АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
апеляційне провадження №22-ц/796/3839/2018
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 травня 2018 року м.Київ

Колегія суддів Судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду міста Києва в складі:

суддя-доповідач ПоліщукН.В.

судді Білич І.М., Соколової В.В.

за участю секретаря судового засідання Амборської Д.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2, поданою ОСОБА_3, на рішення Шевченківського районного суду міста Києва, ухваленого під головуванням судді Волошина В.О. 01 лютого 2018 року, у справі за позовом ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства &q? т;Комерційний банк &q?ій;Надра&qu &;, уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Публічного акціонерного товариства &q? т;Комерційний Банк &q?ій;Надра&qu &; Стрюкової Ірини Олександрівни, третя особа - ОСОБА_5 про визнання недійсним кредитного договору та додаткової угоди до нього,-

ВСТАНОВИЛА:

В грудні 2016 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом, у якому просив визнати недійсним Кредитний договір №480/П/99/2007-840, укладений 18 вересня 2007 року між ВАТ &q?ня;КБ &q?ок;Надра&q? ; та ОСОБА_2; визнати недійсною Додаткову угоду №1 від 19 червня 2009 року до Кредитного договору №480/П/99/2007-840, укладеного 18 вересня 2007 року між ВАТ &q?сн;КБ &quро;Надра&q?Т ; і ОСОБА_2

Вимоги обґрунтовує тим, що 18 вересня 2007 року між ним та ВАТ &q?я ;КБ &q?ку;Надра&quта; укладено Кредитний договір №480/П/99/2007-840, відповідно до умов якого він отримав у позику 864190 доларів США на строк до 18 вересня 2037 року, за користування якими зобов&q?а ;язався сплачувати відсотки у розмірі 12,49% річних та одноразову комісію у розмірі 1,5% від суми кредиту.

Додатковою угодою від 19 червня 2009 року кредитний договір викладено в новій редакції.

Зазначає, що в порушення ч.2 ст.11 Закону України &q? п;Про захист прав споживачів&q?аї;, у редакції на дату укладення договору, йому не повідомили відомостей передбачених цією нормою, а також договір не містить відомостей відповідно до ч.4 ст.11 цього Закону.

Вказує, що в порушення Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту йому не було надано графіку всіх платежів з докладним розписом сукупної вартості кредиту за кожним платіжним періодом.

Вказує на протиправне включення в умови договору обов&quна;язку сплатити комісії за видачу кредиту.

Посилаючись на викладене вважає, що порушено принцип добросовісності внаслідок дисбалансу прав та обов&q?п ;язків у бік погіршення прав споживача.

Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 01 лютого 2018 року позовні вимоги задоволено частково, вирішено визнати недійсними п.1.3.2 Кредитного договору №480/П/99/2007-840 від 18 вересня 2007 року та п.1.3.2 Кредитного договору №480/П/99/2007-840 від 18 вересня 2007 року, в редакції додаткової угоди №1 до кредитного договору №480/П/99/2007-840 від 18 вересня 2007 року, укладених між ОСОБА_2 та ВАТ «Комерційний банк «Надра». Вирішено стягнути з ПАТ «Комерційний банк «Надра» на користь держави судовий збір у розмірі 1102,40 грн.

Не погодившись з ухваленим рішенням, ОСОБА_2 подано апеляційну скаргу, у якій просить рішення скасувати та ухвалити нове про задоволення позову. Апеляційну скаргу обґрунтовує доводами позовної заяви, зазначає, що висновки суду про ознайомлення позичальника з усіма умовами договору не підтверджені матеріалами справи.

У відзиві на апеляційну скаргу представник відповідачів посилається на необґрунтованість апеляційної скарги та відсутність передбачених законом підстав для визнання договору недійсним.

Відповідно до п.8 ч.1 Розділу XIII Прикінцеві та перехідні положення ЦПК України у редакції Закону № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року, до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

Відповідно до ч.6 ст.147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», у разі ліквідації суду, що здійснює правосуддя на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці (відповідних адміністративно-територіальних одиниць), та утворення нового суду, який забезпечує здійснення правосуддя на цій території, суд, що ліквідується, припиняє здійснення правосуддя з дня опублікування в газеті «Голос України» повідомлення голови новоутвореного суду про початок роботи новоутвореного суду.

Відповідно до п.3 Розділу XII Прикінцеві та перехідні положення Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02 червня 2016 року №1402-VIII апеляційні суди, утворені до набрання чинності цим Законом, продовжують здійснювати свої повноваження до утворення апеляційних судів у відповідних апеляційних округах. Такі апеляційні суди у відповідних апеляційних округах мають бути утворені та розпочати здійснювати правосуддя не пізніше трьох років з дня набрання чинності цим Законом.

У зв'язку із зазначеним справа підлягає розгляду судом у порядку, встановленому ЦПК України у редакції Закону №2147-VІІІ від 03 жовтня 2017 року.

В судовому засіданні представник скаржника ОСОБА_3 доводи апеляційної скарги підтримав.

Представник відповідача Присяжнюк Р.В. проти доводів апеляційної скарги заперечував, посилаючись на законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції.

Інші учасники цивільного процесу в судове засідання не з&qu; ;явились, про дату, час і місце розгляду справи повідомлені належним чином.

Відповідно до ст. 372 ЦПК України колегія суддів ухвалила розглянути справу за відсутності осіб, що не з&q? с;явились в судове засідання.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників сторін, розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого по справі рішення, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом першої інстанції установлено, що 18 вересня 2007 року між ОСОБА_2 та ВАТ «КБ «Надра» укладено Кредитний договір №480/П/99/2007-840, відповідно до п.1.1 якого банк надає позичальнику у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості та платності грошові кошти у сумі 864190 доларів США строком до 18 вересня 2037 року, відсотки за користування кредитом розраховуються банком на підставі відсоткової ставки у розмірі 12,49% річних, цільове призначення проведення розрахунків по договору купівлі-продажу від 18 вересня 2007 року.

Пунктом 1.3.2 кредитного договору сторони передбачили, що комісія за видачу кредиту за цим договором складає 1,5% від суми кредиту і сплачується одноразово на дату видачі/перерахування кредитних коштів.

Згідно з п.п. 3.3.1-3.3.3 кредитного договору позичальник повертає кредит та сплачує банку передбачені п.1.3.1 цього договору платежі шляхом здійснення перерахування на рахунок НОМЕР_1 мінімально необхідного платежу у валюті кредиту. Щомісячна сума мінімально необхідного платежу складає 9338,54 дол. США. Позичальник вносить черговий мінімальний платіж, визначений у п. 3.3.2 цього договору, щомісячно до 18-го числа поточного місяця.

19 червня 2009 року між сторонами кредитного договору укладено Додаткову угоду №1 до кредитного договору, якою змінена редакція кредитного договору, зокрема, умовами нової редакції передбачено суму мінімального щомісячного платежу - 5434,13 дол. США, зобов'язання за кредитним договором забезпечувались укладеним в майбутньому договору поруки та договору застави; була змінена процедура внесення коштів на погашення кредиту та їх списання.

При укладанні оспорюваних правочинів банк ознайомив позичальника з умовами надання кредиту, про що свідчить відповідний підпис позивача в анкеті-заяви.

Частково задовольняючи позовні вимоги та визнаючи недійсним п.1.3.2 Кредитного договору, суд першої інстанції виходив з того, що відповідно до п.3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь. Разом з тим, в іншій частині позовні вимоги суд визнав необґрунтованими, оскільки позичальник перед укладенням договору отримав всю необхідну інформацію, підстав для визнання Кредитного договору та Додаткової угоди недійсними в повному обсязі судом не установлено.

Відповідно до ч.1 ст.202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Регулювання договірних цивільних відносин здійснюється як самостійно їх сторонами, так і за участю держави відповідно до положень Цивільного кодексу України.

Одним із фундаментальних принципів приватноправових відносин є принцип свободи договору, закріплений у пункті 3 статті 3 ЦК України. Разом з тим зазначена свобода є обмеженою - межі дії цього принципу визначаються критеріями справедливості, добросовісності, пропорційності, розумності.

Звертаючись до суду із цим позовом, як на його обґрунтування позивач посилається на такі ознаки, які, на його думку, є підставою для визнання договору недійсним в цілому, зокрема вказує на те, що не надано інформації про умови кредитування, а також наявний дисбаланс у правах та обов&q?та;язках сторін.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні позовних вимог, оскільки та вважає, що вимоги позивача не ґрунтуються на законі та матеріалах справи, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.2 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» ( тут і далі в редакції на час виникнення спірних правовідносин) , яка є спеціальною для врегулювання питань про послуги із споживчого кредитування, перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про: 1) особу та місцезнаходження кредитодавця; 2) кредитні умови, зокрема: а) мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; б) форми його забезпечення; в) наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями споживача; г) тип відсоткової ставки; ґ) суму, на яку кредит може бути виданий; д) орієнтовну сукупну вартість кредиту (в процентному значенні та грошовому виразі) з урахуванням відсоткової ставки за кредитом та вартості всіх послуг (реєстратора, нотаріуса, страховика, оцінювача тощо), пов'язаних з одержанням кредиту та укладенням договору про надання споживчого кредиту; е) строк, на який кредит може бути одержаний; є) варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; ж) можливість дострокового повернення кредиту та його умови; з) необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; и) податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; і) переваги та недоліки пропонованих схем кредитування.

Правила надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджені Постановою Правління Національного банку України №168 від 10 травня 2007 року, встановлюють порядок надання банками споживачу повної, необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про сукупну вартість споживчого кредиту (кредиту на поточні потреби, кредиту в інвестиційну діяльність, іпотечного кредиту) з урахуванням процентної ставки за ним, вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобов'язань споживача, які пов'язані з отриманням, обслуговуванням та погашенням кредиту (у тому числі наданого у формі кредитної лінії, овердрафту за картковим рахунком тощо) і мають бути оплачені споживачем згідно з вимогами законодавства України та/або кредитного договору про надання споживчого кредиту.

Ці Правила є практичною деталізованою інструкцією щодо реалізації у сфері банківської діяльності положень ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів».

Відповідно до останнього абзацу ч.2 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» у разі ненадання зазначеної інформації суб'єкт господарювання, який повинен її надати, несе відповідальність, встановлену статтями 15 і 23 цього Закону.

Відповідно до ч.7 ст.15 Закону України «Про захист прав споживачів» суб»єкт господарювання несе відповідальність у разі коли надання недоступної, недостовірної, неповної або несвоєчасної інформації про продукцію та про виробника (виконавця, продавця) спричинило: 1) придбання продукції, яка не має потрібних споживачеві властивостей, - споживач має право розірвати договір і вимагати відшкодування завданих йому збитків; 2) неможливість використання придбаної продукції за призначенням - споживач має право вимагати надання у прийнятно короткий, але не більше місяця, строк належної інформації. Якщо інформацію в обумовлений строк не буде надано, споживач має право розірвати договір і вимагати відшкодування збитків; 3) заподіяння шкоди життю, здоров'ю або майну споживача - споживач має право пред'явити продавцю (виробнику, виконавцю) вимоги, передбачені законом, а також вимагати відшкодування збитків, завданих природним об'єктам, що перебувають у його володінні на праві власності або на інших підставах, передбачених законом чи договором.

Статтею 23 Закону України «Про захист прав споживачів» визначено відповідальність суб»єктів господарювання за порушення прав споживачів у вигляді штрафів, що стягують на користь держави.

Таким чином, законом не визначено настання наслідку недійсності правочину у випадку ненадання передбаченої інформації, натомість встановлено матеріальну відповідальність кредитодавця.

При цьому, з матеріалів справи убачається, що правовідносини між сторонами діють тривалий час та у позичальника не виникало будь-яких питань щодо виконання зобов&quly;язань.

Під визначеним ст.203 ЦК України поняттям, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам - слід розуміти заборону включати у договір протиправні умови або такі умови, які хоч і не є протиправними, але заборонені законом. Колегією суддів не установлено обставин, за яких кредитний договір суперечив би законодавству в межах доводів скарги та за виключенням визнаного судом першої інстанції недійсним пункту кредитного договору.

У зв&qu.5;язку із цим, ненадання певної інформації, яка передбачена п.п. 3.2 та 3.4 Правил, само по собі не є підставою для визнання договору недійсним.

Доводи як позовної заяви, так і апеляційної скарги стосовно наявності несправедливих умов, окрім незгоди з п.1.3.2 Кредитного договору, який визнано недійсним, не містять конкретних посилань на такі умови із викладом обґрунтованих доводів та міркувань щодо кожної з них, на які суд мав би дати відповідь. Натомість, позивач лише цитує норми закону та вказує на наявність несправедливих умов.

Відтак, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про необґрунтованість вимог щодо визнання недійсними Кредитного договору та Додаткової угоди в цілому.

Рішення суду в частині задоволених позовних вимог не оскаржується, відтак апеляційний суд, виходячи із наданих йому повноважень, не перевіряє законність та обгрунтованість рішення суду в цій частині.

Обґрунтованих доводів про порушення судом першої інстанції норм матеріального або процесуального права апеляційна скарга не містить.

Порушень норм процесуального права, які давали б підстави для скасування рішення суду першої інстанції, колегією суддів не установлено.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 259, 268, 367, 374, 375, 381, 383, 390 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2, подану ОСОБА_3, залишити без задоволення, а рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 01 лютого 2018 року без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, касаційна скарга на постанову може бути подана протягом тридцяти днів з дня її проголошення безпосередньо до Верховного Суду. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 30 травня 2018 року.

Суддя-доповідач Н.В. Поліщук

Судді І.М. Білич

В.В. Соколова