Справа № 308/7002/16-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

31 травня 2018 року місто Ужгород

Ужгородський міськрайонний суд Закарпатської області у складі:

головуючого судді Шепетко І.О.,

за участі секретаря Бота О.І.,

представника позивача ОСОБА_1,

представника відповідача ОСОБА_2,

представника третьої особи Кравчука В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Ужгород цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, третя особа - Відділ реєстрації місця проживання Ужгородської міської ради про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням та зняття з реєстрації, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до суду з позовом, в якому просить усунути перешкоди в користуванні житловим приміщенням - квартирою АДРЕСА_1, та зняти з реєстрації місця проживання. Свої вимоги мотивував тим, що він є власником квартири, яку у 2002 році йому подарував його батько ОСОБА_6. З ним у вищевказаній квартирі зареєстровані: його колишня дружина ОСОБА_5,син ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1 та син ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_2 Однак, фактично, у вказаній квартирі з січня 2016 року проживає лише позивач. За період з січня 2016 по червень 2016 року ОСОБА_5 жодного разу в квартиру не з'являлася.

У судовому засіданні представник позивача ОСОБА_1 підтримала позовні вимоги з наведених в позові підстав.

У судовому засіданні представник відповідача ОСОБА_2 позовні вимоги не визнала. Відповідачем та представником відповідача надані письмові заперечення, в яких відповідач зазначає, що вона проживає в спірній квартирі з 1997 року, після укладення шлюбу з ОСОБА_4 В тій квартирі народилися спільні діти з позивачем. Була на законних підставах вселена та прописана в даній квартирі. Твердження позивача про те, що вона не з'являється в дану квартиру, не відповідає дійсності. Відповідач неодноразово намагалася потрапити до квартири після того, як в січні 2016 року позивач її з дітьми вигнав з квартири та заборонив туди приходити. В даній квартирі залишилися речі. Проживати в даній квартирі не може внаслідок поведінки та погроз позивача. Дана квартира є єдиним житлом позивача, придбати інше житло не має можливості. Припинення сімейних відносин з власником будинку не позбавляє її права користуватися займаним приміщенням, а тому не має законних підстав для виселення. Також зазначила, що позивач перешкоджає в доступі до житла та спільного майна.

Крім того, в судовому засіданні представник відповідача зазначила, що відповідач не проживала в даній квартирі й через те, що доглядала за хворою матір'ю та у зв'язку з неправомірною поведінкою позивача.

У судовому засіданні представник третьої особи залишив питання на розсуд суду.

Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд встановив наступне.

З договору дарування від 12.03.2002 р., посвідченого державним нотаріусом Першої Ужгородської державної нотаріальної контори Ластівкою А.В., технічного паспорту, вбачається, що ОСОБА_4 належить на праві власності квартира АДРЕСА_1.

Рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 17 травня 2016 року шлюб, укладений 16 листопада 1996 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_4, який зареєстрований у відділі реєстрації актів громадського стану Ужгородської міської ради, про що в книзі реєстрації шлюбу, зроблений відповідний актовий запис №637 - розірвано.

В судовому засіданні свідок ОСОБА_10 суду пояснив, що відповідач ОСОБА_5 не проживає за адресою АДРЕСА_2. Йому відомо, що відповідач подала заяву про розлучення, і що вона сама пішла з дому. Бачив, що вона зранку сідала на автобус з іншої зупинки, після серпня 2016 року вже її не бачив.

В судовому засіданні свідок ОСОБА_11 суду пояснив, що він є другом ОСОБА_4, періодично заходить до нього в гості. Йому відомо, що відповідач вже тривалий час не проживає за вказаною адресою, десь з січня 2016 року. Зазначив, що сторони розірвали шлюб, ініціатором була відповідач.

Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб.

Частиною першою статті 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім'ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України.

Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК УРСР до членів сім'ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім'ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.

За змістом зазначених норм правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сім'ї власника ( подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Разом з цим, згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.

Відтак за порівняльним аналізом статей 383, 391, 405 ЦК України та статей 150, 156 у поєднанні зі статтею 64 ЖК України слід дійти до висновку що положення статей 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жиле приміщення, будинку, квартиру тощо, від будь яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім'ї, а положення статей 405 ЦК України, статей 150, 156 ЖК України регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім'ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім'ї власника без поважних причин понад один рік.

Така позиції висвітлена в постанові Верховного Суду України у справі №6-709цс16 від 16.11.2016.

Статтею 317 ЦК України визначено зміст права власності, а саме, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Принцип непорушності права власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном, закріплює право власника володіти, користуватись і розпоряджатись належним йому майном, закріплений у ст.41 Конституції України та ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Відповідно до ст. ст. 319, 321 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Як встановлено судом і не заперечується сторонами, власником квартири АДРЕСА_1 є ОСОБА_4 з 12.03.2002 на підставі договору дарування.

Таким чином на час набуття права власності позивачем на зазначену квартиру, відповідно до норм Кодексу про шлюб та сім'ю України, які діяли на час набуття, зазначена квартира є особистою власністю позивача.

Як вбачається з актів перевірки паспортного режиму від 14.06.2016 р., 07.09.2016, 20.10.2016, складених комісією за участю сусідів ОСОБА_12 АДРЕСА_3, ОСОБА_13АДРЕСА_4, ОСОБА_5 не проживає в АДРЕСА_1 з 08.01.2016 року.

З наданих пояснень та досліджених доказів, встановлено, що відповідач не проживає в квартирі з січня 2016 року, зазначене не спростовується й самою відповідачкою та її представником.

Як на поважність такого не проживання відповідачем та представником відповідача під час розгляду справи зазначалось необхідність догляду за батьками та неправомірної поведінки позивача, створення перешкод у користуванні квартирою.

Щодо першої підстави - хвороби матері, то таку підставу суд не може прийняти як поважну, оскільки як вбачається з наданої медичної документації, мати відповідача ОСОБА_14 проживає в м. Ужгороді, необхідність цілодобового догляду із наданої документації не вбачається, а сам по собі план індивідуальних заходів по медичній та соціально-побутовій реабілітації, перебування на лікуванні з 15.08.2016 по 26.08.2016 та наявність ІІІ групи інвалідності не свідчать про необхідність такого.

Крім того, з досліджених доказів, не встановлено, що відповідач ставив до відома про таку відсутність позивача як власника квартири.

Щодо другої підстави поважності відсутності проживання в зазначеній квартирі, суд зазначає наступне.

Як вбачається з висновків від 04.05.2017 р. Ужгородського ВП ГУНП в Закарпатській області за зверненням ОСОБА_4 та ОСОБА_5, 16.04.2017 між сторонами виникла сварка. У своїх зверненнях позивач зазначає, що, в ході сварки відповідач погрожувала позивачу фізичною розправою, а відповідач у своєму зверненні зазначає, що позивач наніс їй тілесні ушкодження. Разом з тим, дані висновки не свідчать про існування перешкод у відповідача в користуванні квартирою.

Крім того, як випливає із заперечень відповідача, вона проживає в квартирі з 1997 року, тобто була зареєстрована в даній квартирі зі згоди попереднього власника, а не позивача.

Щодо посилання відповідача на ч.4 ст. 156 ЖК УРСР, що припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє її права користування займаним приміщенням, то таке дійсно має місце, але, разом з тим, у разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім'ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього кодексу, тобто укладається угода, якою встановлюється плата за користування жилим приміщенням в будинку (квартирі).

З досліджених доказів, випливає що сторони не досягли згоди щодо безоплатного користування відповідачем квартирою та не уклали угоду щодо платного користування.

Щодо наданих сторонами копій квитанцій про оплату комунальних послуг, копія медичної картки дитини, фотографій, відомостей про відпустки, то такі не доводять та не спростовують обставин, що відносяться до предмету доказування.

Згідно зі ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

На підставі наведеного, враховуючи, що сімейні відносини відповідача з власником квартири припинені, згоди про користування квартирою не досягнуто, відповідач не проживає в квартирі з січня 2016 року, поважності причин такого непроживання судом не встановлено, суд приходить до висновку що вимога про визнання відповідача такою, що втратила право користування житловим приміщенням підлягає до задоволення.

Що ж стосується частини позовних вимог про зняття відповідача з реєстрації в зазначеному будинку, то суд вважає їх необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню, оскільки відповідно до ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» рішення суду про визнання особи такою, що втратила право на користування жилим приміщенням є підставою для зняття її з реєстраційного обліку та є обов'язковим для виконання відповідними органами, уповноваженими на зняття такої особи з реєстраційного обліку.

Відповідно до ч. 1 ст.88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

Керуючись ст. 64, 71, 72, 150, 156 ЖК УРСР, ст. ст. 316, 319, 321, 383, 391, 405 ЦК України, ст. ст 13, 76, 81, 89, 265, 273, 352-355 ЦПК України, ЦПК України, суд -

У Х В А Л И В:

Позов ОСОБА_4 до ОСОБА_5, третя особа - Відділ реєстрації місця проживання Ужгородської міської ради про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням та зняття з реєстрації - задовольнити частково.

Визнати ОСОБА_5 такою, що втратила право користування житловим приміщенням - квартирою АДРЕСА_1.

У задоволенні решти позовних вимог - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_5 (РНОКПП - НОМЕР_1) на користь ОСОБА_4 (РНОКПП - НОМЕР_2) судовий збір у розмірі у розмірі 551,20 грн. (п'ятсот п'ятдесят одна гривня двадцять копійок).

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана безпосередньо до Апеляційного суду Закарпатської області протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Повне судове рішення складено 08.06.2018 року.

Суддя Ужгородського

міськрайонного суду І.О. Шепетко