Провадження № 22-ц/779/728/2018
Провадження №22-ц/779/729/2018
Головуючий у 1 інстанції Татарінова О. А.
Суддя-доповідач Мелінишин
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 червня 2018 року м. Івано-Франківськ

Апеляційний суд Івано-Франківської області в складі колегії суддів:

головуючого (суддя-доповідач) Мелінишин Г.П.

суддів: Бойчука І.В., Горейко М.Д.

за участю секретаря Турів О.М.,

учасники справи: представник Прокуратури Івано-Франківської області ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу першого заступника прокурора Івано-Франківської області на ухвали Івано-Франківського міського суду в складі судді Татарінової О.А., постановлені 20 квітня 2018 року в м. Івано-Франківську у справі за позовом першого заступника прокурора Івано-Франківської області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача Кабінет Міністрів України, до виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради, ОСОБА_2, про визнання незаконним, скасування рішення виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради та виселення,

в с т а н о в и в:

У грудні 2014 року перший заступник прокурора Івано-Франківської області звернувся в суд із вищевказаним позовом. Свої вимоги обґрунтовував тим, що у липні 2012 року відповідно до умов про інвестиційну діяльність прокуратура області отримала квартиру АДРЕСА_1. Згідно реєстру права власності на нерухоме майно право власності на цю квартиру зареєстровано за державою в особі Кабінету Міністрів України, орган уповноважений здійснювати управління майном Генеральна прокуратура України, право оперативного управління належить прокуратурі Івано-Франківської області. Рішенням виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради від 7 серпня 2012 року № 522 на підставі клопотання прокуратури Івано-Франківської області спірна квартира закріплена за нею як службова та надана заступнику прокурора області ОСОБА_2 В подальшому 4 жовтня 2012 року виконавчий комітет Івано-Франківської міської ради прийняв рішення №622, згідно п.8.5 якого квартиру переоформлено в ордерну. Вважає вказане рішення незаконним, оскільки питання щодо переоформлення квартири в ордерну вирішено без згоди Кабінету Міністрів України, чим порушено його право власності.

Також зазначає, що ОСОБА_2 згідно наказу Генерального прокурора України від 23 жовтня 2014 року №2495-ц звільнений із органів прокуратури.

Посилаючись на вказані обставини, з урахуванням уточнення позовних вимог, просив визнати незаконним та скасувати п. 8.5. рішення виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради №622 від 4 жовтня 2012 року, а також виселити ОСОБА_2 із спірної квартири без надання йому іншого житла.

Ухвалами Івано-Франківського міського суду від 16 квітня 2015 року та від 27 вересня 2017 року до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору залучено Кабінет Міністрів України, а ОСОБА_2 - в якості співвідповідача.

Ухвалою Івано-Франківського міського суду від 20 квітня 2018 року провадження у справі за позовом першого заступника прокурора Івано-Франківської області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача Кабінет Міністрів України, до виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради, ОСОБА_2, про скасування рішення виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради та виселення в частині виселення останнього закрито.

Ухвала мотивована тим, що відповідач ОСОБА_2 з жовтня 2012 року в спірній квартирі не проживає, нею не користується. А отже, між сторонами відсутній спір.

Цього ж дня іншою ухвалою Івано-Франківського міського суду закрито провадження в справі за вказаним позовом в частині визнання незаконним та скасування п.8.5. рішення виконкому Івано-Франківської міської ради №622 від 4 жовтня 2012 року. Розяснено позивачу право на звернення з позовом в порядку господарського судочинства.

Закриваючи провадження в справі цій частині позовних вимог суд першої інстанції виходив з того, що ухвалою Івано-Франківського міського суду від 20 квітня 2018 року закрито провадження в частині виселення ОСОБА_2 Відповідно учасниками справи є субєкти господарювання, а тому справа підвідомча Господарському суду Івано-Франківської області.

Не погоджуючись із вказаними ухвалами перший заступник прокурора Івано-Франківської області подав апеляційну скаргу, в якій посилається на неповне зясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи та порушення судом норм процесуального права. Просить ухвали скасувати, справу направити для продовження розгляду по суті.

Вважає необґрунтованим висновок місцевого суду про відсутність предмета спору в частині виселення ОСОБА_2 із спірної квартири. При цьому не враховано, що наявність в паспорті відмітки про реєстрацію за іншою адресою та договору купівлі-продажу квартири не свідчать про його непроживання в цій квартирі. Натомість набувачі спірного житла, які могли б повідомити щодо обставин справи до участі у ній в якості свідків та сторін не залучались. Крім того, вимога про виселення є похідною від позовної вимоги про визнання незаконним та скасування п.8.5. рішення виконкому Івано-Франківської міської ради №622 від 4 жовтня 2012 року.

Помилковим, на думку апелянта, є також висновок суду щодо розгляду справи в порядку господарського судочинства. Матеріалами справи повністю підтверджується, що спір за своєю природою є цивільно-правовим, заявлені вимоги є взаємоповязані, відповідачами є як юридична, так і фізична особа. А відтак, такий підлягає розгляду Івано-Франківським міським судом. Окрім того, відкриваючи провадження у справі місцевим судом правильно було встановлено, що цей спір підсудний йому.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_3 покликається на обґрунтованість висновків суду, просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а судові рішення без змін. Зазначає, що 29 грудня 2012 року він знявся із реєстрації в спірній квартирі. З жовтня 2013 року у звязку з переведенням на роботу до Генеральної прокуратури постійно проживає за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_1. Крім того, на підставі договору купівлі-продажу від 4 липня 2014 року квартира ним відчужена та є власністю ОСОБА_4 А тому, на його думку, судом обґрунтовано закрито провадження в частині його виселення з спірної квартири в звязку із відсутністю предмета спору.

Також вказує, що висновок суду про підвідомчість справи господарському суду Івано-Франківської області відповідає чинному законодавству та практиці Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Інші учасники справи відзиву на апеляційну скаргу не подали.

Відповідно до п. 3 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 року № 1402-VIII апеляційні суди, утворені до набрання чинності цим Законом, продовжують здійснювати свої повноваження до утворення апеляційних судів у відповідних апеляційних округах.

У зв'язку з чим справа підлягає розгляду Апеляційним судом Івано-Франківської області.

В засіданні апеляційного суду представник апелянта доводи скарги підтримав з наведених у ній мотивів.

Представники виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради, Кабінету Міністрів України та ОСОБА_2 у судове засідання не зявились будучи належним чином повідомленими. Останній подав заяву про розгляд справи у його відсутності. Відтак, враховуючи положення ст.372 ЦПК України їхня неявка не перешкоджає розглядові справи.

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення учасників справи, перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість ухвал місцевого суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд дійшов висновку, що скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

За змістом п.3 ст. 3 ЦПК України (в редакції Закону № 2147 VІІІ від 3 жовтня 2017 року) провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Встановлено, що 16 грудня 2014 року перший заступник прокурора Івано-Франківської області звернувся в суд з позовом до виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору ОСОБА_3, про скасування п.8.5. рішення виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради №622 від 4 жовтня 2012 року.

З матеріалів справи вбачається, що рішенням виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради від 7 серпня 2012 року трикімнатну квартиру №293, житловою площею 46,4 кв.м по вул. Хотинській, 12 надано як службову заступнику прокурора області ОСОБА_2 Склад сімї 3 особи (а.с.14).

4 жовтня 2012 року виконавчим комітетом Івано-Франківської міської ради прийнято рішення №622 «Про житлові питання», згідно якого (п.8.5. рішення) вирішено, в тому числі, переоформити вказану квартиру з службової в ордерну(а.с.39).

В ході розгляду справи позивач подав заяву про зміну предмета спору. Просив визнати незаконним та скасувати п.8.5. рішення виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради №622 від 4 жовтня 2012 року. А також виселити ОСОБА_2 із спірної квартири без надання йому іншого житла (а.с.103-105).

В звязку із цим в подальшому першим заступником прокурора Івано-Франківської області подано клопотання про залучення ОСОБА_2 до участі у справі в якості співвідповідача (а.с.115-116).

Відповідно до положень ст. 32 ЦПК України (в редакції Закону від 18 березня 2004 року) участь у справі кількох позивачів і (або) відповідачів (процесуальна співучасть) допускається, якщо: 1) предметом спору є спільні права чи обов'язки кількох позивачів або відповідачів; 2) права і обов'язки кількох позивачів чи відповідачів виникли з однієї підстави; 3) предметом спору є однорідні права і обов'язки.

Суд за клопотанням позивача, не припиняючи розгляду справи, замінює первісного відповідача належним відповідачем, якщо позов пред'явлено не до тієї особи, яка має відповідати за позовом, або залучає до участі у справі іншу особу як співвідповідача (ст.33 ЦПК України в редакції Закону від 18 березня 2004 року).

Зясовано, що ухвалою Івано-Франківського міського суду від 27 вересня 2017 року вказане клопотання задоволено, ОСОБА_2 залучено до участі у справі в якості співвідповідача (а.с.127).

У березні 2018 року ОСОБА_2А подав відзив на позовну заяву. Вказував, що оскільки не проживає в ІНФОРМАЦІЯ_2, нею не користується, відповідно відсутній предмет спору щодо його виселення. З цих підстав просив закрити провадження в справі в частині цих вимог.

Постановляючи ухвалу про закриття провадження в частині виселення ОСОБА_2, суд першої інстанції виходив із відсутності предмета спору, оскільки відповідач з 2012 року в спірній квартирі дійсно не проживає, а відповідно нею не користується.

Однак, апеляційний суд вважає, що такий висновок не відповідає нормам процесуального права та обставинам справи виходячи з наступного.

Згідно з пунктом 2 частини першої статті 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, зокрема, якщо відсутній предмет спору.

Необхідність запровадження такого правила обумовлена тим, що відповідно до статті 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір.

Проте поняття «юридичного спору» має тлумачитися широко, виходячи з підходу Європейського суду з прав людини до тлумачення поняття «спір про право» (пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод). Зокрема, Європейський суд з прав людини зазначає, що відповідно до духу Конвенції поняття «спору про право» має розглядатися не суто технічно, йому слід надавати сутнісного, а не формального значення.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

З урахуванням викладеного, відсутність предмета спору унеможливлює вирішення справи по суті незалежно від обґрунтованості позову, а відповідно і здійснення ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів осіб.

Прикладами відсутності предмета спору можуть бути дії сторін, чи настання обставин, якщо між сторонами у зв'язку з цим не залишилося неврегульованих питань або самими сторонами врегульовано спірні питання.

Оскільки правовий статус квартири оспорюється, і навіть у разі доведення того, що відповідач не проживає у спірній квартирі, але є невизначеність у правах і обов'язках сторін, це не дає підстав стверджувати про відсутність предмета спору у справі.

За таких обставин, суд вважає, що ухвала про закриття провадження в частині виселення ОСОБА_2 постановлена судом першої інстанції з порушенням норм процесуального права.

Що стосується доводів апеляційної скарги стосовно незаконності ухвали суду від 20 квітня 2018 року про закриття провадження в справі в частині визнання незаконним та скасування п.8.5. рішення виконкому Івано-Франківської міської ради №622 від 4 жовтня 2012 року, то апеляційний суд виходить з наступного.

Зі змісту позовної заяви вбачається, що предметом судового розгляду є вимога першого заступника прокурора Івано-Франківської області до органу місцевого самоврядування, про визнання недійсним та скасування п.8.5. рішення виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради №622 від 4 жовтня 2012 року. Оскаржуваним рішенням спірне майно квартиру, яка зареєстрована на праві оперативного управління саме за прокуратурою області та надану фізичній особі ОСОБА_2 на склад сімї 3 чол. як службову переоформлено в ордерну. Саме житлових прав цих осіб безпосередньо стосується цей спір.

Цивільний процесуальний кодекс України у редакції, чинній на час подання позову, передбачав, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають з цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства (частина перша статті 15).

ЦПК України у редакції, чинній на час постановлення оскаржуваної ухвали, також встановлює, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають, зокрема, з цивільних, житлових правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства (частина перша статті 19).

Відповідно до ч.1 ст. 20 ГПК України (в редакції на час постановлення оскаржуваної ухвали) господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв'язку із здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною другою цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках, в тому числі: що виникають у зв'язку зі здійсненням господарської діяльності, та інші справи у визначених законом випадках, зокрема, справи у спорах щодо права власності чи іншого речового права на майно (рухоме та нерухоме), реєстрації або обліку прав на майно, яке (права на яке) є предметом спору, визнання недійсними актів, що порушують такі права, крім спорів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем, та спорів щодо вилучення майна для суспільних потреб чи з мотивів суспільної необхідності, а також справи у спорах щодо майна, що є предметом забезпечення виконання зобов'язання, сторонами якого є юридичні особи та (або) фізичні особи - підприємці; справи у спорах щодо оскарження актів (рішень) суб'єктів господарювання та їх органів, посадових та службових осіб у сфері організації та здійснення господарської діяльності, крім актів (рішень) суб'єктів владних повноважень, прийнятих на виконання їхніх владних управлінських функцій, та спорів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем; вимоги щодо реєстрації майна та майнових прав, інших реєстраційних дій, визнання недійсними актів, що порушують права на майно (майнові права), якщо такі вимоги є похідними від спору щодо такого майна або майнових прав чи спору, що виник з корпоративних відносин, якщо цей спір підлягає розгляду в господарському суді і переданий на його розгляд разом з такими вимогами; й інші справи у спорах між суб'єктами господарювання.

Отже, критеріями відмежування справ цивільної юрисдикції від інших є, по-перше, наявність у них спору про право цивільне (справи за позовами, що виникають із будь-яких правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства), по-друге, суб'єктний склад такого спору (однією зі сторін у спорі є, як правило, фізична особа).

Згідно із ч.ч.1,2 статті 11 ЦК України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. У випадках, установлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов'язки виникають безпосередньо з актів органів державної влади, органів влади Автономної Республіки Крим або органів місцевого самоврядування.

Пунктом 10 ч.2 ст. 6 Цивільного кодексу України передбачено, що цивільні права та інтереси суд може захистити в спосіб визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Відповідно до положень ст.ст. 118, 121 Житлового кодексу Української РСР жиле приміщення включається до числа службових рішенням виконавчого комітету районної, міської, районної в місті ради.

За змістом ст.ст. 121 і 123 Житлового кодексу Української РСР порядок надання службових жилих приміщень установлюється цим Кодексом та іншими актами законодавства.

Зокрема, порядок надання службових жилих приміщень в будинках державного і громадського житлового фонду і користування ними визначено Положенням про порядок надання службових жилих приміщень і користування ними в Українській РСР, затвердженим постановою ОСОБА_4 Міністрів УРСР від 4 лютого 1988 року № 37 «Про службові жилі приміщення» (пункт 1 цього Положення).

Згідно з пунктом 6 Положення № 37 жиле приміщення виключається з числа службових, якщо відпала потреба в такому його використанні, а також у випадках, коли в установленому порядку воно виключено з числа жилих. Виключення жилого приміщення з числа службових провадиться на підставі клопотання підприємства, установи, організації рішенням виконавчого комітету відповідної районної, міської, районної в місті ради.

Як встановлено судом апеляційної інстанції та вбачається з позовної заяви, позовні вимоги в даній справі спрямовані на захист прав щодо об'єкту нерухомого майна-квартири шляхом відновлення становища, яке існувало до порушення з боку інших осіб, тобто, між учасниками спору існує спір про цивільне право за участі і фізичної особи про її право на житло, яке безпосередньо виникає з цього спору, що виключає його розгляд в господарському судочинстві.

При цьому, відповідно до ч.4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Так, у постанові ОСОБА_5 Верховного Суду від 30 травня 2018 року в аналогічній справі (№909/911/17) викладено висновок про те, що спір щодо виключення квартири з числа службових є приватноправовим, оскільки його вирішення впливає на права та обов'язки фізичних осіб, які користуються такою квартирою, а справи у таких спорах за змістом статей Господарського процесуального кодексу України з урахуванням приписів Житлового кодексу Української РСР за суб'єктним складом сторін не підлягають розгляду за правилами господарського судочинства.

Враховуючи вищенаведене, зважаючи на характер правовідносин та субєктний склад учасників справи, суд першої інстанції прийшов до помилкового висновку про підвідомчість цієї справи Господарському суду Івано-Франківської області.

Відповідно до п.4 ч.1 ст.379 ЦПК України, підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є порушення норм процесуального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.

За таких обставин, враховуючи порушення місцевим судом норм процесуального права, постановлені ним ухвали підлягають скасуванню з направленням справи для продовження розгляду.

Керуючись ст.ст. 374, 379, 381 384, 389, 390 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу першого заступника прокурора Івано-Франківської області задовольнити.

Ухвали Івано-Франківського міського суду від 20 квітня 2018 року скасувати, справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту.

Повний текст постанови складено 8 червня 2018 року.

Головуючий Г.П. Мелінишин

Судді: І.В. Бойчук

ОСОБА_6