Справа № 305/100/18
Провадження по справі 2/305/254/18
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05.06.2018 Рахівський районний суд Закарпатської області у складі:

головуючого судді - Ємчук В.Е.

за участі: секретаря судового засідання Корадіні А.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Рахів у порядку загального провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу,

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 (далі Позивач) звернувся в суд з позовом до ОСОБА_2 (далі Відповідач) про стягнення боргу.

Позовні вимоги мотивовані тим, що 29 березня 2016 року ОСОБА_2 взяв у нього борг 300000 гривень і зобов'язався повернути їх до 31.12.2017 року, про що написав розписку. Однак, до цього часу борг Відповідач не повернув, на прохання ОСОБА_1 про добровільне повернення коштів не відповідає та не реагує. ОСОБА_2 Відповідач повернути відмовляється, у зв'язку з чим Позивач просить стягнути з ОСОБА_2 30000 гривень боргу.

ОСОБА_1 у судове засідання не з'явився, надав суду заяву про розгляд справи без його участі, позовні вимоги підтримує.

ОСОБА_2 в судове засідання не з'явився, надав суду заяву, в якій позовні вимоги визнав та просить розглянути справу без його присутності.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши їх доказами, суд прийшов до наступного висновку.

Згідно зі ст.ст.1046, 1047 ЦК України, за договором позики одна сторона (кредитор) передає іншій стороні (позичальнику) у власність грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язаний повернути кредитору таку ж суму грошових коштів або таку ж кількість речей того ж роду і такої ж якості. Договір позики вважається укладеним в момент передачі грошей. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України (у редакції, чинній на час укладення договору позики) правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства, та скріплюється печаткою.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей.

Суд оглянув розписку та встановив, що ОСОБА_2 написав 29.03.2016 року розписку про те, що він отримав як позику 300000 гривень від ОСОБА_1 та зобов'язувався повернути кошти в строк до 31 грудня 2017 року.

Згідно з положенням статті 509 Цивільного кодексу України вбачається, що зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

За загальним положенням цивільного законодавства, зобов'язання виникають з підстав, зазначених у статті 11 ЦК України. За приписами частини 2 цієї статті підставами виникнення цивільних прав та обов'язку, зокрема, є договори та інші правочини, інші юридичні факти. Підставою виникнення цивільних прав та обов'язків є дії осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також дії, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки.

Відповідно до ст. 629 ЦК України, договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Згідно зі статтями 525, 526 ЦК України одностороння відмова від виконання зобов'язання і одностороння зміна умов договору не допускається. Зобов'язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору і вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов і вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або іншими звичними вимогами, що пред'являються.

Суд встановив, що наявність між сторонами договірних відносин підтверджується наявним у позивача оригіналом розписки ОСОБА_2, яка підтверджує як факт отримання боржником коштів за договором позики, так і зобовязання повернути ці кошти Позивачу в термін до 31 грудня 2018 року. Враховуючи, що на час розгляду справи в суді відповідач, ОСОБА_2, кошти не повернув, а також те, що під час розгляду справи судом не встановлено підстав для звільнення Відповідача від відповідальності за порушення зобовязання, суд вважає, що зобовязання порушене з вини Відповідача, а доводи Позивача базуються на правовому обґрунтуванні й порушене внаслідок цього право Позивача потребує судового захисту, шляхом стягнення з ОСОБА_2 в користь ОСОБА_1 боргу за договором позики від 29.03.2016 року в сумі 300000 гривень.

Зі змісту частини 1 статті 142 Цивільного процесуального кодексу України слідує, що у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, спраченого при поданні позову.

Виходячи з наведеного, враховуючи положення ст. ст. 133 та 141 ЦПК України та взявши до уваги те, що у зв'язку із розглядом справи в суді позивач, поніс судові витрати, а саме, сплатив судовий збір у розмірі 3000 гривень, з яких 1500 гривень підлягає поверненню Позивачеві з державного бюджету України, на підставі ст.142 ЦПК України.

Питання про стягнення судових витрат з Відповідача Позивачем не ставилося.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 12, 13, 76, 81, 83, 89, 141, 263-265, 273, 354, 355, п.15.5 Перехідних положень Цивільного процесуального кодексу України, суд

В И Р І Ш И В :

Позов задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, мешканця ІНФОРМАЦІЯ_2, в користь ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_3, мешканця ІНФОРМАЦІЯ_4 300000 (триста тисяч) гривень боргу. Повернути позивачу ОСОБА_1 з державного бюджету 50 відсотків судового збору, тобто суму 1500 грн (одну тисячу п'ятсот гривень) сплаченого ОСОБА_1 у Територіальному відокремленому безбалансовому відділенні Ощадбанку України №1006/0162 згідно з квитанцією №148 від 17.01.2018 року.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржено до апеляційного суду Закарпатської області протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду. Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 Цивільного процесуального кодексу України.

Суддя: В.Е.Ємчук