Постанова

Іменем України

30 травня 2018 року

м. Київ

справа № 639/3980/16-ц

провадження № 61-1223св17

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є.,

суддів: Антоненко Н. О. (суддя-доповідач), Журавель В. І., Крата В. І., Курило В.П.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідачі - ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7,

третя особа - приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Железняк ЛарисаВячеславівна,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи касаційні скарги ОСОБА_4 на рішення апеляційного суду Харківської області від 23 листопада 2017 року у складі суддів: Коваленко І. П., Овсяннікової А. І., Сащенко І. С.,

ВСТАНОВИВ :

У травні 2016 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовною заявою до ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, третя особа - приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Железняк Л. В. про визнання договору недійсним, скасування державної реєстрації права власності та визнання майна спільною сумісною власністю.

В обґрунтування свої вимог ОСОБА_4 посилався на те, що у квітні 2015 року звернувся до суду із позовом до ОСОБА_7, ОСОБА_5 про стягнення боргу за договором позики в розмірі 17500 доларів США. Ухвалою Жовтневого районного суду м. Харкова від 23 липня 2015 року забезпечено вказаний позов шляхом накладення заборони на відчуження 372/600 частин житлового будинку АДРЕСА_1 (далі - нерухоме майно), які належать на праві приватної власності ОСОБА_5 Копія зазначеної ухвали про забезпечення позову отримана відповідачами 30 липня 2015 року. 05 серпня 2015 року ОСОБА_5 на підставі договору дарування відчужив указане майно своєму сину ОСОБА_6

Посилаючись на те, що указаний правочин вчинений у період дії заборони на відчуження спірного майна, ОСОБА_4 просив суд визнати недійсним договір дарування від 05 серпня 2015 року, укладений між ОСОБА_5 та ОСОБА_6 про безоплатну передачу 372/600 частин житлового будинку АДРЕСА_1, скасувати державну реєстрацію права власності ОСОБА_6 та визнати це майно спільною сумісною власністю ОСОБА_5 та ОСОБА_7

Заочним рішенням Жовтневого районного суду м. Харкова від 08 липня 2016 року у складі судді Труханович В. В. позовні вимоги ОСОБА_4 задоволено частково, визнано недійсним з моменту укладення договір дарування 372/600 частин житлового будинку АДРЕСА_1, укладений між ОСОБА_5 та ОСОБА_6 та посвідчений 05 серпня 2015 року приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Железняк Л. В. за реєстровим номером № 1040, у задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Стягнуто з ОСОБА_5, ОСОБА_6 судовий збір по 275,60 грн з кожного.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що на час укладення оспорюваного договору частина спірного будинку перебувала під забороною відчуження, тому указаний договір є недійсним з моменту його укладення.

Рішенням апеляційного суду Харківської області від 23 листопада 2017 року заочне рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 08 липня 2016 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 відмовлено.

Рішення апеляційного суду мотивоване тим, що підстави для визнання договору дарування недійсним відсутні, оскільки на час укладення спірного договору в Єдиному державному реєстрі речових прав на нерухоме майно відсутні відомості про його арешт або іншу заборону відчуження.

У грудні 2017 року до Верховного Суду надійшли касаційні скарги ОСОБА_4 на рішення апеляційного суду Харківської області від 23 листопада 2017 року, у яких він просить скасувати рішення суду апеляційного суду та залишити в силі заочне рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 08 липня 2016 року.

Касаційні скарги мотивовані тим, що оскаржуване судове рішення є незаконним та необґрунтованим, оскільки судом неправильно застосовані норми матеріального права та порушені норми процесуального права. Рішення апеляційного суду не відповідає висновкам Верховного Суду України, викладених у постановах від 25 травня 2016 року № 6-605цс16 та від 24 травня 2017 року №6-640цс17 щодо застосування норм матеріального права у зазначених правовідносинах.

Ухвалою Верховного Суду від 05 січня 2018 року відкрито касаційне провадження у даній справі та витребувано з Жовтневого районного суду м. Харкова зазначену справу.

16 лютого 2018 року до Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду надійшли відзиви ОСОБА_5 та ОСОБА_6 на касаційні скарги ОСОБА_4 на рішення апеляційного суду Харківської області від 23 листопада 2017 року, які мотивовані тим, що касаційні скарги ОСОБА_4 не підлягають задоволенню, оскільки оскаржуване рішення є законним, обґрунтованим і ухваленим з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

18 січня 2018 року вказана справа надійшла до Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду та 13 лютого 2018 року передана судді-доповідачу.

Ухвалою Верховного Суду від 28 лютого 2018 року дану справу призначено до судового розгляду.

Перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку про наявність передбачених законом підстав для задоволення касаційної скарги.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи

відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недоведеність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Частиною першою та другою статті 263 ЦПК України передбачено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Суди встановили, що ухвалою Жовтневого районного суду м. Харкова від 22 червня 2015 року відкрито провадження у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_7 та ОСОБА_5 про стягнення боргу за договором позики.

23 липня 2015 року ухвалою Жовтневого районного суду м. Харкова в забезпечення позову у вказаній справі накладено заборону на відчуження 372/600 частин житлового будинку АДРЕСА_1, що належить на праві приватної власності ОСОБА_5, до вирішення справи по суті. Ухвала набрала законної сили 05 серпня 2015 року.

Відповідно до частини дев'ятої та десятої статті 153 ЦПК України (в чинній на час розгляду справи редакції) ухвала про забезпечення позову виконується

негайно, а її оскарження, на відміну від ухвали про скасування

цього забезпечення, не зупиняє її виконання, а також не

перешкоджає подальшому розгляду справи (постанова Пленуму Верховного суду України від 22 грудня 2006 року № 9).

30 липня 2015 року відповідачі отримали копію ухвали Жовтневого районного суду м. Харкова від 23 липня 2015 року.

Таким чином, 30 липня 2015 року відповідачам стало відомо про наявність обтяження на 372/600 частин житлового будинку АДРЕСА_1.

05 серпня 2015 року ОСОБА_5 уклав з ОСОБА_6 договір дарування 372/600 частин житлового будинку АДРЕСА_1, який посвідчено приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Железняк Л. В. та зареєстровано в реєстрі за № 1040. Після чого приватний нотаріус зареєстрував право власності ОСОБА_6 на вказане майно, номер запису № 10681220.

За таких обставин ОСОБА_5 відчужив належне йому на праві приватної власності майно на користь ОСОБА_6 під час дії заборони відчуження цього майна, накладеної ухвалою Жовтневого районного суду м. Харкова від 23 липня 2015 року, про наявність якої ОСОБА_5 було відомо 30 липня 2015 року.

Суди встановили, що на час укладення оспорюваного договору дарування у Єдиному державному реєстрі речових прав на нерухоме майновідсутня реєстрація його обтяжень.

Зміст правочину не може суперечити Цивільному кодексу України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, а недодержання стороною (сторонами) правочину в момент його вчинення цих вимог є підставою для визнання недійсності відповідного правочину (частина перша статті 203, частина перша статті 215 ЦК України).

Згідно із частинами другою та третьою статті 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Правом оспорювати правочин і вимагати проведення реституції ЦК України наділяє не лише сторону (сторони) правочину, але й інших, третіх осіб, що не є сторонами правочину, визначаючи їх статус як «заінтересовані особи» (статті 215, 216 ЦК України), які не були стороною правочину, на час розгляду справи судом не мають права власності чи речового права на предмет правочину та/або не претендують на те, щоб майно в натурі було передано їм у володіння. Вимоги заінтересованої особи, яка в судовому порядку домагається визнання правочину недійсним (частина третя статті 215 ЦК України), спрямовані на приведення сторін недійсного правочину до того стану, який саме вони, сторони, мали до вчинення правочину. Власний інтерес заінтересованої особи полягає в тому, щоб предмет правочину перебував у власності конкретної особи чи щоб сторона (сторони) правочину перебувала у певному правовому становищі, оскільки від цього залежить подальша можливість законної реалізації заінтересованою особою її прав.

Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій з боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

З урахуванням особливостей мети забезпечення позову заява про забезпечення позову розглядається судом у день її надходження, копія ухвали про забезпечення позову надсилається заявнику та заінтересованим особам негайно після її постановлення, відповідна ухвала суду виконується негайно в порядку, встановленому для виконання судових рішень, і крім того, навіть оскарження ухвали про забезпечення позову не зупиняє її виконання та не перешкоджає подальшому розгляду справи (стаття 153 ЦПК України).

Забезпечення позову по суті - це обмеження суб'єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов'язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника). Зазначені обмеження встановлює суд в ухвалі, вони діють до заміни судом виду забезпечення позову або скасування заходів забезпечення позову (стаття 154 ЦПК України). Тому той факт, що встановлені судом в ухвалі обмеження не були зареєстровані у відповідному державному реєстрі, ведення якого передбачено Законом України № 1952-ІV від 1 липня 2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», сам по собі не може бути підставою для висновку про відсутність такого обмеження і про те, що відповідач має право вільно розпоряджатися нерухомим майном, якщо про встановлену судом заборону відчужувати майно відповідачу достеменно відомо.

Такого ж висновку дійшов Верховний Суд України у постановах від 25 травня 2016 року № 6-605цс16, від 24 травня 2017 року №6-640цс17 та від 18 січня 2017 року №6-2552цс16.

З огляду на наведене оспорюваний договір підлягає визнанню недійсним з моменту його укладення, оскільки спірний об'єкт нерухомості на час укладення цього договору перебував під забороною на відчуження, а відсутність реєстрації у Єдиному державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про обмеження на його відчуження не свідчить про те, що відповідач мав право вільно розпоряджатися цим нерухомим майном, адже про встановлену судом заборону відчужувати зазначене майно йому було відомо.

За таких обставин, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог про визнання оспорюваного договору недійсним з моменту його укладення.

Рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим та ухвалене з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Висновок апеляційного суду про те, що на час укладення спірного договору в Єдиному державному реєстрі речових прав на нерухоме майно були відсутні відомості про заборону спірного майна, а тому оспорюваний договір укладено з дотриманням вимог закону, не ґрунтується на встановлених судом обставинах і нормах матеріального права.

Відповідно до частини першої статті 413 ЦПК України суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.

З урахуванням викладеного рішення апеляційного суду Харківської області від 23 листопада 2017 року підлягає скасуванню з залишенням в силі рішення суду першої інстанції.

Керуючись статтями 402, 409, 413, 416 Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ :

Касаційні скарги ОСОБА_4 задовольнити.

Рішення апеляційного суду Харківської області від 23 листопада 2017 року скасувати, заочне рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 08 липня 2016 року залишити в силі.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий М. Є. Червинська

Судді Н. О. Антоненко

В. І. Журавель

В. І. Крат

В. П. Курило