Справа № 372/2570/17 Головуючий у І інстанції Потабенко Л. В.
Провадження № 22-ц/780/788/18 Доповідач у 2 інстанції Олійник В. І.
Категорія 26 29.05.2018
ПОСТАНОВА

Іменем України

29 травня 2018 року колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Київської області в складі:

Головуючого судді: - Олійника В.І.,

суддів: Фінагеєва В.О., Лівінського С.В.,

при секретарі Шуляку Д.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Обухівського районного суду Київської області від 11 грудня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 про визнання недійсними договорів та витребування майна,-

в с т а н о в и л а :

Статтею 351 Цивільного процесуального кодексу України в редакції Закону України № 2147-VІІІ від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року (далі - ЦПК України), визначено, що судом апеляційної інстанції у цивільних справах є апеляційний суд, у межах апеляційного округу якого(території, на яку поширюються повноваження відповідного апеляційного суду) знаходиться місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується, якщо інше не передбачено цим Кодексом.

Відповідно до пунктів 8, 9, 11 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується; справи у судах першої та апеляційної інстанції, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, а також заяви і скарги подані до набрання чинності цією редакцією Кодексу, провадження за якими не відкрито на момент набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У серпні 2017 року ОСОБА_2 звернулася до суду із зазначеним позовом, в якому просила визнати недійсним договір іпотеки, укладений 15.07.2015 року між нею та ОСОБА_3, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Деревянко В.В., зареєстрований в реєстрі за №2071, визнати недійсним договір про задоволення вимог іпотекодержателя, укладений 04.09.2015 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_4, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Деревянко В.В., зареєстрований в реєстрі за №2371, визнати недійсним договір про задоволення вимог іпотекодержателя, укладений 04.09.2015 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_4, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округ Деревянко В.В., зареєстрований в реєстрі за №2372, визнати недійсним договір про задоволення вимог іпотекодержателя, укладений 04.09.2015 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_4, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округ Деревянко В.В., зареєстрований в реєстрі за №2374, витребувати від ОСОБА_5 об'єкт незавершеного будівництва, житлової нерухомості загальною площею 433,6 кв.м., який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та земельну ділянку площею 0,1835 га, кадастровий номер НОМЕР_1, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 витребувати від ОСОБА_6 об'єкт незавершеного будівництва, житлової нерухомості загальною площею 542,4 кв.м., який знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 та земельну ділянку площею 0,2702 га, кадастровий номер НОМЕР_2, що розташована за адресою: АДРЕСА_2 та стягнути з відповідачів понесені судові витрати.

Свої вимоги обґрунтовувала тим, що 15.07.2015 року між нею та ОСОБА_3 було підписано договір позики. Цього ж дня приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Деревянко В.В. було посвідчено договір іпотеки, укладений між нею та ОСОБА_3 і зареєстрований в реєстрі за №2071.

04.09.2015 року були укладені договори про задоволення вимог іпотекодержателя між нею та ОСОБА_4, посвідчені приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Деревянко В.В., відповідно до умов яких іпотекодавець передав у власність іпотекодержателю, а іпотекодержатель прийняв від іпотекодавця і набув право власності на майно в рахунок виконання зобов'язань ОСОБА_2 за договором позики.

Позивачка вважала, що вказані договори про задоволення вимог іпотекодержателя, договір іпотеки є недійсними, оскільки вона підписала вказані договори під впливом застосування насильства, на вкрай невигідних для себе умовах і у неї не було волевиявлення на укладення вказаних договорів. Крім того, ціна, яка зазначена у договорах стосовно вартості нерухомого майна, не відповідала ринковій ціні.

Також зазначала, що спорювані правочини порушують публічний порядок, так як були спрямовані на порушення її конституційних прав і свобод, та були вчинені проти справжньої її волі внаслідок застосування до неї фізичного і психічного тиску. Із-за наведеного вона звернулася до суду з позовом з метою захисту своїх прав.

Рішенням Обухівського районного суду Київської області від 11 грудня 2017 року у задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 з підстав порушення судом норм матеріального і процесуального права ставиться питання про скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення, яким позов задовольнити повністю.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до вимог ч.ч.1, 2, 5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позовні вимоги не доведені позивачем належними та допустими доказами.

Ухвалене судом рішення зазначеним вимогам відповідає.

Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

За ч.2 ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч.1 ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Згідно з ч.ч.1, 2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

За п.1 ч.1 ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право: залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Судом встановлено, що 15 липня 2015 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 укладено договір іпотеки, відповідно до умов якого на забезпечення виконання зобов'язання ОСОБА_2 за договором позики, вона передала в іпотеку ОСОБА_3 належне їй на праві власності нерухоме майно, а саме: об'єкт незавершеного будівництва - недобудований житловий будинок, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 об'єкт незавершеного будівництва - недобудований житловий будинок з надвірними побудовами, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 земельну ділянку, площею 0,1835 га, кадастровий номер НОМЕР_3, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 цільове призначення для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), земельну ділянку, площею 0,2702 га, кадастровий номер НОМЕР_4, що розташована за адресою: АДРЕСА_2 цільове призначення для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка). Договір посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Деревянко В.В. та зареєстрований в реєстрі за №2071.

25.08.2015 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 був укладений договір про відступлення прав за договором іпотеки, відповідно до умов якого, ОСОБА_3 відступив ОСОБА_4 право вимоги за договором іпотеки, посвідченим приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Деревянко В.В. 15.07.2015 року за реєстровим №2071. Договір посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Атаманюк В.А.та зареєстрований в реєстрі за №1627.

04.09.2015 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 було укладено договір про задоволення вимог іпотекодержателя, відповідно до умов якого ОСОБА_2 передала у власність, а ОСОБА_4 набув право власності на об'єкт незавершеного будівництва - недобудований житловий будинок, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_3. Договір посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Деревянко В.В. та зареєстрований в реєстрі за №2371.

04.09.2015 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 було укладено договір про задоволення вимог іпотекодержателя, відповідно до умов якого ОСОБА_2 передала у власність, а ОСОБА_4 набув право власності на земельну ділянку площею 0,1835 га, кадастровий номер НОМЕР_3, що розташована за адресою: АДРЕСА_4, цільове призначення для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд. Договір посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Деревянко В.В., зареєстрований в реєстрі за №2372.

04.09.2015 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 було укладено договір про задоволення вимог іпотекодержателя, відповідно до умов якого, ОСОБА_2 передала у власність, а ОСОБА_4 набув право власності на: об'єкт незавершеного будівництва - недобудований житловий будинок з надвірними побудовами, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_5 Договір посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Деревянко В.В. та зареєстрований в реєстрі за №2373.

04.09.2015 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 було укладено договір про задоволення вимог іпотекодержателя, відповідно до умов якого ОСОБА_2 передала у власність, а ОСОБА_4 набув право власності на земельну ділянку, площею 0,2702 га, кадастровий номер НОМЕР_4, що розташована за адресою: АДРЕСА_2 цільове призначення для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд. Договір посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Деревянко В.В. та зареєстрований в реєстрі за №2374.

28.10.2015 року Шевченківським УП ГУ НП в місті Києві внесені відомості за заявою ОСОБА_2 про злочин до ЄРДР за №0012919, за ознаками злочину, передбаченого ч.4 ст.189 КК України, за фактом заволодіння майном ОСОБА_2 шляхом обману.

Відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №94510406 від 14.08.2017 року власником об'єкту незавершеного будівництва, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_6, є ОСОБА_6 на підставі договору купівлі-продажу.

Відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №94509126 від 14.08.2017 року власником об'єкту незавершеного будівництва, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3, є ОСОБА_5 на підставі договору купівлі-продажу.

01.12.2017 року постановою старшого слідчого Шевченківського УП ГУНП в місті Києві закрито кримінальне провадження, внесене до ЄРДР за 0012919 від 28.10.2015 року, у зв'язку із встановленням відсутності в діянні складу кримінального правопорушення.

Відповідно до ст.1 Закону України «Про іпотеку», іпотека - це вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмету іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Згідно з ч.1 ст.575 ЦК України іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи.

Відповідно до ч.1 ст.18 ЗУ «Про іпотеку» іпотечний договір укладається між одним або декількома іпотекодавцями та іпотекодержателем у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

Відповідно до ст.36 ЗУ «Про іпотеку» сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати: передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання у порядку, встановленому статтею 37 цього Закону; право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому статтею 38 цього Закону.

Згідно зі ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

За ч.ч.1, 2, 3, 5, 6 ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Відповідно до статей 215 та 216 ЦК вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину.

Виходячи з наведеного, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відмову в задоволенні позову,оскільки він є не доведений належними та допустимими доказами.

Згідно зі ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

За таких обставин колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає обставинам справи, ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Таким чином, доводи апеляційної скарги про порушення судом норм матеріального і процесуального права безпідставні, спростовуються матеріалами справи та висновками суду, викладеними в рішенні.

Інших доводів, які б спростовували висновки суду першої інстанції чи доводили б порушення ним норм цивільного або цивільно-процесуального законодавства, апеляційна скарга не містить.

Обґрунтовуючи судове рішення, колегія суддів приймає до уваги вимоги ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини, зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, №303А, п.2958, згідно з яким Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Перевіряючи законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги та враховуючи, що обставини справи судом встановлені відповідно до наданих пояснень сторін та письмових доказів, що містяться в матеріалах справи, колегія суддів приходить до висновку, що рішення постановлене з дотриманням вимог матеріального і процесуального права, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст.263, 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, колегія суддів, -

п о с т а н о в и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Обухівського районного суду Київської області від 11 грудня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий:

Судді: