У Х В А Л А

4 червня 2018 року

м. Київ

Справа № 761/31121/14-ц

Провадження № 14-218 цс 18

ВеликаПалата Верховного Суду у складі:

судді-доповідача - Гудими Д. А.,

суддів: Антонюк Н. О., Бакуліної С. В., Британчука В. В., Данішевської В. І., Золотнікова О. С., Кібенко О. Р., Князєва В. С., Лобойка Л. М., Лященко Н. П., Прокопенка О. Б., Рогач Л. І., Саприкіної І. В., Ситнік О. М., Ткачука О. С., Уркевича В. Ю., Яновської О. Г.

розглянула заяву судді Ткачука Олега Степановича про самовідвід у справі за позовом першого заступника прокурора Шевченківського району міста Києвадо ОСОБА_3, ОСОБА_4, Київської міської ради про визнання недійсним рішення, визнання недійсним державного акта на право власності на земельну ділянку, визнання недійсним договору купівлі-продажу та відновлення становища, яке існувало до порушення,

за заявою заступника Генерального прокурора України (далі також - заявник) про перегляд Верховним Судом України рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 18 грудня 2014 року, ухвали Апеляційного суду міста Києва від 10 грудня 2015 року й ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 листопада 2016 року та

в с т а н о в и л а:

у січні 2013 року перший заступник прокурора Шевченківського району міста Києва звернувся до суду із зазначеним позовом.

Позовні вимоги обґрунтував тим, що пунктом 5 рішення Київської міської ради VII сесії XXIV скликання від 24 червня 2004 року № 326-2/1536 «Про передачу громадянам у приватну власність земельних ділянок для будівництва, експлуатації та обслуговування житлових будинків, господарських будівель і споруд» затверджено проект відведення та передано у власність ОСОБА_3 земельну ділянку площею 0,10 га для будівництва й обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд за адресою: АДРЕСА_1, кадастровий номер НОМЕР_1 (далі - земельна ділянка).

На підставі вказаного рішення виготовлено державний акт на право власності серії НОМЕР_2, який зареєстрований за № 01-7-00501 та 27 жовтня 2004 року виданий ОСОБА_3

31 березня 2005 року ОСОБА_3 і ОСОБА_4 уклали договір купівлі-продажу земельної ділянки, з огляду на що 31 березня 2005 року Головне управління земельних ресурсів виконавчого комітету Київської міської ради видало державний акт на право власності на земельну ділянку ОСОБА_4

Прокурор вказував, що спірна земельна ділянка знаходиться на території «Сирецького гаю», тобто належить до земель природно-заповідного фонду, який охороняється як національне надбання і є складовою частиною системи природних територій та об'єктів, що перебувають під особливою охороною. Згідно з інформацією Державної екологічної інспекції у м. Києві земельна ділянка знаходиться у парковій зоні, віднесена до земель рекреаційного призначення та відповідно до статті 51 Земельного кодексу (далі - ЗК) України знаходиться під забороною й обмеженнями щодо її використання.

З урахуванням уточнених позовних вимог прокурор просив:

- визнати незаконним і скасувати рішення VІІ сесії ХХІV скликання Київської міської ради від 24 червня 2004 року № 326-2/1536 у частині пункту 5 щодо передачі ОСОБА_3 земельної ділянки;

- визнати недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_2, який зареєстрований у Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю за № 01-7-00501, виданий 27 жовтня 2004 року ОСОБА_3 на підставі рішення Київської міської ради від 24 червня 2004 року № 326-2/1536;

- визнати недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки вартістю 633 600 грн, укладений 31 березня 2005 року ОСОБА_3 і ОСОБА_4;

- визнати недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_3, який зареєстрований у Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю за № 01-7-00672, виданий 23 травня 2005 року ОСОБА_4 на підставі договору купівлі-продажу від 31 березня 2005 року № 651 (ВСА №838333);

- відновити становище, яке існувало до порушення, шляхом повернення у розпорядження Київської міської ради земельної ділянки у Шевченківському районі м. Києва вартістю 633 600,00 грн.

ОСОБА_4 проти позову заперечив. Вважає, що до цих правовідносин не застосовується стаття 83 ЗК України, оскільки немає доказів, які би підтверджували належність земельної ділянки до земель парку - пам'ятки садово-паркового мистецтва «Сирецький гай». Крім того, вказує, що на цій земельній ділянці ніколи не проходила організація масового відпочинку населення та туризму; ні він, ні ОСОБА_3 не вели на цій земельній ділянці господарської діяльності, не змінювали ландшафт і не встановлювали паркан, який міг би перешкоджати громадянам вільно пересуватись. «Витяг щодо чинних містобудівних регламентів та інших умов впровадження містобудівної діяльності», на думку ОСОБА_4, не є доказом віднесення земельної ділянки до земель рекреаційного призначення на момент прийняття рішення про передання її у власність. Вважає себе добросовісним набувачем у розумінні статті 388 ЦК України. У письмових поясненнях від 13 листопада 2014 року ОСОБА_4 заявив про застосування позовної давності до позовних вимог про визнання недійсним договору купівлі-продажу та відповідного державного акта про право власності на земельну ділянку.

8 квітня 2014 року Шевченківський районний суд м. Києва ухвалив рішення про відмову у задоволенні позову. Рішення суду першої інстанції залишено без змін ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 9 липня 2014 року.

24 вересня 2014 рокуВищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ ухвалою, постановленою колегією суддів судової палати у цивільних справах у складі: Ткачука О. С., Висоцької В. С., Гримич М. К., Кафідової О. В., Умнової О. В., касаційну скаргу заступника прокурора м. Києва задовольнив, рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 8 квітня 2014 року й ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 9 липня 2014 року скасував, а справу направив на новий розгляд до суду першої інстанції.

18 грудня 2014 року Шевченківський районний суд м. Києва ухвалив рішення, яким відмовив у задоволенні позову першого заступника прокурора Шевченківського району міста Києва.

10 грудня 2015 року Апеляційний суд міста Києва ухвалою залишив без змін рішення суду першої інстанції від 18грудня 2014 року.

30 листопада 2016 рокуВищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ ухвалою залишив без змін рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 18 грудня 2014 року й ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 10 грудня 2015 року.

У листопаді 2017 року заявник звернувся до Верховного Суду України із заявою про перегляд рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 18 грудня 2014 року, ухвали Апеляційного суду міста Києва від 10 грудня 2015 року й ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 листопада 2015 року з підстав неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах (пункт 1 частини першої статті 355 ЦПК України у редакції, що була чинною на момент подання заяви про перегляд судових рішень), та невідповідності судового рішення суду касаційної інстанції викладеному у постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права, а саме статей 19, 20, 21, 51, 52, 83 ЗК України (пункт 4 частини першої статті 355 ЦПК України у редакції, що була чинною на момент подання заяви про перегляд судових рішень).

Заявник просить скасувати рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 18 грудня 2014 року, ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 10 грудня 2015 року й ухвалу Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 листопада 2016 року та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

12 грудня 2017 року Верховний Суд України ухвалою відкрив провадження у справі.

15 грудня 2017 року розпочав роботу Верховний Суд і набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» від 3 жовтня 2017 року (далі - Закон України № 2147-VІІІ), яким ЦПК України викладений у новій редакції.

У січні 2018 року заяву про перегляд судових рішень разом із доданими до неї матеріалами передано до Верховного Суду.

17 квітня 2018 року суддя Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду призначив справу до судового розгляду.

10 травня 2018 року Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду ухвалою передав справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду.

Відповідно до протоколу автоматичного визначення складу колегії суддів від 4 червня 2018 року суддя Великої Палати Верховного Суду Ткачук О. С. призначений до складу колегії для розгляду цієї справи.

За приписами частини першої статті 40 ЦПК України питання про самовідвід судді може бути вирішено як до, так і після відкриття провадження у справі.

4 червня 2018 року до початку розгляду справи Великою Палатою Верховного Суду суддя Ткачук О. С. заявив самовідвід від участі у розгляді цієї справи. Заява мотивована тим, що він брав участь у вирішенні справи в суді касаційної інстанції й ухвалював рішення по суті спору.

Як зазначає Європейський суд з прав людини, найголовніше - це довіра, яку в демократичному суспільстві повинні мати суди у громадськості (Hauschildt Case, № 11/1987/134/188, § 48).

Наявність безсторонності для цілей пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визначається за допомогою суб'єктивного критерію, тобто оцінювання особистого переконання конкретного судді у конкретній справі, а також за допомогою об'єктивного критерію, тобто з'ясування того, чи надав цей суддя достатні гарантії для виключення будь-якого законного сумніву з цього приводу (Hauschildt Case, № 11/1987/134/188, § 46).

Щодо суб'єктивного критерію, то немає підстав стверджувати, що суддя Великої Палати Верховного Суду Ткачук О. С. виявляє особисту упередженість. Презумпція особистої неупередженості судді діє доти, доки не з'являться докази на користь протилежного.

Згідно з об'єктивним критерієм необхідно встановити, чи існують факти, які можна встановити та які можуть ставити під сумнів безсторонність судді. Вирішальним при цьому є те, чи можуть бути побоювання учасників справи щодо відсутності безсторонності у певного судді об'єктивно виправдані.

Той факт, що суддя Великої Палати Верховного Суду Ткачук О. С. брав участь у постановленні 24 вересня 2014 року колегією суддів ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, якою касаційну скаргу заступника прокурора м. Києва задоволено, а рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 8 квітня 2014 року та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 9 липня 2014 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції, з боку стороннього спостерігача може викликати сумнів у неупередженості чи об'єктивності судді Ткачука О. С. при розгляді заяви позивача про перегляд вказаних судових рішень.

Відповідно до пункту 5 частини першої статті 36 ЦПК України суддя не може розглядати справу і підлягає відводу (самовідводу), якщо є інші, ніж перелічені у пунктах 1-4 частини першої статті 36 ЦПК України, обставини, що викликають сумнів в неупередженості або об'єктивності судді.

З огляду на викладене Велика Палата Верховного Суду доходить висновку про наявність обґрунтованих підстав для задоволення заяви про самовідвід судді Ткачука О. С. Тому, керуючись статтями 36, 40 ЦПК України, Велика Палата Верховного Суду

У Х В А Л И Л А :

1. Заяву про самовідвід судді Великої Палати Верховного Суду Ткачука Олега Степановича задовольнити.

2. Відвести суддю Ткачука Олега Степановича за його заявою від участі у розгляді справи за позовом першого заступника прокурора Шевченківського району міста Києва до ОСОБА_3, ОСОБА_4, Київської міської ради про визнання недійсним рішення, визнання недійсним державного акта на право власності на земельну ділянку, визнання недійсним договору купівлі-продажу та відновлення становища, яке існувало до порушення, за заявою заступника Генерального прокурора України про перегляд Верховним Судом України рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 18 грудня 2014 року, ухвали Апеляційного суду міста Києва від 10 грудня 2015 року й ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 листопада 2016 року.

Ухвала набирає законної сили з моменту підписання й оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідач Д. А. Гудима
Судді:Н. О. АнтонюкН. П. Лященко
С. В. БакулінаО. Б. Прокопенко
В. В. БританчукЛ. І. Рогач
В. І. ДанішевськаІ. В. Саприкіна
О. С. ЗолотніковО. М. Ситнік
О. Р. КібенкоО. С. Ткачук
В. С. КнязєвВ. Ю. Уркевич
Л. М. ЛобойкоО. Г. Яновська