У х в а л а

06 червня 2018 року

м. Київ

справа № 589/771/16-ц

провадження № 61-13258св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Висоцької В. С.,

суддів: Лесько А. О., Мартєва С. Ю., Фаловської І. М., Штелик С. П. (суддя-доповідач)

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1,

відповідач - мале приватне підприємство «Максим»,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 - на рішення апеляційного суду Сумської області від 06 березня 2017 року у складі суддів: Собини О. І., Криворотенка В І., Хвостика С.Г.,

В С Т А Н О В И В :

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідні положення ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 3 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У лютому 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до малого приватного підприємства «Максим» (далі - МПП «Максим») про зобов'язання видати наказ про звільнення, стягнення заборгованості із заробітної плати, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та відшкодування моральної шкоди.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що з грудня 2013 року він працював на МПП «Максим» муляром. За період його роботи підприємство невчасно виплачувало йому заробітну плату, внаслідок чого утворилася заборгованість у розмірі 4 123 грн. У зв'язку з цим він був вимушений звернутися до правоохоронних органів із заявою про притягнення власника підприємства до кримінальної відповідальності. Крім того, у зв'язку з невиплатою заробітної плати від подав заяву про звільнення за власним бажанням, однак відповідач розрахунок з ним не провів, трудову книжку йому не видав.

З 01 листопада 2014 року він припинив роботу на підприємстві, а 01 липня 2015 року направив відповідачу за допомогою поштового зв'язку заяву про звільнення за власним бажанням у зв'язку з невиконанням підприємством умов трудового договору про оплату праці. Однак відповідач листом від 16 липня 2015 року повідомив його про необхідність відпрацювання ним двох тижнів, оскільки в іншому разі його буде звільнено за прогул. Разом з тим, його й на час звернення до суду не звільнено з роботи, розрахунок не проведено, трудову книжку не видано.

Такими діями відповідача йому завдано моральної шкоди, яка полягає в тому, що за відсутності трудової книжки він не може влаштуватися на роботу або стати на облік у службі зайнятості населення, не може підтвердити свій трудовий стаж, чим порушено його звичний уклад життя.

Виходячи з наведеного та уточнивши позовні вимоги, ОСОБА_1 просив суд зобов'язати відповідача видати наказ про його звільнення за власним бажанням на підставі частини третьої статті 38 КЗпП України у зв'язку з порушенням підприємством законодавства про працю та умов трудового договору; внести відомості до його трудової книжки в точній відповідності з формулюванням чинного законодавства з посиланням на відповідну статтю із зазначенням дати звільнення, а саме: з 01 липня 2015 року; стягнути на його користь з відповідача заборгованість із заробітної плати у сумі 4 123 грн; компенсацію за невикористану відпустку у сумі 514 грн 50 коп.; вихідну допомогу в розмірі трьохмісячного середнього заробітку у розмірі 2 241 грн 75 коп.; середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 01 листопада 2014 року по 30 червня 2015 року у сумі 13 426 грн та відшкодувати моральну шкоду в сумі 5 тис. грн.

Рішенням Шосткинського міськрайонного суду Сумської області від 30 листопада 2016 року позов задоволено частково. Зобов'язано МПП «Максим» видати наказ про звільнення ОСОБА_1 з 01 липня 2015 року на підставі частини третьої статті 38 КЗпП України. Зобов'язано МПП «Максим» внести до трудової книжки ОСОБА_1 запис про його звільнення з 01 липня 2015 року на підставі частини третьої статті 38 КЗпП України та видати йому трудову книжку із вказаним записом. Стягнуто з МПП «Максим» на користь ОСОБА_1 нараховану, але не виплачену заробітну плату у сумі 4 123 грн., компенсацію за невикористану відпустку у сумі 514 грн 50 коп., вихідну допомогу в розмірі трьохмісячного середнього заробітку у сумі 2 241 грн 75 коп., середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з 01 листопада 2014 року по 30 червня 2015 року у сумі 8 335 грн 71 коп., а всього 15 214 грн 90 коп. з наступним утриманням із вказаних сум належних податків та внесків. Стягнуто з МПП «Максим» на користь ОСОБА_1 у відшкодування моральної шкоди 1 тис. грн. Вирішено питання про судові витрати. В іншій частині позов залишено без задоволення.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що у справі наявні докази для задоволення позову в частині зобов'язання відповідача видати наказ про звільнення позивача за частиною третьою статті 38 КЗпП України, видачі наказу про звільнення позивача з 01 липня 2015 року за частиною третьою статті 38 КЗпП України, внесення до трудової книжки позивача запису про його звільнення з 01 липня 2015 року за частиною третьою статті 38 КЗпП України та видачі йому трудової книжки із вказаним записом, оскільки позивач просив звільнити його саме з підстав невиконання роботодавцем законодавства про працю і при цьому посилався на заяву від 01 липня 2015 року. Рішення місцевого суду в частині часткового задоволення вимог про відшкодування моральної шкоди мотивовано тим, що відповідач порушив трудові права позивача, що викликало у нього моральні страждання та потребувало додаткових зусиль для організації його життя.

Рішенням апеляційного суду Сумської області від 06 березня 2017 року рішення Шосткинського міськрайонного суду Сумської області від 30 листопада 2016 року в частині зобов'язання МПП «Максим» видати наказ про звільнення, зобов'язання внести запис до трудової книжки, видачі трудової книжки, стягнення компенсації за дні невикористаної відпустки, вихідної допомоги, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні скасовано. В цій частині ухвалено нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог. Рішення Шосткинського міськрайонного суду Сумської області від 30 листопада 2016 року в частині стягнення з МПП «Максим» на користь ОСОБА_1 моральної шкоди та на користь держави судового збору змінено. Стягнуто з МПП «Максим» на користь ОСОБА_1 у відшкодування моральної шкоди 200 грн та на користь держави судовий збір у сумі 1 102 грн 40 коп. за розгляд справи в суді першої інстанції.

В частині стягнення заборгованості із заробітної плати рішення суду першої інстанції апеляційним судом не переглядалося.

Рішення апеляційного суду мотивовано тим, що позивач без завчасного звернення з відповідною заявою до відповідача самовільно, починаючи з 01 листопада 2014 року, припинив з'являтися на роботі і переконливих доказів того, що 01 липня 2015 року він звернувся до відповідача з письмовою заявою про його звільнення з роботи саме за частиною третьою статті 38 КЗпП України, ним надано не було. Суд першої інстанції прийшов до помилкового висновку про наявність підстав для задоволення позову в частині зобов'язання відповідача видати наказ про звільнення позивача за частиною третьою статті 38 КЗпП України, оскільки судовому захисту підлягають порушені, невизнані або оспорювані права, свободи чи інтереси, а будь-яких доказів на підтвердження того, що позивач звертався до відповідача із заявою про розірвання з ним трудового договору саме за частиною третьою статті 38 КЗпП України, позивачем надано не було. У зв'язку із відмовою в задоволенні позову ОСОБА_1 про зобов'язання МПП «Максим» видати наказ про його звільнення за частиною третьою статті 38 КЗпП України та відсутності підстав вважати, що трудовий договір між сторонами припинений, не підлягають задоволенню і його позовні вимоги про зобов'язання відповідача внести запис до трудової книжки, видачі трудової книжки, стягнення компенсації за невикористану відпустку, вихідної допомоги та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Щодо зменшення розміру відшкодування моральної шкоди, суд апеляційної інстанції вважав присуджену суму розумною і справедливою з урахуванням того, що відсутність у позивача необхідних коштів вимагала від нього додаткових зусиль для організації свого життя та призвела до втрати нормальних життєвих зв'язків.

У касаційній скарзі, поданій у квітні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 - просить скасувати рішення суду апеляційної інстанції, а рішення суду першої інстанції залишити без змін, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Підстави касаційного оскарження судових рішень обґрунтовано тим, що суд апеляційної інстанції не застосував положення частини третьої статті 38 КЗпП України всупереч того, що позивач звертався до відповідача з письмовою заявою про своє звільнення з роботи саме за частиною третьою зазначеної статті, оскільки ця норма зобов'язує власника звільнити працівника за власним бажанням у строк, який зазначив сам працівник, якщо власник або уповноважений ним орган не виконує законодавство про працю, умови колективного або трудового договору. Як наслідок, апеляційний суд неправомірно відмовив у задоволенні вимог про видачу належно оформленої трудової книжки, виплату компенсацію невикористаної відпустки, середнього заробітку за час вимушеного прогулу, вихідної допомоги та відшкодування моральної шкоди у заявленому розмірі.

У запереченні на касаційну скаргу МПП «Максим» зазначає, що ОСОБА_1 з підприємства не звільнився, у липні 2015 року звертався із заявою про звільнення за власним бажанням (за частиною першою статті 38 КЗпП України). Разом з тим, визначені законом два тижні після попередження про звільнення не відпрацював, тобто самовільно припинив роботу. Заборгованість із заробітної плати позивачу виплачено, а для задоволення позову в іншій частині підстави відсутні.

14 березня 2018 року справу передано до Верховного Суду.

Згідно статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

За частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Розглядаючи справу, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що наявні підстави для передачі справи на розгляд об»єднаної палати Касаційного цивільного суду, оскільки вважає за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного в раніше прийнятій постанові Верховного Суду від 30 січня 2018 року у складі колегії судів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у справі № 668/15258/15-ц (касаційне провадження № 61-863св17).

Необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду від 30 січня 2018 року у справі № 668/15258/15-ц, викликана тим, що колегія суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду за обставин самовільного залишення працівником роботи дійшла висновку щодо обов'язку роботодавця звільнити працівника за поданою ним заявою про звільнення за власним бажанням.

Разом з тим, регламентований статтею 38 КЗпП України порядок звільнення працівника за власним бажанням передбачає необхідність письмового звернення працівника до роботодавцяза два тижні до звільнення із попередженням про розірвання трудового договору; зазначення у заяві про звільнення за власним бажанням про порушення роботодавцем законодавства про працю у випадку звільнення з такої підстави; продовження працівником роботи до видачі власником або уповноваженим ним органом наказу (розпорядження) про звільнення.

Залишення роботи без дотримання передбаченого частиною першою статті 38 КЗпП України порядку є самовільним, у тому числі й за обставин фактичної наявності заборгованості із виплати заробітної у підприємства перед працівником, коли він не посилається на відповідні обставини у заяві про звільнення.

Обов'язок роботодавця звільнити працівника за поданою ним заявою про звільнення за власним бажанням без дотримання передбаченого частиною першою статті 38 КЗпП України порядку наведеною нормою не встановлений.

Відповідно до частини другої статті 403 ЦПК України суд, який розглядає справу в касаційному порядку у складі колегії суддів або палати, передає справу на розгляд об'єднаної палати, якщо ця колегія або палата вважає за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного в раніше ухваленому рішенні Верховного Суду у складі колегії суддів з іншої палати або у складі іншої палати чи об'єднаної палати.

З урахуванням викладеного та керуючись частиною другою статті 403, частиною четвертою статті 404 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

У Х В А Л И В:

Передати на розгляд об»єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду справу № 589/771/16-ц (касаційне провадження № 61-13258св18) за позовом ОСОБА_1 до малого приватного підприємства «Максим» про зобов'язання видати наказ про звільнення, стягнення заборгованості із заробітної плати, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, відшкодування моральної шкоди за касаційною скаргою представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 - на рішення апеляційного суду Сумської області від 06 березня 2017 року.

Ухвала набирає законної сили з моменту її прийняття та оскарженню не підлягає.

Головуючий В. С. Висоцька
Судді А. О. Лесько
С. Ю. Мартєв
І. М. Фаловська
С. П. Штелик