Справа № 310/5868/17
РІШЕННЯ

Іменем України

31 травня 2018 року м.Бердянськ

Бердянський міськрайонний суд Запорізької області у складі:

головуючого - судді Дністрян О.М.,

при секретарі Уставицькій Н.М.,

за участю представника позивача адвоката ОСОБА_1, представника відповідача адвоката ОСОБА_2, розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення компенсації за частку у спільній частковій власності, -

В с т а н о в и в:

ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_4 (до укладення шлюбу ОСОБА_3) О.С. про стягнення компенсації за частку у спільній частковій власності, мотивуючи свої вимоги тим, що після смерті сина ОСОБА_5 19 травня 2017 року вона отримала свідоцтво про право на спадок. До спадкового майна увійшли транспортні засоби: марки VІРЕR МХ 50V, державний номер НОМЕР_1, номер шасі LFFWBT3, 2008 року випуску, реєстраційний талон ДАР 4103338 від 26 квітня 2013 року; марки QINGQI QМ 50QТ 6, державний номер НОМЕР_2, шасі LАЕВС4038В651384, 2008 року випуску, реєстраційний талон ДАР 231609 від 26 вересня 2012 року. Спадкоємицею на це майно є вона та відповідачка, яка також подала заяву на прийняття спадщини, але свідоцтво відмовляється отримувати з невідомих для неї причин. Транспортні засоби скутера відповідачка забрала без її згоди та користується ними на власний розсуд. Тому вона була вимушена звертатися до Бердянського відділення поліції про крадіжку вказаних транспортних засобів, що підтверджується відповідними висновками з поліції від 29.07.2015р., 23.09.2015р., 30.11.2015р.. Своїми діями відповідачка позбавила її права доступу, володіння, користування і розпорядження майном, яке вона отримала у спадщину. Також позивачка зазначила, що на момент смерті вона була зареєстрована і мешкала разом із сином, доглядала за ним. Вона неодноразово усно зверталася до відповідачки з проханням поділити спадкове майно, визначитися з порядком його користування, отримати від неї компенсацію за частину спадкового майна, яка належить їй, тобто вирішити спір мирним шляхом. 28.05.2017р. вона рекомендованим листом зверталася до неї з метою врегулювання спору, однак відповіді так і не отримала. За таких підстав вважає, що її права порушені, відповідачка не має жодних законних підстав для користування її спадковим майном. Згідно свідоцтва про право на спадщину від 19.05.2017р. їй належить 1/3 частина, а відповідачці 2/3 частини спадкового майна, тобто вони є співвласниками, при цьому її право, як співвласника порушується. Зазначене вище спадкове майно транспортні засоби, за своїми характеристиками не можуть бути поділені в натурі без втрати їх цільового призначення, відповідачка не бажає сплачувати їй грошову компенсацію за її частку у спадковому майні, а також не дає користуватися транспортними засобами. Вартість 1/3 частини спадкового майна вона оцінює на підставі довідки з магазину продажу автотранспорту, яка складає 5983 гривен і саме цю компенсацію вона бажає стягнути з відповідача, тому що вона користується та володіє всім спадковим майном. Просила суд припинити за нею право власності на 1/3 частину транспортного засобу марки VІРЕR МХ 50V, державний номер НОМЕР_1, номер шасі LFFWBT3, 2008 року випуску, реєстраційний талон ДАР 4103338 від 26 квітня 2013 року та на 1/3 частину транспортного засобу марки QINGQI QМ 50QТ 6, державний номер НОМЕР_2, шасі LАЕВС4038В651384, 2008 року випуску, реєстраційний талон ДАР 231609 від 26 вересня 2012 року; стягнути з ОСОБА_4 компенсацію за належну їй частину цього спадкового майна у розмірі 5983 грн., а також судовий збір в сумі 640 грн..

Представник позивача адвокат ОСОБА_1 (довіреність № 35 від 17.01.2018р.) в судовому засіданні позовні вимоги підтримав у повному обсязі та пояснив, що відповідачка не дає користуватися спірними транспортними засобами, не хоче їх реалізувати, а те що ці скутера знаходяться у відповідачки підтверджується висновком поліції від 29.07.2015р. та згідно висновку від 23.09.2015р. вони знаходяться в гаражі на АКЗ у неналежному стані. Просив задовольнити позовні вимоги.

В судовому засіданні представник відповідача адвокат ОСОБА_2 (ордер серія ЗП № 036567 від 15.12.2017р.) позовні вимоги не визнала у повному обсязі та пояснила, що вимоги є необґрунтованими, за спадкодавцем ОСОБА_5 станом на 10.03.2017р. зареєстровані три одиниці транспорту, також під час судового розгляду іншої справи було встановлено, що після смерті ОСОБА_5 відкрилася спадщина у вигляді ? частини житлового будинку по вул. Центральна, 26, в с. Азовське, земельної ділянки, площею 0,25га, по вул. Садова, 25, в с. Азовське Бердянського району Запорізької обл. та цілого ряду рухомого майна. Фактично позивач та відповідач успадкували три одиниці транспорту особового використання: 1) VІРЕR МХ 50V, 2) QINGQI QМ 50QТ 6, 3) ММВ3 МИНСК 3111, і якщо їх розглядати як одне ціле майно, то вони можливо є подільною річчю в натурі в співвідношенні 1/3 до 2/3, оскільки при визначенні вартості частки спільної часткової власності необхідно враховувати весь обсяг майна та загальну його вартість. Також відповідач ОСОБА_4 стверджує, що спірне майно, а саме: VІРЕR МХ 50V та QINGQI QМ 50QТ 6, як на час смерті батька, так і після цього, у неї не знаходиться, вона ним не користується та не утримує. З наданих позивачем постанов правоохоронних органів, на які вона посилається як на докази, вбачається, що один індивідуально не визначений транспортний засіб позивачка ОСОБА_3 самостійно та добровільно віддала третій особі, яку представник позивача ОСОБА_6 помилково зазначає як чоловіка відповідачки, а особисто позивачу ОСОБА_3, яка є рідною бабою відповідача, ця обставина відома, ні під час подій, на які посилається представник позивача, ні до того, ні після того часу, шлюб з цією особою не укладався, спільного господарства не велося, тобто навіть цей невизначений транспортний засіб ніколи не передавався їй у користування. Також у порушенні кримінального провадження стосовно крадіжки майна було відмовлено та встановлено, що позивачка самостійно та добровільно віддала цім третім особам транспортний засіб, який належав її онуку ОСОБА_3, тобто в цим постановах мова йдеться про інший транспортний засіб, який не належав спадкодавцю та право власності на який ОСОБА_3 не набувала. Докази, надані представником позивача постанови правоохоронних органів не містять іншої інформації щодо предмету спору, а тому не можуть прийматися як належний доказ, оскільки: в цих постановах не зазначені транспортні засоби, які є предметом цього спору, а також в них немає посилання на те, що спірне майно утримує саме відповідач ОСОБА_4. Будь-яких інших доказів знаходження спірного майна у відповідачки позивачем не надано. Також зазначила, що позивачкою на підтвердження вартості спірних скутерів надана довідка ПП Ланського від 16.03.2017р., в якій зазначена їх вартість та стан, довідка видана саме позивачці, тому можна вважати, що ці скутера у неї, оскільки надавались для огляду. Просила відмовити у задоволенні позову у повному обсязі.

Суд, вислухавши представників позивача та відповідача, дослідивши надані докази, вважає, що позов не підлягає задоволенню за наступних підстав.

З свідоцтва про право на спадщину за законом від 19 травня 2017 року, яке посвідчено приватним нотаріусом Бердянського районного нотаріального округу Запорізької області ОСОБА_7, вбачається, що спадкоємцем майна ОСОБА_5, який помер 11 лютого 2015 року, а саме, транспорту особового використання марки VІРЕR МХ50V, державний номерний знак АРАА7583, номер шасі LFFWBT3, 2008 року випуску, тимчасовий реєстраційний талон ДАР 4103338 від 26 квітня 2013 року, та транспорту особового використання марки QINGQI QМ 50QТ 6, державний номерний знак АРАА7293, шасі LАЕВС4038В651384, 2008 року випуску, тимчасовий реєстраційний талон ДАР 231609 від 26 вересня 2012 року, є: його мати ОСОБА_3 на 1/3 частку, та його дочка ОСОБА_8 на 2/3 частки, в тому числі з урахуванням 1/3 частки, від якої на її користь відмовився син померлого ОСОБА_9 (а.с.8).

Частиною 1 ст. 356 ЦК України передбачено, що власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

Відповідно до ч.ч. 1-3 ст. 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньої згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

Згідно з ч.3 ст. 1267 ЦК України, якщо спадщина складається з нерухомості або транспортних засобів, то розподіл здійснюється за спеціальною процедурою. Спадкоємці за письмовою угодою між собою, посвідченого нотаріусом, якщо це стосується нерухомого майна або транспортних засобів, можуть змінити розмір частки у спадщині когось з них. Якщо спадкоємці не досягли згоди щодо розміру власних часток у спадковому майні, то його розподіл може відбуватися в судовому порядку.

Статтею 1278 ЦК України встановлено, що якщо не можливо виділити частку спадкоємця в натурі, то спадкове майно передається одному із спадкоємців, а іншим відповідна грошова компенсація. Такий виділ чи поділ спадкового майна може бути здійснений у нотаріуса відразу, під час отримання кожним із спадкоємців свідоцтва про право на спадщину, шляхом укладення відповідного договору між спадкоємцями. А якщо між ними не досягнуто згоди, то виділ чи поділ спадкового майна відбувається за рішенням суду з урахуванням правил ЦК про право спільної власності.

Відповідно до ч. 2 ст. 364 ЦК України, якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки.

Згідно ч.2 ст. 183 ЦК України, неподільною є річ, яку не можна поділити без втрати її цільового призначення.

Верховний Суд України, розглядаючи 13 січня 2016 року справу №6-2925цс15 роз'яснив, що з врахуванням закріплених в п. 6 ст. 3 ЦК України засад справедливості, добросовісності та розумності, що спонукають суд до врахування при вирішенні спору інтересів обох сторін, при розгляді справ, у яких заявляються вимоги одного зі співвласників про припинення його права на частку у спільному майні шляхом отримання від інших співвласників грошової компенсації вартості його частки, виділ якої є неможливим, суди мають встановити наступне: чи дійсно є неможливим виділ належної позивачу частки в натурі або чи не допускається такий виділ згідно із законом; чи користуються спільним майном інші співвласники - відповідачі по справі; чи сплачується іншими співвласниками, які володіють та користуються майном, матеріальна компенсація позивачу за таке володіння та користування відповідно до частини третьої статті 358 ЦК України; чи спроможні інші співвласники виплатити позивачу компенсацію в рахунок визнання за ними права власності на спільне майно та чи не становитиме це для них надмірний тягар.

Згідно ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ч.1 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Згідно ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Згідно ч.ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд вважає, що з наданих позивачем та його представниками висновків про результати розгляду звернень від 29.07.2015р., 23.09.2015р., 30.11.2015р., на які вони посилаються як на підтвердження тієї обставини, що відповідачка забрала без згоди позивачки та користується спірними транспортними засобами, не можна зробити висновок, що саме відповідачка ОСОБА_9 (після укладення шлюбу ОСОБА_4) О.С. заволоділа та користується спірними скутерами, оскільки в них не зазначено ні марка, ні державний реєстраційний номер, ні будь-яких інших відомостей які б дали можливість ідентифікувати зазначений транспортний засіб, більш того, у висновку від 29.07.2015р. зазначено, що зі згоди позивачки вони забирали скутер, що належить братові відповідачки.

Інших доказів на підтвердження цих обставин ані позивачем, ані його представниками суду надано.

З урахуванням викладеного вище, суд вважає, що позивачем не доведено та обставина, на яку вона посилається як на підставу свого позову, а саме, заволодіння та користування саме відповідачкою спірними транспортними засобами, тому суд не вбачає підстав для задоволення позову.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 10-13, 19, 76-81, 259, 263-265ЦПК України, суд -

В и р і ш и в :

У задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення компенсації за частку у спільній частковій власності відмовити.

Рішення може бути оскаржено до Апеляційного суду Запорізької області протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закритті апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено 08 червня 2018 року.

Суддя ОСОБА_10