Номер провадження: 22-ц/785/605/18
Номер справи місцевого суду: 2-329/11
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
Доповідач Заїкін А. П.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10.05.2018 року м. Одеса

Справа № 2-329/11

Апеляційний суд Одеської області у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

- головуючого судді Заїкіна А.П.,

- суддів: - ОСОБА_2, ОСОБА_3,

за участю секретаря Томашевської К.В.,

учасники справи:

- позивач ОСОБА_4,

- відповідачі 1) ОСОБА_5, 2) ОСОБА_6, 3) ОСОБА_7, 4) ОСОБА_8, яка представляє інтереси неповнолітніх - ОСОБА_9 та ОСОБА_10,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_7 на рішення Приморського районного суду м. Одеси, ухвалене під головуванням судді Кравчук Т.С. 27 червня 2014 рокуо 09 годині 25 хвилині в м. Одесі,

встановив:

У серпні 2009 р. ОСОБА_4, в особі представника ОСОБА_11, звернулася до суду з неодноразово уточненим у квітні та червні 2010 р., квітні та грудні 2013 р. позовом до ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, яка представляє інтереси неповнолітніх ОСОБА_9 та ОСОБА_10, треті особи орган опіки та піклування, в особі Приморської районної адміністрації Одеської міської ради, ОСОБА_12, в якому остаточно просила: 1) визнати недійсною угоду купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1, укладену між ОСОБА_5 та ОСОБА_4, від імені якої діяв ОСОБА_6; 2) визнати недійсною довіреність від 17 січня 2003 року, яка складена від її імені на імя ОСОБА_6; 3) витребувати у ОСОБА_7, ОСОБА_9 та ОСОБА_10 в особі їх опікуна ОСОБА_8, із незаконного володіння квартиру АДРЕСА_2; 4) виселити із указаної квартири ОСОБА_7, ОСОБА_7 А.Т., ОСОБА_10; 5) вселити її у зазначену квартиру.

ОСОБА_4 обґрунтовує свої вимоги, тим що належна їй квартира АДРЕСА_2 (далі Квартира) вибула з її законного володіння поза її волею, оскільки наміру продавати належну їй квартиру вона не мала. Довіреність на імя ОСОБА_6, який в подальшому розпорядився спірною квартирою без її дозволу, вона не видавала.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 27.06.2014 р. вищезазначений позов ОСОБА_4 задоволено.

Визнано недійсною довіреність на імя ОСОБА_6 від імені ОСОБА_4 від 17 січня 2003 року, посвідчену директором ПО «Міар» ОСОБА_13.

Визнано недійсним договір купівлі-продажу квартири № 11 в будинку № 20 по Волзькому провулку у м. Одесі, укладений між ОСОБА_5 та ОСОБА_4 у простій письмовій формі у вигляді розписки від 17 січня 2003 року.

Витребувано у ОСОБА_7, ОСОБА_9 та ОСОБА_10 із незаконного володіння квартиру АДРЕСА_3.

Виселено з квартири АДРЕСА_3 ОСОБА_7, ОСОБА_9 та ОСОБА_10

Вселено ОСОБА_4 у квартиру АДРЕСА_3.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що спірна квартира за адресою - АДРЕСА_4 відповідно до договору купівлі-продажу від 15 квітня 1992 року, посвідченого Шостою Одеською держнотконторою 15.04.1992 року, за реєстровим № 1-4614, належала ОСОБА_4.

25 лютого 2003 р. Приморським районним судом м. Одеси ухвалено рішення, згідно якого задоволено позовні вимоги ОСОБА_5. Визнано дійсною угоду купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 від 17 січня 2003 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_5. Дане рішення суду зареєстровано в ОГБТІ та РОН.

Відповідно до договору дарування від 21 червня 2004 року, укладеного між ОСОБА_5 та ОСОБА_12, посвідченого Першою одеською держнотконторою 21.06.2004 року, реєстровий № 5-951, ОСОБА_5 подарував, а ОСОБА_12 прийняла в дар квартиру за вищевказаною адресою.

Відповідно до договору купівлі-продажу від 30 грудня 2004 року ОСОБА_12 продала, а ОСОБА_14, ОСОБА_10, ОСОБА_9, ОСОБА_7 купили в рівних частках кожна квартиру за № 11, що знаходиться в будинку за № 20 в провулку Волзькому в місті Одесі. Договір посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_15 30.12.2004 року, реєстровий № 3029.

Апеляційний суд Одеської області ухвалою від 20 лютого 2008 року скасував рішення Приморського районного суду м. Одеси від 25 лютого 2003 року, справу направив на новий розгляд до того ж суду іншим суддею.

Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 16 червня 2009 року позовна заява ОСОБА_5 до ОСОБА_6, ОСОБА_4 про визнання угоди купівлі-продажу дійсною та визнання права власності на квартиру № 11 у будинку № 20 по Волзькому провулку в м. Одесі залишено без розгляду.

Суд критично ставиться до документів щодо працевлаштування ОСОБА_4 в ПО «Міар», оскільки в оглянутій трудовій книжці на імя ОСОБА_4 відсутні дані про її трудову діяльність в ПО «Міар». Надані копії документів не завірені, оригінали суду не надавались та судом не оглядались.

З огляду на викладене суд приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_4 в частині визнання довіреності недійсної підлягають задоволенню, так як судом було встановлено, що довіреність від імені ОСОБА_4 посвідчена неналежним чином, не уповноваженою на це особою. ОСОБА_4 ніколи не працювала в ПО «Міар». Окрім того сам текст довіреності не свідчить, що ОСОБА_6 був уповноваженою особою на здійснення від імені ОСОБА_4 саме угоди купівлі-продажу квартири, яка належить ОСОБА_4 на праві приватної власності, так як в ній не має жодних згадок про те, що ОСОБА_4 надає ОСОБА_6 саме право розпоряджатися квартирою, яка належить їй, тобто продати її квартиру.

Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що позовні вимоги ОСОБА_4 стосовно визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири № 11 в будинку № 20 по Волзькому провулку в місті Одесі від 17 січня 2003 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_4 підлягають задоволенню, так як судом встановлено, що спірна квартира вибула від власника ОСОБА_4 поза її волею. Визнаючи договір купівлі-продажу недійсним, власником спірної квартири згідно договору купівлі-продажу від 15 квітня 1992 року залишається ОСОБА_4.

Оскільки позивачка ОСОБА_4 не була стороною останнього договору купівлі-продажу спірної квартири від 30.12.2004 року, а тому відповідно до вимог ст. ст. 214, 215 ЦК України зазначений договір купівлі-продажу не може бути визнаний судом недійсним в рамках розгляду даної цивільної справи.

Між позивачкою ОСОБА_4 та нинішніми володільцями спірної квартири ОСОБА_7, ОСОБА_9, ОСОБА_10 існують речово-правові відносини щодо права на спірну квартиру, а значить і способом захисту є відповідний цим правовідносинам речово-правовий спосіб - витребування майна (ст. ст. 387, 388 ЦПК України).

Оскільки позивачка, уточнивши свої позовні вимоги, звернулась до суду з віндікаційним позовом, суд вважає за необхідне позовні вимоги про витребування у ОСОБА_7, ОСОБА_9, ОСОБА_10 із незаконного володіння квартири № 11 в будинку № 20 по Волзькому провулку в місті Одесі у місті Одесі задовольнити.

На даний час у вказаній квартирі проживає ОСОБА_7

У звязку з поновленням прав ОСОБА_4 на квартиру, її вимоги про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні майном - квартирою № 11 в будинку № 20 по Волзькому провулку в місті Одесі, виселенні з цієї квартири ОСОБА_7, ОСОБА_9, ОСОБА_10, та вселенні її до квартири підлягають задоволенню в повному обсязі (Т. 2, а. с. 37 41).

Ухвалою апеляційного суду Одеської області від 14.04.2015 р. (Т. 2, а. с. 170 176) апеляційна скарга ОСОБА_7 відхилена.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 27.06.2014 р. залишено без змін.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України від 21.10.2015 р. (Т. 2, а. с. 225 227 зворотня сторона) касаційна скарга ОСОБА_16 задоволена частково.

Ухвалу апеляційного суду Одеської області від 14.04.2015 р. скасовано, справу направлено на новий розгляду до суду апеляційної інстанції.

Ухвала суду касаційної інстанції мотивована тим, що суд апеляційної інстанції не перевірив яким чином спірна квартира вибула з власності позивачки. У матеріалах справи відсутні безспірні докази того, що ОСОБА_4 не мала на меті відчуження належної їй квартири. Є заяви останньої про прийняття та звільнення з роботи. Не зясовано, чи підписувала ОСОБА_4 вказані заяви. Не зясовано чи підписувала ОСОБА_4 розписку від 17.01.2003 р. про продаж ОСОБА_5 квартири за ціною - 25 000,00 грн., та просила ОСОБА_5 викупити належну їй квартиру, зобовязалася нотаріально посвідчити договір купівлі-продажу. Після підписання розписки остання просила укласти з нею договір оренди з правом викупу квартири, відстрочити орендну плату за квартиру. Не перевірено проживання неповнолітньої ОСОБА_9 у спірній квартирі.

Під час нового апеляційного розгляду справи ухвалою апеляційного суду Одеської області від 28.04.2016 р. (Т. 2 , а. с. 297 301) апеляційна скарга ОСОБА_7 відхилена.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 27.06.2014 р. залишено без змін.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України від 15.03.2017 р. (Т. 3, а. с. 50 52 зворотня сторона) касаційну скаргу ОСОБА_16 задоволено частково.

Ухвалу апеляційного суду Одеської області від 28.04.2016 р. скасовано, справу направлено на новий розгляду до суду апеляційної інстанції.

Ухвала суду касаційної інстанції мотивована тим, що суд апеляційної інстанції при новому розгляді не виконав вказівки касаційного суду, викладені в ухвалі від 21.10.2015 р., щодо заяв ОСОБА_4 про прийняття та звільнення з роботи, обмежившись лише оглядом трудової книжки. Не зясовано належність підпису на вказаних заявах, чи не працювала ОСОБА_4 за цивільно-правовою угодою. Також суд касаційної інстанції вказує на те, що ОСОБА_4 під час розгляду справи про визнання договору купівлі-продажу квартири ОСОБА_5 погодилася з позовом, та вказувала, що квартира була продана нею у 2003 році.

Колегією суддів зясовано, що в апеляційній скарзі ОСОБА_7 просить рішення суду першої інстанції скасувати. Ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову.

Апеляційна скарга мотивована тим, що рішення суду першої інстанції ухвалено при неповному зясуванні обставин, що мають значення для справи, невідповідності висновків суду обставинам справи, з порушенням норм матеріального та процесуального права.

ОСОБА_7 зазначає про невідповідність матеріалам справи висновку суду про те, що ОСОБА_4 не працювала в ПО «Міар». Лист ГСУ МВС України в Одеській області від 19.05.2009 р. про заволодіння квартири шахрайським шляхом не є доказом того, що остання не укладала угоду купівлі-продажу квартири від 17.01.2003 р.. Відсутні інші докази не укладення ОСОБА_4 угоди купівлі-продажу квартири від 17.01.2003 р..

ОСОБА_7 та її представник ОСОБА_17 у судовому засіданні підтримали викладені в апеляційній скарзі доводи та вимоги.

ОСОБА_4 письмових заперечень/відзиву на апеляційну скаргу не надала. ОСОБА_11, представник ОСОБА_4, у судовому засіданні вважала необхідним скаргу залишити без задоволення. Рішення суду першої інстанції залишити без змін. Посилалася на законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції.

ОСОБА_5, ОСОБА_6 у судове засідання не зявились. Неодноразово повідомлялися про дату, час та місце розгляду справи за наявними у справі адресами, адресами які надані апеляційному суду у відповідях відділу адресно-довідкової роботи ГУ ДМС України в Одеській області. Судові повістки повернулися до суду з приміткою пошти «За закінченням строку зберігання». Причини неявки не повідомили, письмових заперечень/відзиву на апеляційну скаргу, заяв та клопотань не надали.

ОСОБА_12,ОСОБА_8 як законний представник ОСОБА_9 та ОСОБА_10, представник Приморської районної адміністрації Одеської міської ради, у судове засідання не зявились. Про дату, час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином. Причини неявки не повідомили, письмових заперечень/відзиву на апеляційну скаргу, заяв та клопотань не надали.

Частиною 2 ст. 372 ЦПК України передбачено, що неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Виходячи з вищевикладеного, строки розгляду справи, обізнаність учасників справи про розгляд справи, недобросовісне виконання ОСОБА_5, ОСОБА_6 обовязків з отримання судових повісток, наявність відомостей про розгляд справи на офіційному сайті апеляційного суду, враховуючи баланс інтересі учасників справи у розгляді справи, колегія суддів ухвалила розглядати справу за відсутності учасників, які не зявилися у судове засідання.

Частиною 3 ст. 3 ЦПК України передбачено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до ч. ч. 2, 6 ст. 367 ЦПК України, чинного на час апеляційного перегляду рішення, суд апеляційної інстанції перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Заслухавши суддю-доповідача, вислухавши пояснення учасників справи, які прийняли участь у судовому засіданні, обговоривши доводи апеляційної скарги та заперечень на них, дослідивши матеріали справи, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при ухваленні рішення, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ст. ст. 213, 214 ЦПК України, які були чинними на час ухвалення рішення судом першої інстанції, передбачено, що рішення суду повинно бути законним та обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 3) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити.

Згідно з положеннями ч. ч. 1, 2 та 5 ст. 263 ЦПК України, чинного на час апеляційного перегляду, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним та обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене не підставі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються яка на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції вищезазначеним вимогам законодавства у повній мірі не відповідає.

Суд першої інстанції на підставі наявних у справі, наданих сторонами і досліджених судом доказів, дійшов правильних вищевказаних висновків про визнання недійсною довіреності ОСОБА_4 від 17.01.2003 р. на імя ОСОБА_5, витребування спірної квартири у ОСОБА_7, виселення останньої із спірної квартири та вселення у квартиру ОСОБА_4. Висновки суду в цій частині відповідають обставинам справи, вимогам норм матеріального (ст. 65 ЦК УРСР (редакція 1963Р.), ст. ст. 658, 387, 388 ЦК України) та процесуального (ст. ст. 10, 11, 60, 179, 213, 214 ЦПК України, в редакції чинній на час ухвалення рішення судом першої інстанції, та ч. ч. 1, 2 та 5 ст. 263 ЦПК України, чинного на час апеляційного перегляду) права.

Між сторонами склалисяправовідносини щодо визнання недійсним правочину, захисту права власності.

За правилами, передбаченими ст. 65 ЦК України, у редакції 1963 року, довіреність на укладення угод, що потребують нотаріальної форми, а також на вчинення дій щодо державних, кооперативних та інших громадських організацій повинна бути нотаріально посвідчена, за винятком випадків, передбачених у цьому Кодексі, та інших випадків, коли спеціальними правилами допущена інша форма довіреності.

Відповідно до ст. 114 ЦПК України, в редакції 1963 р., письмові довіреності громадян посвідчуються нотаріально. Громадяни можуть також посвідчити довіреність на ведення справи в суді на підприємстві, в установі, організації, де вони працюють.

Оскільки за наявних у справі доказів беззаперечно не можна встановити знаходження ОСОБА_4 у трудових відносинах з ПО «Міар», колегія суддів вважає вірним висновок суду про визнання довіреності недійсною.

Відповідно до ч.1 ст. 658 ЦК України у випадку, коли продавець не є власником товару, покупець набуває право власності лише тоді, коли власник не має права вимагати його повернення.

Відповідно до ст. 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно без відповідної правової підстави заволоділа їм.

Згідно ст. 388 ч.1 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власним має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно:1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Оскільки за наявних у справі доказів беззаперечно не можна встановити наявність у ОСОБА_4 волевиявлення щодо продажу належної їй квартири, колегія суддів вважає вірним висновок суду про можливість витребування спірної квартири у ОСОБА_7.

Доводи ОСОБА_7 про невідповідність обставинам справи висновку суду про те, що ОСОБА_4 не працювала в ПО «Міар», що остання укладала угоду купівлі-продажу квартири від 17.01.2003 р., колегія суддів не приймає до уваги, виходячи з того, що наявна в матеріалах справи розписка від 17.01.2003 р. (Т. 1, а. с. 8, 50) про продаж спірної квартири, отримання грошей, зобовязання оформити нотаріально договір купівлі-продажу не пізніше 17.01.2003 р., належним чином не завірена. Суд першої інстанції оригіналу розписки не оглядав, її вірність оригіналу не встановлював. Апеляційному суду оригінал вказаної розписки також не надавався. Це ж стосується і заяв ОСОБА_4 про прийняття та звільнення з роботи (Т. 1, а. с. 51, 52). Суд касаційної інстанції також вказав на можливість призначення по справі відповідної експертизи, що було відомо стороні апелянта. Відповідного клопотання у апеляційному суду заявлено не було.

Відповідно до вимог процесуального законодавства рішення суду не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 6 ст. 81 ЦПК України).

Вказівки суду касаційної інстанції про необхідність зясування належності підпису ОСОБА_4 на заявах про прийняття та звільнення з роботи, розписці від 17.01.2003 р. про продаж ОСОБА_5 квартири за 25 000,00 грн. з її проханням ОСОБА_5 викупити належну їй квартиру, зобовязання нотаріально посвідчити договір, після підписання розписки остання просила укласти з нею договір оренди з правом викупу квартири, відстрочити орендну плату за квартиру, неможливо виконати за вищевказаних обставин щодо неналежних фотокопій розписок, відсутності їх оригіналів, відсутністю відповідного висновку судової експертизи.

Факт виконання ОСОБА_4 роботи у ПО «Міар» за цивільно-правовою угодою, на що звертав увагу касаційний суд, за наявними у справі доказами не встановлено. Інших доказів на підтвердження цих обставин апеляційному суду не надано.

Вказівку касаційного суду на те, що ОСОБА_4 під час розгляду іншої справи про визнання договору купівлі-продажу квартири ОСОБА_5 погодилася з позовом, та вказувала, що квартира була продана нею у 2003 році, перевірити не вдалося. У самому рішенні вказується про участь у справі ОСОБА_6, представника ОСОБА_4 на підставі оскарженої у даній справі довіреності, який позов визнав. Перевірити чи направляла сама ОСОБА_4 суду будь-які письмові пояснення про визнання позову не вдалося, оскільки на вимогу апеляційного суду про направлення справи із суду першої інстанції надійшла відповідь про знищення справи (Т, 3, а. с 89).

Разом з тим, колегія суддів не погоджується з висновками суду першої інстанції щодо визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири №11 в будинку №20 по Волзькому провулку в місті Одесі, укладеного між ОСОБА_5 та ОСОБА_4 у простій письмової формі у вигляді розписки від 17 січня 2003 року, виселенні з квартири № 11 в будинку 20 по Волзькому провулку у м. Одесі Гармашової ОСОБА_18, ОСОБА_10.

Суд першої інстанції дійшов цих висновків при невідповідності висновків обставинам справи, з порушенням норм матеріального (ст. ст. 45, 47, 227 ЦК УРСР) та процесуального (ст. ст. 60, 179, 213 ЦПК України) права.

За правилами, передбаченими ст. ст. 45, 47 ЦК УРСР, недодержання форми угоди, якої вимагає закон, тягне за собою недійсність угоди лише в разі, якщо такий наслідок прямо зазначено в законі.

Нотаріальне посвідчення угоди обовязкове лише у випадках, зазначених у законі, недодержання в цих випадках нотаріальної форми тягне за собою недійсність угоди з наслідками, передбаченими частиною другою статті 48 цього Кодексу.

Договір купівлі-продажу жилого дому повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією зі сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору (стаття 47 цього Кодексу).

Відповідно до п. 29 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій державними нотаріальними конторами Української РСР, затвердженої наказом Міністерства юстиції від 31.10.1975 р. № 45/5, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин, обовязковому нотаріальному посвідченню підлягали договори про відчуження (купівля-продаж, міна, дарування, довічне утримання) жилого будинку (частини будинку), квартири.

Оскільки беззаперечно встановлено, що договір купівлі-продажу квартири № 11 в будинку № 20 по Волзькому провулку в місті Одесі, укладено між ОСОБА_5 та ОСОБА_4 у простій письмовій формі, у вигляді розписки від 17 січня 2003 року, то він є недійсним (нікчемним) в силу закону. Визнання його недійсним не вимагається. Разом з тим, зацікавлена сторона може заявити вимогу про встановлення цього договору нікчемності. Таких вимог ОСОБА_4 не заявляла. Таким чином, у задоволенні вимог ОСОБА_4 про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири № 11 у будинку № 20 по Волзькому провулку в місті Одесі, укладеного між ОСОБА_5 та ОСОБА_4. Г.О. у простій письмовій формі, у вигляді розписки від 17 січня 2003 року, необхідно відмовити.

Щодо вказівок суду касаційної інстанції відносно того, що не перевірено проживання неповнолітньої ОСОБА_9 у спірній квартирі, колегія суддів зазначає наступне.

Суд першої інстанції у рішенні вказав, що на час його ухвалення у спірній квартирі проживає тільки ОСОБА_7.

В апеляційному суді сторони визнали, що ОСОБА_9 та ОСОБА_10 у звязку із встановленням на ними опіки у спірній квартирі не проживають. Апеляційний суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання (ч. 1 ст. 82 ЦПК України). Встановлення опіки ОСОБА_8 над дітьми підтверджується наявними у справі відомостями з органу опіки та піклування (Т. 1, а. с. 142 145, 159). Таким чином, у задоволені вимог про виселення із спірної квартири ОСОБА_9 та ОСОБА_10 необхідно відмовити.

Суд першої інстанції при ухвалені рішення не врахував вимоги вищевказаних норм матеріального права та встановлені по справі обставини щодо проживання відповідачів у спірній квартирі, дійшов помилкового висновку про визнання недійсною простої письмової угоди купівлі-продажу квартири. Вказавши про проживання у спірній квартирі на час ухвалення рішення тільки ОСОБА_7, разом з тим виселив із спірної квартири ОСОБА_9 та ОСОБА_10.

Таким чином, апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374, п. п. 3, 4 ст. 376 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги скасовує судове рішення повністю або частково, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення при невідповідності висновків суду обставинам справи, з порушенням норм процесуального права або неправильного застосування норм матеріального права.

Оскільки висновки суду першої інстанції не відповідають обставинам справи, судом порушено норми процесуального права, неправильно застосовано норми матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи в частині визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири від 17.01.2003 р., виселення із квартири неповнолітніх ОСОБА_9, ОСОБА_10, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції в цій частині підлягає скасуванню, з ухваленням нового судового рішення про відмову в задоволенні цих вимог, за вищезазначених підстав.

В решті рішення необхідно залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381, 382, 383, 384, 390 ЦПК України, апеляційний суд Одеської області у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_7 задовольнити частково.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 27 червня 2014 року в частині визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири від 17 січня 2003 року, виселення із квартири неповнолітніх ОСОБА_19, ОСОБА_10 - скасувати. Ухвалити в цій частині нове судове рішення.

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 до ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, яка представляє інтереси неповнолітніх ОСОБА_9 та ОСОБА_10, треті особи сектор забезпечення діяльності органу опіки та піклування, в особі Приморської районної адміністрації Одеської міської ради, ОСОБА_12, про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_5, укладеного між ОСОБА_20 та ОСОБА_4 у простій письмовій формі у вигляді розписки від 17 січня 2003 року, виселенні з квартири АДРЕСА_6 неповнолітніх ОСОБА_9, ОСОБА_10 - відмовити.

В решті рішення залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повна постанова складена 21 травня 2018 року.

Головуючий суддя: А. П. Заїкін

Судді: А. А. Калараш

ОСОБА_3