її усвідомленого, добровільного, повного волевиявлення на укладення шлюбу та введення її в оману

ОСОБА_6 шляхом замовчування інформації про стан свого психічного здоров?я, колегія суддів Верховного Суду погоджується із висновком судів попередніх інстанцій про відмову в задоволенні позовних вимог.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня

2006 року).

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів залишає касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, оскільки підстави для скасування судових рішень відсутні.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Франківського районного суду міста Львова від 20 липня 2017 року та ухвалу апеляційного суду Львівської області від 30 листопада 2017 року залишити без змін.

Постанова оскарженню не підлягає.

Судді: В. П. Курило

В. М.Коротун

М. Є.Червинська