Постанова

Іменем України

30 травня 2018 року

місто Київ

справа № 725/4911/15-ц

провадження № 61-3630св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А.,

суддів: Карпенко С. О., Погрібного С. О. (суддя-доповідач), Ступак О. В., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - Публічне акціонерне товариство «Банк «Фінанси та кредит»,

відповідач - ОСОБА_3,

третя особа - ОСОБА_4,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» на рішення Апеляційного суду Чернівецької областівід 14 квітня 2016 року у складі колегії суддів: Винту Ю. М., Одинака О. О., Половінкіної Н. Ю.,

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2015 року Публічне акціонерне товариство «Банк «Фінанси та Кредит» (далі - АТ «Банк «Фінанси та Кредит», банк) звернулось до суду з позовом до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позовні вимоги обґрунтовувались тим, що 17 вересня 2007 року АТ «Банк «Фінанси та Кредит» та ОСОБА_4 уклали договір про відкриття відновлювальної кредитної лінії № 167/07-МК-11. Відповідно до умов договору ОСОБА_4 надано кредитні кошти в розмірі 54 000, 00 дол. США зі сплатою 15% річних за користування кредитом з кінцевим терміном повернення до 16 вересня 2022 року. В подальшому між АТ «Банк «Фінанси та Кредит» та позичальником укладено ряд додаткових угод. На забезпечення повернення кредиту між АТ «Банк «Фінанси та Кредит» та відповідачем ОСОБА_3 17 вересня 2007 року укладено договір поруки № 01-167/07-МК-11. Третя особа, ОСОБА_4, зобов'язання за кредитним договором належним чином не виконала, у зв'язку з чим у неї перед позивачем станом на 12 серпня 2015 року виникла заборгованість у розмірі 90 806, 43 дол. США та 2 878 931, 47 грн пені.

Як на правову підставу позову банк посилався на статті 526, 543, 553, 554, 610, 611, 1054 ЦК України.

Відповідач, ОСОБА_3, звернувся до суду із зустрічним позовом до АТ «Банк «Фінанси та кредит» про припинення договору поруки та договору іпотеки.

Відповідач у своєму позові посилався на те, що в червні 2013 року йому стало відомо про те, що 07 травня 2008 року та 01 вересня 2008 року між банком та позичальником ОСОБА_4 укладені додаткові угоди № 1 та № 2 до договору про відкриття відновлювальної кредитної лінії № 167/07-МК-11 від 17 вересня 2007 року. Відповідно до умов зазначених угод позивачем збільшено процентну ставку за користування кредитними коштами з 15 до 17 відсотків річних. В результаті цього банком збільшено обсяг його відповідальності за кредитним зобов'язанням, про що його як поручителя повідомлено не було, з ним не узгоджувалося збільшення обсягу зобов'язання боржника. Крім того, зазначив, що на забезпечення виконання зобов'язань за кредитними договором між ним та позивачем 17 вересня 2007 року укладено договір іпотеки № 902634. Враховуючи той факт, що договір іпотеки укладений у забезпечення виконання договору поруки, вважає, що останній також припинив свою дію. З огляду на наведені обставини просив визнати припиненим договір поруки

№ 01-167/07-МК-11 від 17 вересня 2007 року та договір іпотеки № 902634, укладені між ним та АТ «Банк «Фінанси та кредит».

Як на правові підстави позову ОСОБА_3 посилався на статті 559, 626 - 629, 638, 651 ЦК України, статті 3, 19 Закону України «Про іпотеку».

Рішенням Першотравневого районного суду м. Чернівців від 01 лютого 2016 року позов АТ «Банк «Фінанси та кредит» задоволено, стягнуто з ОСОБА_3 на користь банку основну суму заборгованості за кредитним договором від 17 вересня 2007 року № 167/07-МК-11 в розмірі 90 806, 43 дол. США, 2 878 931, 47 грн пені за прострочення користування кредитними коштами; судовий збір у сумі 3 654, 00 грн. У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3 про припинення договору поруки та договору іпотеки відмовлено.

Рішення суду першої інстанції обґрунтовувалося тим, що оскільки ОСОБА_4 не виконала взятих на себе зобов'язань за кредитним договором й, відповідно, не надала доказів своєчасного повернення кредиту та сплати процентів, позовні вимоги про стягнення заборгованості за кредитним договором є обґрунтованими й такими, що підлягають задоволенню. Відмовляючи у задоволенні зустрічного позову, суд керувався тим, що відповідно до пункту 4.6 кредитного договору банк має право в односторонньому порядку збільшити розмір процентної ставки за користування кредитом, про що відповідачу було відомо, зокрема з листа-вимоги від 25 березня 2010 року № 257, надісланого банком на адресу поручителя та отриманого останнім 30 березня 2010 року. Крім того, банк звернувся до суду із позовом до відповідача ОСОБА_3 про стягнення боргу за кредитним договором із розрахунку заборгованості за ставкою 15 % річних, а тому жодним чином його права порушені не були. Також суд послався на те, що в договорі поруки, укладеному між сторонами, не визначено строку його закінчення, а тому необхідно вважати, що цей договір поруки діє до дня настання строку виконання основного зобов'язання, тобто до 16 вересня 2022 року, і на момент звернення банку до суду з цим позовом не закінчився.

Рішенням Апеляційного суду Чернівецької області від 14 червня 2016 року апеляційну скаргу задоволено частково; рішення Першотравневого районного суду м. Чернівців від 01 лютого 2016 року в частині задоволення позову АТ «Банк «Фінанси та кредит» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості та відмови в задоволенні зустрічного позову про визнання договору поруки припиненим скасовано, ухвалено нове рішення. Судом у задоволенні позову АТ «Банк «Фінанси та кредит» відмовлено, зустрічний позов задоволено частково, визнано припиненою поруку за договором поруки, укладеним 17 вересня 2007 року. В іншій частині рішення Першотравневого районного суду м. Чернівців від 01 лютого 2016 року залишено без змін.

Суд апеляційної інстанції зробив висновок, що відповідно до умов додаткових договорів до кредитного договору позивачем збільшено процентну ставку за користування кредитними коштами з 15 до 17 відсотків річних без згоди поручителя - відповідача ОСОБА_3 Доводи позивача про своєчасне повідомлення відповідача про необхідність сплатити заборгованість за кредитним договором ОСОБА_4 суд апеляційної інстанції визнав необґрунтованими, оскільки своєї згоди на збільшення процентної ставки за кредитним договором ОСОБА_3 не надавав. Суд апеляційної інстанції погодився з висновками суду першої інстанції про відмову у задоволенні позовних вимог заявника про визнання договору іпотеки припиненим, оскільки вони заявлені з підстав, що не передбачені нормами матеріального права.

АТ «Банк «Фінанси та кредит», не погодившись із рішенням суду апеляційної інстанції, звернулось із касаційною скаргою до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, просило суд касаційної інстанції скасувати рішення Апеляційного суду Чернівецької області від 14 квітня 2016 року, рішення Першотравневого районного суду м. Чернівців від 01 лютого 2016 року залишити в силі, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права судом апеляційної інстанцій.

Касаційна скарга обґрунтовувалась тим, що банком не було збільшено обсяг відповідальності поручителя, оскільки у позові про стягнення заборгованості банк розрахував її розмір за ставкою 15 % річних, тобто за первісною процентною ставкою, викладеною у кредитному договорі без урахування змін, внесених додатковими угодами. Окрім цього, відповідач поручався за виконання основного зобов'язання, визначеного кредитним договором, яким передбачено право банку на зміну відсоткової ставки у односторонньому порядку. Заявник також посилався на те, що ОСОБА_3 було відомо про підвищення відсоткової ставки з листа банку від 25 березня 2010 року, а тому порушень умов договору поруки з боку заявника не допущено. З цих же підстав банк вважав, що відповідачем пропущений строк позовної давності для звернення із позовом про визнання поруки припиненою, оскільки про підвищення відсоткової ставки йому стало відомо ще у 2010 році.

Відзив на касаційну скаргу не надходив.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 14 липня 2016 року у справі відкрито касаційне провадження; ухвалою від 26 грудня 2017 року цивільну справу призначено до судового розгляду.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України (в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набрав чинності 15 грудня 2017 року, далі - ЦПК України) судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Згідно з підпунктом 4 пункту 1 розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Цивільну справу разом із матеріалами касаційного провадження передано до Верховного Суду 24 січня 2018 року.

Верховний Суд перевірив правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, за наслідками чого зробив такі висновки.

Під час визначення меж розгляду справи судом касаційної інстанції застосовані положення статті 400 ЦПК України, відповідно до яких під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Критерії оцінки правомірності оскаржуваних судових рішень визначені в статті 213 ЦПК України (в редакції Закону України від 18 березня 2004 року № 1618-IV, далі - ЦПК України 2004 року), згідно з якими рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване судове рішення відповідає вимогам законності та обґрунтованості, визначеним статтею 213 ЦПК України 2004 року, а отже касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення.

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що 17 вересня 2007 року між банком та ОСОБА_4 укладено договір про відкриття відновлювальної кредитної лінії № 167/07-МК-11. Відповідно до умов договору ОСОБА_4 надано кредитні кошти в розмірі 54 000, 00 дол. США зі сплатою 15 % річних за користування кредитом з кінцевим строком повернення до 16 вересня 2022 року.

Між позичальником ОСОБА_4 та банком 05 жовтня 2007 року, 12 лютого 2008 року, 08 травня 2008 року укладались додаткові угоди, згідно з якими відсоткову ставку за користування кредитними коштами збільшено з 15 % до 17 % річних.

З метою забезпечення виконання зобов'язання за зазначеним кредитним договором 17 вересня 2007 року між банком та відповідачем, ОСОБА_3, укладено договір іпотеки, за умовами якого відповідач передав в іпотеку банку нерухоме майно: квартиру АДРЕСА_1.

Також між банком та відповідачем ОСОБА_3 17 вересня 2007 року укладено договір поруки № 01-167/07-МК-11, за умовами якого поручитель зобов'язався відповідати перед кредитором у повному обсязі за своєчасне та повне виконання боржником зобов'язань за кредитним договором.

Відповідно до пунктів 2.1., 2.2 договору поруки у випадку невиконання боржником зобов'язання за кредитним договором боржник та поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що й боржник, у тому числі за основним боргом, зі сплати щомісячних відсотків, сплати підвищених відсотків, сплати комісійної винагороди, сплати неустойки за основною заборгованістю та відсоткам.

ОСОБА_4 взяті на себе зобов'язання за кредитним договором не виконувала, у визначений в договорі строк отримані грошові кошти не повернула, чим порушила умови укладеного між сторонами договору, прострочила виконання взятих на себе зобов'язань, що призвело до виникнення заборгованості зі сплати кредиту, яка згідно із наданим позивачем розрахунком станом на 12 серпня 2015 року склала 90 806, 43 дол. США, а також 2 878 931, 47 грн пені за прострочення зобов'язання.

У статті 1054 ЦК України передбачено що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно зі статтею 543 ЦК України у разі солідарного обов'язку боржників (солідарних боржників) кредитор має право вимагати виконання обов'язку частково або в повному обсязі як від усіх боржників разом, так і від будь-кого з них окремо.

Відповідно до статті 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником (частина перша статті 553 ЦК України).

У разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.

Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки (частини перша, друга статті 554 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 559 ЦК України порука припиняється з припиненням забезпеченого нею зобов'язання, а також у разі зміни зобов'язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності.

Відповідно до пункту 4.6 укладеного кредитного договору банк мав право в односторонньому порядку збільшити розмір процентної ставки за користування кредитом.

Згідно з пунктом 4.4 договору поруки внесення змін і доповнень у кредитний договір, внаслідок яких збільшується обсяг відповідальності поручителя, не допускається без узгодження з поручителем.

Таким чином, правове значення для правильного вирішення спору з поручителем має не повідомлення його банком про збільшення відповідальності, а отримання банком від поручителя згоди на запровадження таких змін.

Як встановлено судом апеляційної інстанції, лише в червні 2013 року відповідачу стало відомо про те, що 07 травня 2008 року та 01 вересня 2008 року між банком та позичальником ОСОБА_4 укладено додаткові угоди № 1 та № 2 до договору про відкриття відновлювальної кредитної лінії від 17 вересня 2007 року № 167/07-МК-11 про збільшення відсоткової ставки.

Ухвалюючи рішення про відмову банку у задоволенні позову та задоволення зустрічного позову, суд апеляційної інстанції, правильно встановивши фактичні обставини справи, які мають істотне значення для її вирішення, зробив обґрунтований висновок про те, що порука, яку дав за позичальника ОСОБА_3, припинилася внаслідок внесення змін до кредитного договору про збільшення процентної ставки, у зв'язку із чим збільшився обсяг його відповідальності.

Таким чином, доводи заявника про те, що відповідач поручався за виконання основного зобов'язання, визначеного кредитним договором, яким передбачено право банку на зміну відсоткової ставки у односторонньому порядку, тому ОСОБА_3 надав згоду на збільшення відсотків, Верховний Суд спростовує, оскільки це не узгоджується зі змістом пункту 4.4 договору поруки.

Банк як кредитна установа у спірних правовідносинах відповідально прийняв рішення, що мало певні юридично значимі наслідки, пов'язані зі збільшенням розміру процентної ставки за виданим попередньо кредитом. Іншим правовим наслідком таких дій банку є припинення поруки за правилом частини першої статті 559 ЦК України у зв'язку зі зміною зобов'язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшився обсяг його відповідальності перед кредитором.

Доводи про те, що банк не скористався правом заявити вимоги про стягнення суми боргу згідно зі зміненими умовами кредитного зобов'язання, не впливають на сутність та характер правовідносин між сторонами, не скасовують того факту, що банком в односторонньому порядку змінено умови зобов'язання з позичальником без згоди його поручителя.

Зміни у кредитному договорі банком запроваджено, відповідно банк має право звернутися з вимогою про стягнення з позичальника суми заборгованості за зміненими умовами договору.

Щодо визначення моменту припинення поруки відповідача.

У частині четвертій статті 559 ЦК України передбачені три способи визначення строку дії поруки: протягом строку, встановленого договором поруки; протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання, якщо кредитор не пред'явить вимоги до поручителя; протягом одного року від дня укладення договору поруки (якщо строк основного зобов'язання не встановлено або встановлено моментом пред'явлення вимоги), якщо кредитор не пред'явить позов до поручителя.

Закінчення строку, встановленого договором поруки, так само як сплив шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання або одного року від дня укладення договору поруки, якщо строк основного зобов'язання не встановлений, припиняє поруку за умови, що кредитор протягом строку дії поруки не звернувся з позовом до поручителя.

Судами встановлено, що у зв'язку з порушенням зі сторони ОСОБА_4 умов укладеного нею кредитного договору, позивач 16 вересня 2009 року та 25 березня 2010 року дійсно надсилав поручителю ОСОБА_3 вимоги про необхідність виплати (погашення) заборгованості ОСОБА_4 за кредитним договором у повному обсязі.

Враховуючи, що рішення про дострокове повернення кредитних коштів за кредитним договором прийнято саме банком, згадані зміни настали та є обов'язковими для нього, позивача; це зумовлювало виникнення обов'язку у банку пред'явити позов до поручителя протягом строку дії поруки згідно з умовами, визначеними сторонами в укладеному договорі.

Пред'явивши вимогу про повне дострокове погашення заборгованості за кредитом, сплату відсотків за користування кредитом та пені, кредитор відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України змінив строк виконання основного зобов'язання за кредитним договором від 17 вересня 2007 року № 167/07-МК-11.

Якщо кредитор на підставі частини другої статті 1050 ЦК України змінив строк виконання основного зобов'язання, то передбачений частиною четвертою статті 559 цього Кодексу строк пред'явлення вимоги підлягає обрахуванню від цього моменту.

Зазначене узгоджується з правовим висновком, викладеним у постанові Верховного Суду України від 13 лютого 2013 року у справі № 6-3цс13. Підстав відступити від такого правового висновку під час розгляду цієї справи Верховним Судом не встановлено.

У пункті 5.1 договору поруки від 17 вересня 2007 року встановлено, що порука припиняється із припиненням зобов'язання, що забезпечується нею. Порука також припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання зобов'язання за кредитним договором не заявив вимоги до поручителя.

Оскільки письмові вимоги про повне дострокове повернення заборгованості за кредитним договором направлені боржнику у вересні 2009 року і березні 2010 року, а з позовом до суду АТ «Банк «Фінанси та кредит» звернувся лише у вересні 2015 року, це свідчить про наявність іншої самостійної підстави для визнання поруки припиненою у спірних правовідносинах.

Касаційну скаргу заявника в частині доводів щодо того, що наданий банком розрахунок заборгованості здійснений з урахуванням 15 % річних Верховний Суд також не визнає обґрунтованою, оскільки збільшення відповідальності поручителя відбулось внаслідок внесення змін до кредитного договору, а не внаслідок реалізації чи відмови від реалізації такого права банком заявити вимогу про стягнення заборгованості, розрахованої за відповідним зміненим (збільшеним) розміром процентної ставки.

Верховний Суд також не визнає обґрунтованим довід заявника щодо встановлення ухвалою Апеляційного суду Чернівецької області від 26 листопада 2014 року у справі за позовом банку до ОСОБА_3 про стягнення на предмет іпотеки факту можливості банку змінювати в односторонньому порядку процентну ставку, оскільки такий висновок суду за своєю суттю є фактично правовим висновком, а не встановленням певних обставин. Окрім цього, зазначений висновок зроблений у справі про визнання припиненим договору іпотеки, щодо якого діють інші спеціальні правила припинення такого зобов'язання.

Інші наведені у касаційній скарзі доводи, зокрема щодо наявності доказів про сплив строку позовної давності, зводяться до незгоди з висновками суду апеляційної інстанцій стосовно установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки суду, який їх обґрунтовано спростував. Відповідно до статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Інших доводів у касаційній скарзі не наведено. Верховний Суд розглядає справу у межах доводів касаційної скарги відповідно до правил статті 400 ЦПК України.

Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення апеляційного суду без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують.

Керуючись статтями 389, 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та кредит» залишити без задоволення.

Рішення Апеляційного суду Чернівецької області від 14 квітня 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. А. Стрільчук

Судді С. О. Карпенко

С. О. Погрібний

О. В. Ступак

Г. І. Усик