Постанова

Іменем України

06 червня 2018 року

м. Київ

справа № 569/7560/15-ц

провадження № 61-5270св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є.,

суддів: Журавель В. І., Коротуна В. М. (суддя-доповідач), Крата В. І., Курило В. П.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_3,

представник позивача - ОСОБА_4,

відповідачі: ОСОБА_5, ОСОБА_6,

представник ОСОБА_5 - ОСОБА_7,

третя особа - відділ державної виконавчої служби Рівненського міського управління юстиції,

представник третьої особи - Шупік Катерина Василівна,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Апеляційного суду Рівненської області від 17 серпня 2016 року у складі колегії суддів: Ковальчук Н. М., Собіни І. М., Рожина Ю. М.,

В С Т А Н О В И В:

У травні 2015 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до

ОСОБА_5, ОСОБА_6 про визнання договору дарування недійсним та скасування державної реєстрації права власності.

Позовна заява мотивована тим, що 27 жовтня 2014 року між

ОСОБА_5 та ОСОБА_6 було укладено договір дарування 1/5 частки квартири АДРЕСА_1, який був укладений з метою уникнення виконання ОСОБА_5 своїх зобов'язань перед ОСОБА_3 щодо сплати аліментів за рішенням суду в процесі здійснення виконавчого провадження. За несплату аліментів державним виконавцем раніше накладався арешт на спірну частку квартири, а на момент укладення вищевказаного договору існувало рішення суду про стягнення з ОСОБА_5 на її користь пені за прострочення сплати аліментів у розмірі

69 958 грн. Зазначав, що ОСОБА_5 продовжує користуватись подарованою частиною квартири, а тому, на її думку, ОСОБА_5 та ОСОБА_6 уклали фіктивний договір дарування з метою уникнути сплату боргу за аліментами.

З урахуванням викладеного, ОСОБА_3 просила суд: визнати договір дарування від 27 жовтня 2014 року 1/5 частки квартири АДРЕСА_1, укладений 27 жовтня 2014 року, посвідчений приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу

Олинець А. М. під реєстровим № 3-3752, між ОСОБА_5 та ОСОБА_6 недійсним; скасувати державну реєстрацію права власності на 1/5 частки квартири АДРЕСА_1, що зареєстрована за ОСОБА_6 на підставі договору дарування від 27 жовтня 2014 року.

Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 24 травня

2016 року позов ОСОБА_3 задоволено.

Визнано договір дарування 1/5 частки квартири АДРЕСА_1, укладений 27 жовтня 2014 року, посвідчений приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу

Олинець А. М. 27 жовтня 2014 року, між дарувальником ОСОБА_5 та обдарованим ОСОБА_6 недійсним. Скасовано державну реєстрацію права власності на 1/5 частку квартири АДРЕСА_1, що зареєстрована за ОСОБА_6 на підставі договору дарування від 27 жовтня 2014 року.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив із того, що оскаржуваний договір дарування частки квартири був укладений відповідачами з іншою метою, ніж передбачена суттю договору дарування, а саме з ціллю приховання майна від арешту та недопущення його реалізації в рахунок погашення боргу ОСОБА_5 перед позивачем, у зв'язку з чим такий правочин є фіктивним.

Рішенням апеляційного суду Рівненської області від 17 серпня 2016 року рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 24 травня 2016 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Ухвалюючи нове рішення та відмовляючи у задоволенні позову, суд апеляційної інстанції виходив із того, що не може слугувати доказом фіктивності правочину наявність рішення суду про стягнення пені за прострочку сплати аліментів. Також, 22 жовтня 2014 року державним виконавцем винесено постанову про звільнення майна боржника з-під арешту, тому на момент вчинення договору належна ОСОБА_5 1/5 частка квартири АДРЕСА_1 не перебувала під забороною відчуження. Крім того, ОСОБА_6 користується спірною часткою квартири, що свідчить про реальність настання правових наслідків правочину та визнання його дійсним сторонами договору.

У вересні 2016 рокуОСОБА_3 подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення апеляційного суду, й залишити рішення суду першої інстанції в силі.

Касаційна скарга мотивована тим, що апеляційним судом неправильно встановлено фактичні обставини справи та неправильно оцінено докази.

У жовтні 2016 року представник ОСОБА_5 - ОСОБА_7 подала заперечення на касаційну скаргу, вказуючи на те, що рішення суду апеляційної інстанції є законним і обґрунтованим, всі висновки суду відповідають встановленим обставинам справи, а тому підстав для його скасування немає.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

02 лютого 2018 року справа передана до Верховного Суду.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною першою статті 402 ЦПК України встановлено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Згідно із частиною першою статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Встановлено, що 27 жовтня 2014 року ОСОБА_5 подарував, а ОСОБА_6 прийняв 1/5 частки квартири АДРЕСА_1. Згідно з умов договору вбачається, що сторони, під час укладення обговорили всі істотні умови, підтвердили факт передачі та прийняття вищевказаної квартири, здійснили нотаріальне посвідчення договору, а

ОСОБА_6 своє право власності зареєстрував у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.

12 листопада 2015 року ОСОБА_5 одружився з ОСОБА_11, що стверджується свідоцтвом про шлюб від 12 листопада 2015 року серія НОМЕР_1.

Встановлено, що ОСОБА_6користується спірною часткою вищевказаної квартири, що свідчить про реальність настання правових наслідків правочину та визнання сторонами договору дійсним.

Згідно з статтею 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. У разі, якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний.

Отже, фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаним; вчиняючи фіктивний правочин, сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. Фіктивним може бути визнаний будь-який правочин, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків.

Ознака вчинення його лише для вигляду повинна бути властива діям обох сторін правочину. Якщо одна сторона діяла лише для вигляду, а інша - намагалася досягти правового результату, такий правочин не може бути фіктивним.

Позивач, який звертається до суду з позовом про визнання правочину фіктивним, повинен довести суду відсутність в учасників правочину наміру створити юридичні наслідки.

Аналогічний правовий висновок міститься й у постанові Верховного Суду України від 21 січня 2015 року № 6-197цс14, в якій були встановлені подібні правовідносини та аналогічні фактичні обставини.

Отже, що ухвалюючи нове рішення, суд апеляційної інстанції, встановивши, що після укладення договору дарування, ОСОБА_6 своє право власності зареєстрував у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та користується спірною часткою квартири, дійшов обґрунтованого висновку про те, що позивачем не доведено відсутності у сторін договору дарування створення правових наслідків, тому немає підстав для визнання договору дарування фіктивним на підставі статті 234 ЦК України.

Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані рішення - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують.

Керуючись статтями 389, 400, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу ОСОБА_3залишити без задоволення.

Рішення Апеляційного суду Рівненської області від 17 серпня 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий М. Є. Червинська

Судді: В. І. Журавель

В М.Коротун

В. І.Крат

В. П.Курило