Номер провадження 2/522/2426/18
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 червня 2018 року Приморський районний суд м. Одеси в складі:

головуючого судді Шенцевої О.П.

при секретарі Соболевій О.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа на боці відповідача ОСОБА_3, про стягнення суми авансу -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2, третя особа на боці відповідача ОСОБА_3, про стягнення суми авансу, в якому просив стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суму авансу у розмірі 34 500 доларів США у гривневому еквіваленті за офіційним курсом НБУ на день ухвалення рішення та суму судового збору.

Представник Позивача, позовні вимоги підтримав, просив їх задовольнити, надав суду заяву про проведення судового засідання без фіксації судового процесу.

Представник Відповідача, позовні вимоги не визнала в повному обсязі, надала суду заяву про проведення судового засідання без фіксації судового процесу.

Представник третьої особи на боці відповідача, з'явився до суду, але без належних повноважень.

Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що на підставі фактів та доказів, які містяться в матеріалах справи позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третьої особи на боці відповідача ОСОБА_3, про стягнення суми авансу підлягають задоволенню, з наступних підстав.

Згідно ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Статтею ч.1 ст.5 ЦПК України визначено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом.

Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

23 січня 2014 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено договір завдатку, згідно умов якого ОСОБА_2 продає, а ОСОБА_1 купує квартиру АДРЕСА_1.

У відповідності до п. 3 Договору, сторони визначили вартість квартири, яка еквівалентна сумі у розмірі 89 500 доларів США.

В момент підписання договору сторони погодили, що відповідно до п. 4, Відповідач оплачує Продавцю в день підписання, завдаток у розмірі суми, яка еквівалентна 2 500 доларів США.

Також, відповідно до п. 5 Договору, сторони погодили графік по оплаті решти суми, яку сторони визначили як вартість квартири.

Відповідно до розписки від 24 січня 2014, ОСОБА_3, який діяв від імені ОСОБА_2 на підставі довіреності від 30 жовтня 2013 року ВТМ № 908063 отримав від ОСОБА_1 суму у розмірі 30 000, 00 доларів США в якості оплати за квартиру.

Відповідно до розписки від 24 січня 2014, ОСОБА_3, який діяв від імені ОСОБА_2 на підставі довіреності від 30 жовтня 2013 року ВТМ № 908063 отримав від ОСОБА_1 суму у розмірі 2 000, 00 доларів США в якості оплати за квартиру.

Після цього, за твердженням Позивача, Відповідач став ухилятись від продажу квартири, а у Позивача, у зв'язку з довгими переговорами, відпала необхідність у придбанні відповідної нерухомості. У зв'язку з цим Позивач звернувся до суду з позовом про стягнення авансу.

В обґрунтування того факту, що сплачені суми є саме авансом, Позивач зазначив, що статтею 570 Цивільного кодексу України встановлено, що завдатком є грошова сума або рухоме майно, що видається кредиторові боржником у рахунок належних з нього за договором платежів, на підтвердження зобов'язання і на забезпечення його виконання. В ч.2 ст. 570 зазначено, що якщо не буде встановлено, що сума, сплачена в рахунок належних з боржника платежів, є завдатком, вона вважається авансом. Ознакою завдатку є те, що він одночасно виступає і способом платежу, і способом забезпечення виконання зобов'язання.

Всупереч цьому, на момент подання позовної заяви між Позивачем та Відповідачем не укладено та не оформлено, відповідно до приписів законодавства України, щодо нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу квартири, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1. При цьому, предметом Договору була продаж саме квартири, а не майнових прав на неї.

З огляду на положення статей 546, 548 ЦК України, завдатком може бути забезпечене лише дійсне зобов'язання. Тобто, завдатком можна забезпечити лише вже виникле зобов'язання. У разі, коли сторони лише домовилися укласти договір, але відповідно його не оформили, сплачені в рахунок виконання договору платежі визнаються авансом і повертаються в тому розмірі, в якому вони надавалися.

На момент укладання договору, 23.01.2014 р., ніякого дійсного зобов'язання не виникло, адже право власності на квартиру було зареєстровано за Відповідачем в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 06.04.2016 року. В свою чергу, предметом Договору була продаж саме квартири, а не майнових прав не неї.

Таким чином, сплачені Позивачем за договором від 23.01.2014 р. кошти є авансом, який має бути йому повернутий, оскільки Відповідач не виконав свої зобов'язання.

Відповідач проти позову заперечував, подав до суду відзив, у якому зазначив що від продажу квартири не ухилявся та готовий продати її у будь-який момент. Натомість - саме Позивач винен у порушенні зобов'язань, оскільки припинив виконувати графік платежів.

Окрім цього, Відповідач вказав, що ОСОБА_2 не отримував від ОСОБА_3 грошову суму у розмірі еквіваленту 34 500 доларів США та як слідство є неналежним відповідачем по справі.

Суд не погоджується з такими твердженнями з огляду на таке: судом встановлено, що Позивач сплачував Відповідачу грошові кошти в день підписання договору, 24.12.2014 р., та 13.04.2014 р., тобто - протягом тривалого періоду. Це, на думку Суду, свідчить про намір Позивача виконати свої договірні обов'язки належним чином.

Натомість, Відповідач оформив право власності на зазначену квартиру лише 06.04.2016 року, тобто більш, ніж через 2 роки після підписання договору. Суд враховує позицію Позивача, що внаслідок такої тривалої затримки виконання Відповідачем своїх зобов'язань у Позивача відпала необхідність у придбанні відповідної нерухомості.

Стосовно неотримання ОСОБА_2 від ОСОБА_3 грошової суми у розмірі еквіваленту 34 500 доларів США, та статусу неналежного Відповідача, суд зазначає наступне.

В матеріалах справи є довіреність від 30 жовтня 2013 року ВТМ № 908063, якою Позивач надав ОСОБА_3 повноваження щодо укладення договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 та отримання грошових коштів за вказану квартиру.

Відповідно до ст. 237 Цивільного кодексу України, представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов'язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє. Представництво виникає на підставі договору, закону, акта органу юридичної особи та з інших підстав, встановлених актами цивільного законодавства.

При цьому, правочин, вчинений представником, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов'язки особи, яку він представляє (ст. 239 ЦКУ).

В свою чергу, ст. 244 ЦКУ зазначає, що представництво, яке ґрунтується на договорі, може здійснюватися за довіреністю.

Довіреність від 30 жовтня 2013 року ВТМ № 908063 на момент підписання договору та отримання ОСОБА_3 грошових коштів була дійсною, не була відкликана або скасована, отже - ОСОБА_3 був законним представником Відповідача, та правомірно отримав призначені для Відповідача гроші.

Твердження Відповідача про не отримання ним від Позивача грошів судом не приймається.

Стосовно авансу суд зазначає таке: з огляду на зазначене та положення статей 546, 548 ЦК України завдатком може бути забезпечене лише дійсне зобов'язання. Тобто, завдатком можна забезпечити лише вже виникле зобов'язання.

У разі коли сторони лише домовилися укласти договір, але відповідно його не оформили, сплачені в рахунок виконання договору платежі визнаються авансом і повертаються в тому розмірі, в якому вони надавалися.

Аналогічну думку висловив і Верховний Суд України в своїх рішеннях та ухвалах, зокрема - в Рішенні від 15.04.2009 року у справі №6-15883св08.

Таким чином, оскільки між Позивачем та Відповідачем не було у встановленому законом порядку укладено договір купівлі-продажу квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, а існувала лише домовленість укласти такий договір, сплачені Позивачем Відповідачу у рахунок виконання договору 34 500, 00 доларів США є авансом і Відповідач зобов'язаний їх повернути Позивачу в тому ж розмірі, в якому вони передавалися.

Відповідно до ст. 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня. Згідно статей 524, 533 ЦК України, зобов'язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні, однак сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті. Також відповідно до ч. 2 ст. 533 ЦК України, якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

З договору завдатку вбачається, що сторони визначили еквівалент грошового зобов'язання у доларах США без прив'язки до курсу гривні.

Відповідно до п. 14 постанови Пленуму ВСУ від 18.12.2009 № 14 «Про судове рішення у цивільній справі» при поданні позову про стягнення грошової суми в іноземній валюті суду слід у мотивувальній частині рішення навести розрахунки з переведенням іноземної валюти в українську за курсом, установленим НБУ на день ухвалення рішення.

У зв'язку з тим, що грошові кошти передавалися у доларах США, сума авансу у розмірі 34 500 доларів США має бути стягнена у гривневому еквіваленті за офіційним курсом НБУ на день ухвалення рішення.

Офіційний курс НБУ на день ухвалення рішення, на 06.06.2018 складає за 100 доларів США 2 615 грн, 62 коп.

Сума авансу у розмірі 34 500 доларів США у гривневому еквіваленті за офіційним курсом НБУ на день ухвалення рішення складає 902 389 гривень 24 копійки.

Таким чином, після всебічного, повного дослідження, оцінки наявних матеріалів та обставин справи суд дійшов висновку, про задоволення позовних вимог, вважає їх обґрунтованими і доведеними.

Відповідно до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

На підставі викладеного та керуючись ст. 99 Конституції України, 237, 239, 524, 533, 546, 548, 570, 571, 657 ЦК України, ст. ст. 3, 15, 118-120 ЦПК України, суд -

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа на боці відповідача ОСОБА_3, про стягнення суми авансу - задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суму авансу у розмірі 34 500 доларів США, що у гривневому еквіваленті за офіційним курсом НБУ на день ухвалення рішення складає 902 389 гривень 24 копійки.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суму судового збору у розмірі 8 000 гривень.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення, згідно ч.1ст. 354 ЦПК України.

Суддя

06.06.18