Постанова

Іменем України

04 червня 2018 року

м. Київ

справа № 755/3512/17

провадження № 61-8365св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: КратаВ. І. (суддя-доповідач), Антоненко Н. О., Журавель В. І.,

учасники справи:

заявник - ОСОБА_4,

заінтересовані особи: публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк», ОСОБА_5,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_4 на ухвалу Дніпровського районного суду м. Києва від 10 липня 2017 року у складі судді: Савлук Т. В. та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 02 листопада 2017 року у складі суддів: Саліхова В. В., Прокопчук Н. О., Семенюк Т. А.,

ВСТАНОВИВ:

У березні 2017 року ОСОБА_4 звернувся до суду із заявою про скасування рішення Постійно діючого третейського суду при Асоціації українських банків від 12 вересня 2014 у справі за позовом ПАТ «Укрсоцбанк» до ОСОБА_5 про стягнення боргу.

Заява мотивована тим, що 12 вересня 2014 року Постійно діючим третейським судом при Асоціації українських банків ухвалено рішення, яким частково задоволено позов публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» до ОСОБА_5 про стягнення заборгованості за кредитним договором, а саме плату за кредитом (проценти) та пеню за несвоєчасне погашення процентів на загальну суму 451 034,49 грн, а також третейський збір у сумі 4 984,35 грн.

Однак, в межах розгляду даної справи ОСОБА_4 не був залучений до участі у справі, у зв'язку з чим не міг скористатись процесуальним правом висловити свої заперечення на позов та надати докази у справі, враховуючи той факт, що 15 грудня 2008 року ПАТ «Укрсоцбанк» був змінений порядок та суб'єкт виконання основного зобов'язання по поверненню коштів за договором кредиту від 11 грудня 2006 року №2006/686-Ф.03.7/73, укладений між ПАТ Укрсоцбанк» та ОСОБА_5 (позичальник), а також здійсненні дії, спрямовані на припинення договору про інвестування №3Б/ПР-3-66 від 12 січня 2006 року, сторонами якого є: ПП «Прогрес-Риелт» з однієї сторони, ОСОБА_5, ОСОБА_4 з іншої, АКБ СР «Укрсоцбанк», правонаступником якого є ПАТ «Укрсоцбанк», з третьої сторони. Ці обставини не були враховані суддею третейського суду при ухвалені рішення, чим порушено права ОСОБА_4, як сторони договору, що є підставою для судового захисту шляхом оскарження рішення третейського суду.

Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 10 липня 2017 відмовлено у задоволенні заяви.

Ухвала мотивована тим, що суд, не перевіряє рішення третейського суду на відповідність нормам матеріального або процесуального права, а лише на дотримання процедурних вимог, які встановлені Законом України «Про третейські суди». При цьому рішення третейського суду може бути скасовано лише з підстав, визначених у статті 389-5 ЦПК України (у редакції, чинній на момент прийняття оскаржених рішень). Заява ОСОБА_4 необґрунтована, оскільки не містить підстав для скасування рішення третейського суду.

Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 02 листопада 2017 року ухвала Дніпровського районного суду м. Києва від 10 липня 2017 року залишена без змін.

Ухвала мотивована тим, що рішення третейського суду може бути оскаржене особами, які не брали участь у справі, якщо суд вирішив питання про їх права і обов'язки, у разі встановлення обставин для скасування рішення третейського суду, перелік яких є вичерпним. ОСОБА_4 не є стороною кредитного договору, заборгованість по якому стягнута рішенням третейського суду, і ним не наведено підстав для скасування рішення третейського суду.

У листопаді 2017 року ОСОБА_4 звернувся із касаційною скаргою на ухвалу Дніпровського районного суду м. Києва від 10 липня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 02 листопада 2017 року, в якій просить оскаржені рішення скасувати і ухвалити нове про задоволення заяви.

Касаційна скарга мотивована тим, що підставою для скасування рішення третейського суду є пункт 14 частини першої статті 6, статті 27, 51 Закону України «Про третейські суди» та висновки Верховного Суду України від 20 травня 2015 року у справі № 6-64цс15 та від 02 вересня 2015 року у справі № 6-856цс16 про непідвідомчість справ щодо захисту прав споживачів третейським судам.

Крім того ОСОБА_4 вказує, що 15 грудня 2008 року банк змінив порядок та суб'єкта виконання основного зобов'язання по поверненню коштів за договором кредиту №2006/686-Ф03.7/73 від 11 грудня 2006 року, а також вчинив дії, спрямовані на припинення договору про інвестування №3Б/ПР-3-66 від 12 січня 2006 року. Тому ОСОБА_4 вважає, що він є стороною договору кредиту і розгляд справи третейським судом без його участі був неможливий.

У статті 388 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) в редакції Закону України № 2147-VІІІ від 3 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», який набрав чинності 15 грудня 2017 року, передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII Перехідні положення ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Ухвалою Верховного Суду від 22 лютого 2018 року відкрито касаційне провадження у справі.

Колегія суддів відхиляє аргументи, які викладені у касаційній скарзі, з таких мотивів.

Суди встановили, що 11 грудня 2006 року між АКБСР «Укрсоцбанк» (правонаступник - ПАТ «Укрсоцбанк») та ОСОБА_5 укладено договір кредиту № 2006/686-Ф03.7/73, за умовами якого кредитор надає позичальнику у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання грошові кошти в сумі 97 510,00 дол. США, зі сплатою 12,45% процентів річних та з визначеним порядком погашення суми основної заборгованості. У пункті 1.2 кредитного договору передбачено, що кредит надається позичальнику на наступні цілі: фінансування інвестування житла - квартири, розрахунковою площею 74,94 квадратних метрів, що знаходиться на 9 поверсі в секції «А» жилого будинку №3 об'єкту будівництва та будується за адресою: АДРЕСА_1, відповідно до договору про інвестування №3Б/ПР-3-66 від 12 січня 2006 року, що укладений між позичальником та ПП «Прогрес-Риелт».

11 грудня 2006 року між АКБСР «Укрсоцбанк» (правонаступник - ПАТ «Укрсоцбанк»), ОСОБА_5 та ОСОБА_4 укладено іпотечний договір (з майновим поручителем), за умовами якого іпотекодавець - ОСОБА_5 та майновий поручитель - ОСОБА_4 передають в іпотеку іпотекодержателю для забезпечення виконання іпотекодавцем зобов'язань за договором кредиту від 11 грудня 2006 року права на незакінчену будівництвом квартиру.

12 вересня 2014 року Постійно діючим третейським судом при Асоціації українських банків (третейський суддя Білоконь Ю. М.) ухвалено рішення, яким частково задоволено позов ПАТ «Укрсоцбанк» до ОСОБА_5 про стягнення заборгованості. Присуджено стягнути з ОСОБА_5 на користь ПАТ «Укрсоцбанк» заборгованість за договором кредиту № 2006/686-Ф03.7/73 від 11 грудня 2006 року у сумі 451 034,49 грн. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ПАТ «Укрсоцбанк» 4 984,35 грн витрат, пов'язаних з вирішенням спору третейським судом.

Також суди встановили, що третейське застереження щодо вирішення спорів Постійно діючим третейським судом при Асоціації українських банків міститься у пункту 6.2. договору кредиту. Оскільки договір кредиту №2006/686-Ф03.7/73 від 11 грудня 2006 року, укладений між ПАТ «Укрсоцбанк» до ОСОБА_5, то сторонами третейського розгляду спору про стягнення заборгованості за цим договором є саме сторони договору кредиту.

Доводи ОСОБА_4 про те, що він є стороною договору кредиту, суд відхиляє, оскільки припинення договору про інвестування №3Б/ПР-3-66 від 12 січня 2006 року не спричиняє перехід до ОСОБА_4 прав та обов'язків боржника за договором кредиту.

Посилання на висновки Верховного Суду України від 20 травня 2015 року у справі № 6-64цс15 та від 02 вересня 2015 року у справі № 6-856цс16 суд вважає безпідставними. Оскільки справі 6-64цс15 стосувалася про визнання недійсною умови кредитного договору, а у справі № 6-856цс16 рішення третейського суд оскаржувала особа, яка є боржником за кредитним договором, тобто, споживачем послуг банку. У цій справі ОСОБА_4 не є споживачем послуг банку.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що оскаржені рішення постановлені без додержання норм матеріального і процесуального права та зводяться до переоцінки доказів у справі, що, відповідно до положень статті 400 ЦПК, знаходиться поза межами повноважень Верховного Суду. У зв'язку з наведеним, колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржені рішення без змін.

Оскільки оскаржені рішення залишені без змін, а скарга без задоволення, то судовий збір за подання касаційної скарги покладається на особу, яка подала касаційну скаргу.

Керуючись статтями 400, 401, 406, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Ухвалу Дніпровського районного суду м. Києва від 10 липня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 02 листопада 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: В. І. Крат

Н. О. Антоненко

В. І. Журавель