Провадження № 2/522/4457/18
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 травня 2018 року Приморський районний суд міста Одеси

у складі: головуючого судді Загороднюка В.І.

при секретарі Смоковій А.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Одесі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Державної судноплавної компанії «Чорноморське морське пароплавство» про стягнення додаткового середнього заробітку за час затримки розрахунку, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач - ОСОБА_1звернувся до Приморського районного суду із позовом до Державної судноплавної компанії «Чорноморське морське пароплавство» про стягнення додаткового середнього заробітку за час затримки розрахунку, в якому просив стягнути з відповідача на його користь додатковий середній заробіток за час затримки розрахунку з 11 червня 2015 року по 11 липня 2016 року у сумі 13278,46 грн. з урахуванням утриманих податків і військового збору.

Свої позовні вимоги позивач обґрунтовував тим, що після припинення трудових відносин з відповідачем йому було не вчасно сплачено належні для сплати йому кошти, у звязку з цим просив стягнути їх на свою користь.

В судовому засіданні представник позивача позов підтримав в повному обсязі, просив його задовольнити в повному обсязі.

В судовому засіданні представник відповідача позов не визнав, просив відмовити посилаючись на обставини, котрі були вказані в відзиві на позов.

Дослідивши матеріали справи, вислухавши доводи сторін та оцінивши докази, наявні в матеріалах справи суд вважає, що позов задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Судом встановлено, що позивач працював з 25.12.1973 року по 08.01.2014 року в Державній судноплавної компанії «Чорноморське морське пароплавство».

Наказом від 08.01.2014 року №-01-Л «По особовому складу» позивач був звільнений у звязку із скороченням штату працівників, проте належних позивачу виплат, згідно діючого трудового законодавства, він не отримав. В наслідок чого позивач звернувся до суду.

24 листопада 2015 р. Приморським районним судом м. Одеси винесене рішення по справі № 522/13241/15-ц за позовом ОСОБА_1 до Державної судноплавної компанії «Чорноморське морське пароплавство» про стягнення середнього заробітку, яким позовні вимоги були задоволені частково та стягнуто на користь ОСОБА_1 з 12.06.2014 р. по 10.06.2015 р. середнього заробітку за час затримки розрахунку у розмірі 19193,72 гри. (девятнадцять тисяч сто девяносто три грн., 72 коп.).

Не погоджуючись з вказаним рішенням ДСК «ЧМП» подано апеляційну скаргу.

Ухвалою апеляційного суду Одеської області від 28.01.2016 р. (провадження № 22- ц/785/1239/16) апеляційна скарга ДСК «ЧМП» відхилена, а рішення Приморського районного суду м. Одеси по справі № 522/13241/15-ц від 24.11.2015 р. залишено без змін.

Не погоджуючись з ухвалою апеляційного суду Одеської області ДСК «ЧМП» подано касаційну скаргу на ухвалу апеляційного суду Одеської області від 28.01.2016 р. по справі № 522/13241/15-ц та рішення Приморського районного суду м. Одеси від 24.11.2015 р. по справі № 522/13241/15-ц.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 26 квітня 2017 р. касаційна скарга ДСК «ЧМП» задоволена частково. Ухвалу апеляційного суду Одеської області від 28.01.2016 р. скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Рішенням апеляційного суду Одеської області (провадження № 22-п/785/5674/17) від 21.09.2017 р. апеляційна скарга ДСК «ЧМП» задоволена частково та стягнуто середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі - 14867,50 грн. (чотирнадцять тисяч вісімсот шістдесят сім грн.. 50 коп. за період з 12.06.2014 р. по 10.06.2015 р. з відрахуванням з цієї суми податків та обовязкових платежів.

ДСК «ЧМП» залишається податковим агентом позивача у разі стягнення будь-яких сум на користь колишнього працівника.

Враховуючи наведене:

Сума ПДФО становить ((14867,50 грн. - 12180 грн.) X 20%) + 12180 грн. х 15%) = 2364,50 грн.

Сума військового збору становить (14 867, 50 грн. х 1,5%) = 223,01 грн.

Таким чином, сума компенсації за затримку розрахунку виплати заробітної плати з урахуванням податків згідно рішення Приморського районного суду м. Одеси по справі № 522/13241/15-ц від 24.11.2015 р. мала становити: 14867,50 гри. 2364,50 грн.-223,01 грн. = 12 279,99 грн.

Повернення грошових коштів у розмірі: 19193,72 грн. - 12 279,99 грн. = 6913,73 грн. на даний момент вирішується у судовому порядку.

Статтею 61 Конституції України передбачено, що ніхто не може бути двічі притягнений до відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення.

Відповідно до ч.3 ст. 12, ч.1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Згідно ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Відповідно до статті 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

Встановлений частиною третьою цієї статті строк застосовується і при зверненні до суду вищестоящого органу.

Отже, частина перша ст.233 КЗпП України підтверджує визнання тримісячного строку, як загального строку для звернення за захистом субєктивних трудових прав працівників.

Зі змісту рішення Конституційного Суду України №4-рп/2012 від 22 лютого 2012 року вбачається, що строки звернення працівника до суду за вирішенням трудового спору як складова механізму реалізації права на судовий захист є однією з гарантій забезпечення прав і свобод учасників трудових правовідносин.

Як зазначено у рішенні Конституційного Суду України №4-рп/2012 від 22 лютого 2012 року невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог лише на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку. Таким чином, для встановлення початку перебігу строку звернення працівника до суду з вимогою про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.

Невиплата власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум і вимога звільненого працівника щодо їх виплати є трудовим спором між цими учасниками трудових правовідносин.

Згідно з частиною першою статті 233 Кодексу працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права.

З огляду на наведене Конституційний Суд України дійшов висновку, що для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично розрахувався з ним.

Відповідно до статті 234 КЗпП України у разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, районний, районний у місті, міський чи міськрайонний суд може поновити ці строки.

Матеріалами справи встановлено, що позивач не звертався до суду із заявою про поновлення строків звернення до суду із зазначенням причин їх пропуску.

Разом з тим, якщо строк звернення до суду, установлений статтею 233 КЗпП України, пропущено без поважних причин, суд відмовляє у задоволенні позовних вимог у звязку з пропуском зазначеного строку.

Проте відповідач не звертався до суду з заявою про застосування строків позовної давності, тому суд позбавлений можливості застосувати вищезазначену норму.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів в їх сукупності.

Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

За таких обставин, суд вважає, що в задоволенні позовних вимог слід відмовити, оскільки трудовий спір між позивачем та ДСК «ЧМП» вже вирішено рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 11.06.2014 р. по справі № 522/1437/14, яке вступило в законну силу та виконано ДСК «ЧМП». Також, питання стосовно стягнення середнього заробітку вирішено в судовому порядку по справі № 522/13241/15-ц від 24.11.2015 р.

Підстав для повторного застосування відповідальності до ДСК «ЧМП» не має. Крім того, ст. 117 КЗпП України не передбачена відповідальність у вигляді стягнення середнього заробітку за час затримки виплати середнього заробітку після ухвалення рішення суду, яким вже вирішено питання такої відповідальності.

Фактично, позивачем заявляється вимога повторного стягнення середнього заробітку не за затримку заробітної плати, як належних сум при звільненні, а за середній заробіток. Вказане - не передбачено законодавством.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 259, 263-265, 268 ЦПК України суд, -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до Державної судноплавної компанії «Чорноморське морське пароплавство» про стягнення додаткового середнього заробітку за час затримки розрахунку відмовити.

Рішення може бути оскаржено до апеляційного суду Одеської області шляхом подання апеляційної скарги через Приморський районний суду міста Одеси протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Повний текст рішення суду складено 04.06.2018 року.

Суддя

23 травня 2018 року