Постанова

Іменем України

23 травня 2018 року

м. Київ

справа № 626/2573/15-ц

провадження № 61-6979св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Висоцької В. С.,

суддів: Лесько А. О., Пророка В. В., Фаловської І. М. (суддя-доповідач), Штелик С. П.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_2,

відповідач - товариство з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Ваш Авто»,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Ваш Авто» на рішення Красноградського районного суду Харківської області від 15 вересня 2016 року в складі судді Дудченка В. О. та ухвалу апеляційного суду Харківської області від 22 листопада 2016 року в складі колегії суддів: Бурлаки І. В., Карімової Л. В., Яцини В. Б.,

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У грудні 2015 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Ваш Авто» (далі - ТОВ «ЛК «Ваш Авто») про визнання договору фінансового лізингу недійсним та повернення коштів.

Позовна заява мотивована тим, що 21 вересня 2015 року між ним та ТОВ «ЛК «Ваш Авто» укладено договір фінансового лізингу, відповідно до якого відповідач зобов'язався передати позивачу транспортний засіб - трактор МТЗ-892 вартістю 21 982,76 доларів США, а позивач зобов'язався прийняти предмет лізингу та сплачувати лізингові платежі відповідно до умов договору. Позивач сплатив платіж у розмірі 51 000 грн, зарахований відповідачем як адміністративний платіж.

Вважаючи вказаний договір фінансового лізингу таким, що містить несправедливі умови та істотний дисбаланс договірних прав і обов'язків на шкоду споживача, що є порушенням статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів», позивач просив стягнути сплачені ним кошти за недійсним правочином.

Рішенням Пустомитівського районного суду Львівської області від 13 квітня 2016 року позов задоволено. Стягнуто з ТОВ «ЛК «Ваш Авто» на користь ОСОБА_2 грошові кошти у розмірі 51 000 грн.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що відповідач здійснював нечесну підприємницьку практику під час укладення оспорюваного правочину. Оспорюваний договір не відповідає законодавству про фінансовий лізинг, нормам ЦК України, до нього включено положення, які порушують права споживача, що є окремою підставою для недійсності договору. Відповідач порушив право позивача на своєчасне повернення йому як споживачу 51 000 грн, тому ця сума підлягає стягненню з ТОВ «ЛК «Ваш Авто».

Ухвалою апеляційного суду Харківської області від 22 листопада 2016 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Ухвала апеляційного суду мотивована тим, що суд першої інстанції повно та всебічно дослідив обставини справи, надав належну правову оцінку наданим доказам та обґрунтовано дійшов висновку про те, що оспорюваний позивачем договір не відповідає вимогам Закону України «Про фінансовий лізинг» та нормам ЦК України про лізинг.

У касаційній скарзі, поданій у грудні 2016 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ТОВ «ЛК «Ваш Авто», посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просило скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалу апеляційного суду

і ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову.

Касаційна скарга мотивована тим, що суди попередніх інстанцій не дотримали вимог статей 213та 214 ЦПК України 2004 року, зокрема, не дослідили порядок укладення договору, не врахували, що між сторонами укладено цивільно-правовий договір з дотриманням усіх вимог цивільного законодавства, сторони досягли згоди за всіма істотними умовами правочину та взяли на себе певні зобов'язання. Суди попередніх інстанцій, як зазначив скаржник, не мотивували визнання договору недійсним в цілому на підставі визнання недійсними окремих його частин, належним чином не обґрунтували необхідність нотаріального посвідчення договору, а також не дослідили та не врахували, що відсутній правовий механізм отримання відповідачем ліцензії. Крім того, не зазначено, в чому полягає здійснення відповідачем нечесної підприємницької практики.

У січні 2017 року ОСОБА_2 подав відзив на касаційну скаргу, вказуючи на те, що судові рішення є законними та обґрунтованими. ТОВ «ЛК «Ваш Авто» не спростувало, що сторонами не досягнуто згоди щодо предмета лізингу в обсягах, що визначені законом, та його ціни, зокрема не підписано додаток 3 - графік покриття витрат та виплати лізингових платежів, який є невід'ємною частиною оспорюваного договору. Як зазначає позивач, заявник не навів достатніх аргументів на спростування висновків судів попередніх інстанцій щодо несправедливих умов договору. Доводи заявника, що адміністративний платіж входить до лізингових платежів, не спростовують висновків судів першої та апеляційної інстанцій, оскільки визначення адміністративного платежу, яке міститься в оспорюваному договорі, не відповідає за змістом визначенню лізингового платежу.

07 лютого 2018 року справу передано до Верховного Суду.

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частиною другою статті 389 ЦПК України встановлено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною першою статті 402 ЦПК України визначено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Відповідно до частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.

Суди встановили, що 21 вересня 2015 року між сторонами укладено договір фінансового лізингу, відповідно до якого лізингодавець ТОВ «ЛК «Ваш Авто» зобов'язався придбати та передати позивачу на умовах фінансового лізингу у користування транспортний засіб - трактор МТЗ-892 вартістю

21 982,76 доларів США, а лізингоодержувач ОСОБА_2 зобов'язався прийняти предмет лізингу і сплачувати лізингові платежі та інші платежі згідно з умовами договору.

На виконання умов договору позивач сплатив відповідачу адміністративний платіж у розмірі 51 000 грн.

Перевіряючи оскаржувані судові рішення на відповідність вимогам

статті 213 ЦПК України2004 року, Верховний Суд виходить з того, що правовідносини, які виникають у зв'язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями ЦК України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, а також Законом України «Про фінансовий лізинг», Законом України «Про захист прав споживачів».

Згідно з частиною другою статті 1 Закону України «Про фінансовий лізинг» за договором фінансового лізингу лізингодавець зобов'язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі).

Згідно з частиною другою статті 806 ЦК Українидо договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом.

Аналіз вказаних норм цивільного законодавства дає підстави стверджувати, що спірний договір фінансового лізингу за своєю правовою природою є змішаним і містить елементи договорів оренди (найму) та купівлі-продажу транспортного засобу.

Згідно зі статтею 799 ЦК України договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі; договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню. У разі недодержання сторонами вимог закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним (частина перша статті 220 ЦК України).

Відповідно до частин першої, другої статті 215 ЦК Українипідставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що договір лізингу є нікчемним, оскільки суперечить положенням Закону України «Про захист прав споживачів». З такими висновками погодився й суд апеляційної інстанції.

Колегія суддів не погоджується з вказаним висновком судів попередніх інстанцій, оскільки договір є нікчемним, якщо безпосередньо законом визначено, що недотримання певних його вимог має своїм наслідком саме нікчемність такого правочину. У Законі України «Про захист прав споживачів» не наведено підстав, за яких договір вважається нікчемним.

Верховний Суд з'ясував, що суди першої та апеляційної інстанцій під час розгляду справи та її перегляду не надали належної правової оцінки тому факту, що спірний договір є юридично нікчемним в цілому з огляду на порушення імперативних вимог щодо його обов'язкового нотаріального посвідчення.

Визнання судом зазначеного договору недійсним відповідно до наведеного правила не вимагається у зв'язку із встановленням його нікчемності безпосередньо законом. При цьому суд також зобов'язаний за власною ініціативою застосувати наслідки недійсності нікчемного договору, що врегульовано частиною п'ятою статті 216 ЦК України.

Отже, підписаний сторонами договір в цілому є нікчемним, тобто з точки зору права є таким, що не створив будь-яких правових наслідків, окрім тих, що пов'язані з його недійсністю. Нікчемний договір є недійсним разом з усіма його умовами і не створює для сторін зобов'язань, що в ньому закріплені.

Оцінка доводів та заперечень сторін відповідає правовому висновку, сформульованому Верховним Судом України в постанові від 19 жовтня 2016 року у справі № 6-1551цс16, щодо обґрунтованості застосування до спірних правовідносин статті 799 ЦК України, яка підлягає застосуванню, без надання оцінки відсутності нотаріального посвідчення спірного договору в розумінні частини першої статті 220 цього Кодексу. Верховний Суд не встановив підстав відступити від зазначеного правового висновку.

Доводи касаційної скарги не мають правового значення для правильного вирішення спору, оскільки такі аргументи втрачають правовий сенс за встановлених судами обставин щодо нікчемності підписаного сторонами договору в цілому.

Відповідно до статті 412 ЦПК Українипідставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню. Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.

З огляду на наведене колегія суддів робить висновок про необхідність зміни мотивувальної частини оскаржуваних судових рішень щодо визначення правових підстав стягнення з відповідача сплачених позивачем грошових коштів, зазначивши як підставу для стягнення грошових коштів у розмірі 51 000 грн наслідки недійсності нікчемного договору лізингу від 21 вересня 2015 року відповідно до статей 220, 216 ЦК України.

Згідно зі статтею 410 ЦПК України Суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

За таких обставин у справі, що переглядається, суди хоча й дійшли неправильного висновку щодо мотивів для задоволення позову та стягнення адміністративного платежу, однак правильно вирішили спір по суті. Ураховуючи, що внаслідок винесення Верховним Судом постанови результат по суті спору не зміниться, ухвалені у справі судові рішення слід залишити без змін.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 412, 416, 436 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Ваш Авто» залишити без задоволення.

Рішення Красноградського районного суду Харківської області від 15 вересня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Харківської області від 22 листопада 2016 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий СуддіВ. С. Висоцька А. О. Лесько В. В. Пророк І. М. Фаловська С. П. Штелик