П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 травня 2018 року місто Київ

Єдиний унікальний номер справи 752/6255/18

Апеляційне провадження № 22-ц/796/4353/2018

Апеляційний суд міста Києва в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: судді-доповідача - Вербової І. М., суддів Головачова Я. В., Шахової О. В.,

при секретарі - Іваницькій О. В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві апеляційну скаргу фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 на ухвалу Голосіївського районного суду міста Києва, постановлену під головуванням судді Ладиченко С. В. 06 квітня 2018 року, у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про визнання недійсним договору, відшкодування понесених витрат та моральної шкоди,

в с т а н о в и в :

Згідно п.3 Розділу XII Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про судоустрій та статус суддів» (зі змінами від 15 грудня 2017 року) апеляційні суди, утворені до набрання чинності цим Законом, продовжують здійснювати свої повноваження до утворення апеляційних судів у відповідних апеляційних округах. Такі апеляційні суди у відповідних апеляційних округах мають бути утворені та розпочати здійснювати правосуддя не пізніше трьох років з дня набрання чинності цим Законом.

Виходячи зі змісту пункту 8 ч.1 Розділу XIII Перехідних положень ЦПК України (в редакції Закону України №2147-VIII від 03 жовтня 2017 року), до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

У березні 2018 року ОСОБА_3 звернувся до Голосіївського районного суду міста Києва з позовом до ОСОБА_2 про визнання недійсним договору оренди нежитлового приміщення № 1 від 27 квітня 2016 року, укладеного між фізичною особою-підприємцем ОСОБА_2 та ОСОБА_3, стягнення з відповідача на його користь відшкодування витрат на проведення ремонтних робіт в орендованому приміщенні в розмірі 150 126 грн., сплачених орендних платежів у розмірі 73 193 грн., а всього 223 319 грн., а також стягнення з відповідача на його користь відшкодування завданої моральної шкоди у розмірі 10 000 грн. та понесених судових витрат.

Ухвалою Голосіївського районного суду міста Києва від 30 березня 2018 року відкрито провадження у даній справі.

У квітні 2018 року ОСОБА_3 звернувся з заявою про забезпечення позову, в якій просив накласти арешт на приміщення АДРЕСА_1 що належить на праві власності ОСОБА_2 в межах суми пред'явленого позову, в саме 233 319 грн., вжити заходів забезпечення позову шляхом заборони ОСОБА_2 вчиняти будь-які дії щодо користування та розпорядження спірним приміщенням до закінчення судового провадження у даній справі або до закінчення договору оренди, тобто до 30 березня 2019 року.

Ухвалою Голосіївського районного суду міста Києва від 06 квітня 2018 року заяву задоволено, накладено арешт на приміщення АДРЕСА_2 в місті Києві, що належить на праві власності ОСОБА_2 в межах суми пред'явленого позову, заборонено відповідачу вчиняти будь-які дії щодо користування та розпорядження приміщенням АДРЕСА_3 в місті Києві до закінчення судового провадження по даній справі або до закінчення договору оренди, тобто до 30 березня 2019 року (а. с. 72 - 73).

Не погоджуючись з вищевказаною ухвалою, фізична особа-підприємець ОСОБА_2 17 квітня 2018 року подала апеляційну скаргу, у якій просить скасувати ухвалу Голосіївського районного суду міста Києва від 06 квітня 2018 року, стягнути з ОСОБА_3 судовий збір у розмірі 1 762 грн.

Апеляційну скаргу, мотивувала, зокрема, грубим порушенням вимог чинного цивільного процесуального законодавства та необґрунтованістю оскаржуваної ухвали.

Скаржник зазначає, що предметом даного спору є визнання недійсним договору оренди, при цьому будь-який спір відносно майна, а саме нежитлового приміщення АДРЕСА_1 відсутній. Заходи забезпечення позову, застосовані судом, мають на меті лише обмеження права відповідача як власника приміщення, оскільки не ґрунтуються на позовних вимогах та не мають на меті можливий чи потенційних захист прав позивача як орендаря.

Скаржник зазначає, що позивачем більше року не здійснювалась оплата оренди приміщення та не забезпечувалось право відповідача як власника на доступ до приміщення та його огляд, у результаті чого листом від 17 травня 2017 року відповідач повідомила позивача про розірвання договору оренди та необхідність звільнення приміщення у 3-денний строк з дня розірвання договору. Крім того, відповідач засобами поштового зв'язку повідомила позивача про намір здійснити вхід до належного їй на праві власності приміщення. Фактичний огляд приміщення здійснювався працівниками Національної поліції з дозволу відповідача. Тобто суд, постановляючи оскаржувану ухвалу, не здійснив перевірку наведених позивачем відомостей, не здійснив оцінку їх достовірності чи відношення до заявлених позовних вимог.

До того ж, суд першої інстанції при, при постановленні оскаржуваної ухвали, невірно визначив юридичний статус відповідача, а саме не вказав статус ОСОБА_2 як фізичної особи-підприємця.

В суді апеляційної інстанції представник ФОП ОСОБА_2 - адвокат ОСОБА_4 підтримав доводи апеляційної скарги та просив її задовольнити, з підстав, викладених у ній.

Представник ОСОБА_3 - адвокат ОСОБА_5, заперечував проти задоволення апеляційної скарги та просив залишити її без задоволення.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, вислухавши доводи представників сторін, дослідивши матеріали справи та письмові докази, перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваної ухвали в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для її задоволення, виходячи з наступного.

Так, задовольняючи заяву про забезпечення позову, суд першої інстанції виходив з того, що невжиття заходів забезпечення позову може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду у разі задоволення позовних вимог.

Виходячи зі змісту частин 1-5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, з огляду на таке.

Так, частинами 1,2 статті 149 ЦПК України визначено, що суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред'явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Згідно ч.1 ст.150 ЦПК України позов забезпечується: 1) накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб; 2) забороною вчиняти певні дії; 3) встановленням обов'язку вчинити певні дії; 4) забороною іншим особам вчиняти дії щодо предмета спору або здійснювати платежі, або передавати майно відповідачеві чи виконувати щодо нього інші зобов'язання; 5) зупиненням продажу арештованого майна, якщо подано позов про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту; 6) зупиненням стягнення на підставі виконавчого документа, який оскаржується боржником у судовому порядку; 7) передачею речі, яка є предметом спору, на зберігання іншим особам, які не мають інтересу в результаті вирішення спору; 8) зупиненням митного оформлення товарів чи предметів; 9) арештом морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги; 10) іншими заходами, необхідними для забезпечення ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав та інтересів, якщо такий захист або поновлення не забезпечуються заходами, зазначеними у пунктах 1-9 цієї частини.

Виходячи з роз'яснень п.4 постанови Пленуму Верховного суду України №9 «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» від 22 грудня 2006 року, розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з'ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв'язку із застосуванням відповідних заходів.

Отже, забезпечення позову - це заходи цивільного процесуального припинення дій, які можуть утруднити виконання майбутнього рішення суду чи зробити його виконання неможливим. Вони повинні гарантувати можливість реалізації позовних вимог у разі задоволення позову. Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій з боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі для попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

Як вбачається з матеріалів справи, суд першої інстанції, вирішуючи питання про забезпечення позову встановив, що заява позивача про забезпечення позову підлягає задоволенню, оскільки відповідач ОСОБА_2 разом з групою невстановлених осіб, здійснила незаконне проникнення в орендоване позивачем приміщення, без повідомлення про свої наміри, шляхом пошкодження замків на вхідних дверях. Незважаючи на те, що відповідачу достеменно відомо про існування судового спору про визнання недійсним договору оренди, відшкодування матеріальних та моральних збитків в результаті зазначених незаконних дій позивача позбавлено доступу до приміщення та майна, яке в ньому знаходиться. Відносно вказаних протиправних дій позивачем зроблено офіційну заяву до правоохоронних органів, що підтверджується Витягом з Єдиного реєстру досудових розслідувань (кримінальне провадження №0003307, дата реєстрації провадження - 05 квітня 2018 року) (а.с.71).

З урахуванням вищенаведеного, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, оскільки дійсно є підстави вважати, що невжиття заходів забезпечення позову може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду у разі задоволення позовних вимог.

Доводи скаржника про те, що заходи забезпечення позову, застосовані судом, мають на меті лише обмеження права відповідача як власника приміщення, оскільки не ґрунтуються на позовних вимогах та не мають на меті можливий чи потенційних захист прав позивача як орендаря, є необґрунтованими, крім того, згідно ч.1 ст.158 ЦПК України суд може скасувати заходи забезпечення позову з власної ініціативи або за вмотивованим клопотанням учасника справи.

Також, згідно ч.9 ст.158 ЦПК України у випадку залишення позову без розгляду, закриття провадження у справі або у випадку ухвалення рішення щодо повної відмови у задоволенні позову суд у відповідному судовому рішенні зазначає про скасування заходів забезпечення позову.

Крім того, в суді апеляційної інстанції сторонами підтверджено, що спірне приміщення було здано в оренду після забудовника, без ремонту. Через шість місяців було відключено світло, у зв'язку з відсутністю у ОСОБА_2 договору з Київенерго, тобто між сторонами при укладеному договорі оренди існує спір з приводу користування цим майном.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що позивачем більше року не здійснювалась оплата оренди приміщення та не забезпечувалось право відповідача як власника на доступ до приміщення та його огляд, у результаті чого листом від 17 травня 2017 року відповідач повідомила позивача про розірвання договору оренди та необхідність звільнення приміщення у 3-денний строк з дня розірвання договору, не є підставою для скасування оскаржуваної ухвали.

Інші доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження при апеляційному перегляді оскаржуваної ухвали суду та є безпідставними.

Відповідно до п.1 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Виходячи з вищевикладеного, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що ухвала суду першої інстанції постановлена з додержанням вимог закону і не може бути скасована з підстав, наведених в апеляційній скарзі, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а ухвалу суду першої інстанції - залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, Апеляційний суд міста Києва в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ,-

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Ухвалу Голосіївського районного суду міста Києва від 06 квітня 2018 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідач: І.М.Вербова

Судді: Я.В. Головачов

О.В.Шахова

Повний текст судового рішення складено 31 травня 2018 року