Постанова

Іменем України

6 червня 2018 року

м. Київ

справа № 755/503/16-ц

провадження № 61-4099 св 18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Висоцької В. С.,

суддів: Мартєва С. Ю. (суддя-доповідач), ПророкаВ. В., Фаловської І. М., Штелик С. П.

учасники справи:

позивач - публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк»,

представник позивача - Задорожна ТетянаАндріївна,

відповідачі: ОСОБА_5, ОСОБА_6,

представник відповідачів - ОСОБА_7,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_7 в інтересах ОСОБА_5 на ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 7 жовтня 2016 року у складі судді Махлай Л. Д.,

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до пункту 4 розділу XIII «Перехідні положення» Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У січні 2016 року публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк» (далі - ПАТ «Укрсоцбанк») звернулось до суду з позовом до ОСОБА_5, ОСОБА_6 про стягнення заборгованості.

Позовна заява мотивована тим, що ОСОБА_5 не виконав зобов'язань за договором кредиту від 12 червня 2008 року № 030.29-50/379-С (далі - договір кредиту), за умовами якого отримав кредит у сумі 119 000,00 дол. США, має прострочені платежі за тілом кредиту та зі сплати відсотків за користування грошовими коштами. Крім того, банк нарахував неустойку у вигляді пені за несвоєчасне повернення кредиту та пеню за несвоєчасне повернення відсотків. Виконання договору кредиту забезпечувалось договором поруки від 12 червня 2008 року № 030.29-50/379-с, за умовами якого ОСОБА_6 зобов'язувалась солідарно відповідати за виконання позичальником зобов'язань за кредитним договором.

Із цих підстав позивач просив стягнути солідарно з відповідачів заборгованість за кредитним договором на загальну суму 277 683,47 дол. США, еквівалентну 6 390 945,33 грн.

Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 2 вересня 2016 року в складі судді Гаврилової О. В. вимоги про стягнення неустойки залишені без розгляду.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 2 вересня 2016 року позов банку задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ПАТ «Укрсоцбанк» заборгованість за договором кредиту у сумі 217 338,90 дол. США, еквівалентній 5 002 101,97 грн. У решті позову відмовлено. Стягнуто із ОСОБА_5 на користь ПАТ «Укрсоцбанк» судові витрати у сумі 75 031,53 грн.

Рішення суду першої інстанції мотивоване обґрунтованістю позовних вимог банку до позичальника та відмовою в задоволенні позовних вимог до поручителя у зв'язку з припиненням поруки.

Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 7 жовтня 2016 року відмовлено у задоволенні заяви ОСОБА_5 про зменшення розміру судового збору за подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції. Апеляційну скаргу ОСОБА_5 на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 2 вересня 2016 року повернено заявнику.

Ухвала суду апеляційної інстанції мотивована тим, що відповідач не надав доказів на підтвердження того, що його майновий стан перешкоджає сплаті ним судового збору у встановленому законом порядку. Крім того, суд зазначив, що законом не передбачено зменшення судових витрат у разі, якщо рішення ухвалене на користь позивача - юридичної особи, а відповідачем є фізична особа.

У касаційній скарзі, поданій у листопаді 2016 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_7 в інтересах ОСОБА_5, посилаючись на порушення апеляційним судом норм процесуального права, просить скасувати ухвалу суду апеляційної інстанції та постановити нову ухвалу про задоволення заяви відповідача про зменшення розміру судового збору за подання апеляційної скарги.

Касаційна скарга мотивована тим, що майновий стан ОСОБА_5 перешкоджає сплаті ним судового збору, відповідач не має постійного доходу, за 6 місяців отримав 6 764,21 грн; на його утриманні знаходиться неповнолітня дитина та повнолітній син, який є студентом; на належну йому квартиру накладено арешт і він має заборгованість за житлово-комунальні послуги на загальну суму 21 300,00 грн, залишок коштів на банківській картці становить 2 661,68 грн. Посилаючись на ці обставини, зазначає, що судовий збір за подання апеляційної скарги, який становить 82 534,68 грн, сплатити не може, що вважає порушенням пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, та перешкодою у доступі до суду.

Відзив на касаційну скаргу не надходив.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

21 січня 2018 року справу передано до Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду.

У частині третій статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Частиною другою статті 389 ЦПК України визначено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною першою статті 402 ЦПК України передбачено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно із статтею 8 Закону України «Про судовий збір» (у редакції, чинній на час апеляційного розгляду справи), враховуючи майновий стан сторони, суд може своєю ухвалою відстрочити або розстрочити сплату судового збору на певний строк, але не довше ніж до ухвалення судового рішення. Суд може зменшити розмір судового збору або звільнити від його сплати на підставі, зазначеній у частині першій цієї статті.

Закон не визначає обставин, які беззаперечно свідчать про наявність у суду обов'язку зменшити розмір судового збору або звільнити сторону від його сплати.

Обставини, зазначені ОСОБА_5 на обґрунтування причин для зменшення розміру судового збору, та додані ним до апеляційної скарги документи не містили вичерпної інформації про його майновий стан.

Таким чином суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку про відсутність підстав для звільнення відповідача від сплати судового збору за подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції.

Апеляційна скарга ОСОБА_5 залишалась без руху ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 22 вересня 2016 року, зокрема з підстав несплати судового збору.

Крім того, суд вже вирішував клопотання відповідача про звільнення від сплати судового збору.

Оскільки відповідач не сплатив суму судового збору, не виконав вимоги ухвали суду, якою скарга залишалась без руху з підстав, передбачених частиною другою статті 297 ЦПК України 2004 року (у частині несплати судового збору), суд касаційної інстанції вважає, що повернення апеляційної скарги є законним.

Доводи касаційної скарги про те, що ухвала суду апеляційної інстанції постановлена з порушенням пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року не заслуговують на увагу з таких підстав.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення Конвенції, у питанні застосування пункту 1 статті 6 Конвенції наголошує на тому, що право на доступ до суду не є абсолютним і може підлягати обмеженням. Вони дозволяються опосередковано, оскільки право на доступ до суду «за своєю природою потребує регулювання державою, регулювання, що може змінюватися у часі та місці відповідно до потреб і ресурсів суспільства та окремих осіб» (рішення від 28 травня 1985 року у справі «Ешингдейн проти Сполученого Королівства» (пункт 57). Встановлюючи такі правила, держава користується певною свободою розсуду.

Статтею 129 Конституції України визначено рівність усіх учасників судового процесу перед законом.

Стаття 8 Закону України «Про судовий збір» надає суду право, враховуючи майновий стан сторони, своєю ухвалою відстрочити або розстрочити сплату судового збору на певний строк, зменшити розмір судового збору або звільнити від його сплати.

Обґрунтування пов'язаних із цим обставин покладається на заінтересовану сторону та оцінується судом у кожній окремій справі.

Доводи, викладені ОСОБА_5 у клопотанні про зменшення розміру судового збору, не підтверджували неможливість сплатити суми судового збору за апеляційний розгляд справи. Зокрема, надання відповідачем довідки з місця роботи за 6 місяців із щомісячними виплатами спростовувало його ж посилання на обставину відсутність постійного заробітку. Крім того, не підтверджувало відсутність інших можливих доходів, оскільки ОСОБА_5 не надав довідки про суми виплачених доходів та утриманих податків (довідки про доходи за запитом до податкового органу) чи відомостей про сплату відповідних платежів до Пенсійного фонду України на підтвердження його фінансового становища та неможливості або утруднення здійснення ним сплати судового збору у встановлених законом розмірах.

Крім того, відповідно до частини п'ятої статті 121 ЦПК України 2004 року відповідач не позбавлявся можливості повторно подати апеляційну скаргу після усунення обставин, які стали підставою для повернення скарги.

З огляду на зазначене, касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а ухвала апеляційного суду - залишенню без змін.

Відповідно до частини третьої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Керуючись статтями 402, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_7 в інтересах ОСОБА_5 залишити без задоволення.

Ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 7 жовтня 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

ГоловуючийВ. С. Висоцька

Судді:С. Ю. Мартєв

В. В. Пророк

І. М. Фаловська

С. П. Штелик