12.06.2018 Провадження по справі № 2/380/15/18
Справа № 380/925/17
РІШЕННЯ

Іменем України

12 червня 2018 року Тетіївський районний суд Київської області в складі :

головуючого судді : Лісовенка П.І.

при секретарі : Романовській Л.І.

з участю адвоката: ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Тетієві цивільну справу за позовом приватного сільськогосподарського підприємства «Слобода» до ОСОБА_2 про відшкодування матеріальної шкоди,

встановив:

Приватне сільськогосподарське підприємство «Слобода» звернулося до суду з позовом, в якому просить стягнути з відповідача ОСОБА_2 222004,25 гривень матеріальної шкоди, завданої внаслідок недостачі та 3330 гривень сплаченого судового збору. Позовні вимоги мотивує тим, що ОСОБА_2 з 18.06.2004 року по 15.09.2016 року працювала в ПСП «Слобода» на посаді завідуючої складом бригади № 1. 06.09.2016 року на даному складі було проведено ревізію товарно-матеріальних цінностей та виявлено недостачу 41505 кг. цукру на суму 191338,05 грн. та 3239 кг. комбікорму на суму 30666,20 грн. Позивач вважає, що недостача товару виникла з вини відповідача, яка добровільно відшкодувати заподіяну шкоду відмовляється, а тому дана шкода підлягає стягненню в примусовому порядку.

В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_3 позовні вимоги підтримав, суду пояснив, що матеріальну шкоду, заподіяну недостачею товару, має відшкодувати саме ОСОБА_2, оскільки недостача цукру та комбікорму виникла в період її роботи завідуючою складом № 1 ПСП «Слобода» та саме вона в цей період відповідала за збережження товарно-матеріальних цінностей як матеріально відповідальна особа, що, зокрема, підтверджується і висновком експерта № 12-3/81се від 27.12.2017 року, зробленим в рамках кримінального провадження № 00000210 від 25.07.2017 року.

Представник відповідача адвокат ОСОБА_1 позовних вимог не визнав, суду пояснив, що висновок експерта № 12-3/81се від 27.12.2017 року не може вважатись належним та допустимим доказом у даній справі, оскільки має юридичну силу лише в тому випадку, коли копії документів, надані на дослідження, відповідають їх оригіналам, та підписи на оригіналах та копіях бухгалтерських документів, наданих на дослідження, є справжніми та належать зазначеним в документах особам. Проте така відповідність на час розгляду справи є не підтвердженою, оскільки оригінали документів, які надавалися стороною позивача на експертизу не були надані в судове засідання для визначення відповідності їх копій та підтвердження справжності підписів.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення сторін та дослідивши письмові докази, суд вважає, що позовні вимоги не обґрунтовані та задоволенню не підлягають, виходячи з наступного.

В судовому засіданні встановлено, що ОСОБА_2 з 01.07.2002 року перебувала в трудових відносинах з позивачем ПСП «Слобода», працюючи на посаді бухгалтера, що підтверджується копією витягу з наказу № 38 по ПСП «Слобода» від 01.07.2002 року (а.с.6). Відповідно до копії наказу № 49 від 18.06.2004 року (а.с.147), яка була звірена з оригіналом в судовому засіданні, ОСОБА_2 як працівнику підприємства були передані в пізвіт матеріальні цінності складу від колишньої завідуючої складом ОСОБА_4 Проте, як вбачається із копій цього ж наказу, які були надані стороною позивача, ОСОБА_2 з 18.06.2004 року була переведена з посади бухгалтера на посаду завідуючої складом бригади № 1 та їй були передані під звіт всі матеріальні цінності (а.с.7, 150).

18.06.2004 року між ПСП «Слобода» в особі директора ОСОБА_5, та ОСОБА_2 було укладено договір про повну матеріальну відповідальність працівника за передані їй матеріальні цінності. Даний договір був укладений із ОСОБА_2 як займаючою посаду комірника бригади № 1 згідно наказу № 49 від 18.06.2004 року ( копія договору - а.с.149).

06.09.2016 року на підставі наказу № 93 по ПСП «Слобода» від 01.09.2016 року (а.с.8) з метою перевірки своєчасності видачі продукції, на складі бригади № 1 було проведено ревізію товарно-матеріальних цінностей, якою останні були передані із підзвіту ОСОБА_2 в підзвіт ОСОБА_6 Крім того ревізією було виявлено недостачу 41505 кг. цукру та 3239 кг. комбікорму, що підтверджується копією акту від 06.09.2016 року (а.с.9-12). В зв?язку з цим ОСОБА_2 була звільнена із займаної посади як комірник бригади № 1 та переведена на різні роботи (копія наказу № 100 від 15.09.2016 року а.с.14).

Відповідно бухгалтерської довідки ПСП «Слобода» № 56 від 12.06.2017 року, вартість товарно-матеріальних цінностей, яких виявлено недостачу згідно акту від 06.09.2016 року становить: цукор 41505 кг на суму 191338,05 грн., комбікорм 3239 кг на суму 30666,20 грн., загальна сума збитків становить 222004,25грн. (а.с.16).

06.10.2016 року ПСП «Слобода» звернулося до Тетіївського районного суду Київської області з позовом про відшкодування ОСОБА_2 222004,25 гривень матеріальної шкоди, завданої внаслідок недостачі на підставі договору про повну матеріальну відповідальність від 18.06.2004 року. Рішенням Тетіївського районного суду Київської області від 21.12.2016 року, яке було залишено без змін ухвалою Апеляційного суду Київської області від 16.02.2017 року, в задоволенні позовних вимог відмовлено повністю. Рішення набрало законної сили 16.02.2017 року (а.с.42-43, 44-45).

Відповідно до ст. 130 КЗпП працівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на них трудових обов'язків. При покладенні матеріальної відповідальності права і законні інтереси працівників гарантуються шляхом встановлення відповідальності тільки за пряму дійсну шкоду, лише в межах і порядку, передбачених законодавством, і за умови, коли така шкода заподіяна підприємству, установі, організації винними протиправними діями (бездіяльністю) працівника.

Статтею 134 КЗпП визначено, що відповідно до законодавства працівники несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації, у випадках, коли: 5) шкоди завдано недостачею, умисним знищенням або умисним зіпсуттям матеріалів, напівфабрикатів, виробів (продукції), в тому числі при їх виготовленні, а також інструментів, вимірювальних приладів, спеціального одягу та інших предметів, виданих підприємством, установою, організацією працівникові в користування.

Відповідно до ст. 135-3 КЗпП розмір заподіяної підприємству, установі, організації шкоди визначається за фактичними втратами, на підставі даних бухгалтерського обліку, виходячи з балансової вартості (собівартості) матеріальних цінностей за вирахуванням зносу згідно з установленими нормами. Законодавством може бути встановлено окремий порядок визначення розміру шкоди, що підлягає покриттю, в тому числі у кратному обчисленні, заподіяної підприємству, установі, організації розкраданням, умисним зіпсуттям, недостачею або втратою окремих видів майна та інших цінностей, а також у тих випадках, коли фактичний розмір шкоди перевищує її номінальний розмір.

Відповідно до ст. 138 КЗпП обов'язок доказування наявності умов для притягнення працівника до матеріальної відповідальності покладається на власника або уповноважений ним орган. Відсутність підстави чи хоча б однієї з умов матеріальної відповідальності виключає можливість притягнення працівника до матеріальної відповідальності.

Пленум Верховного Суду України у постанові від 29.12.1992 року № 14 «Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками» зазначає, що суд у кожному випадку зобов'язаний вживати передбачених законом заходів до всебічного, повного й об'єктивного з'ясування обставин, від яких залежить вирішення питання про покладення матеріальної відповідальності та про розмір шкоди, що підлягає відшкодуванню. Зокрема, з'ясовувати: наявність прямої дійсної шкоди та її розмір; якими неправомірними діями її заподіяно і чи входили до функцій працівника обов'язки, неналежне виконання яких призвело до шкоди; в чому полягала його вина; в якій конкретно обстановці заподіяно шкоду; чи були створені умови, які забезпечували б схоронність матеріальних цінностей і нормальну роботу з ними; який майновий стан працівника.

Розмір шкоди, заподіяної підприємству, установі, організації, суд визначає відповідно до ст. 135-3 КЗпП, Закону України N 217/95-ВР від 6 червня 1995 р. "Про визначення розміру збитків, завданих підприємству, установі, організації розкраданням, знищенням (псуванням), недостачею або втратою дорогоцінних металів, дорогоцінного каміння та валютних цінностей" і затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 22 січня 1996 р. N 116 Порядку визначення розміру збитків від розкрадання, нестачі, знищення (псування) матеріальних цінностей (зі змінами, внесеними постановами Кабінету Міністрів України від 27 серпня 1996 р. N 1009 та від 20 січня 1997 р. N 34).

Відповідно до Порядку визначення розміру збитків від розкрадання, нестачі, знищення (псування) матеріальних цінностей, розмір збитків від розкрадання, нестачі, знищення (псування) матеріальних цінностей визначається шляхом проведення незалежної оцінки відповідно до національних стандартів оцінки.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено в судовому засіданні, ОСОБА_2 з 01.07.2002 року працювала в ПСП «Слобода» на посаді бухгалтера і відповідно до копії наказу № 49 від 18.06.2004 року, яка була звірена з оригіналом в судовому засіданні, їй з 18.06.2004 року були передані в підзвіт матеріальні цінності складу бригади № 1. Проте, як вбачається із копій цього ж наказу, які були надані стороною позивача, ОСОБА_2 з 18.06.2004 року була переведена з посади бухгалтера на посаду завідуючої складом бригади № 1 та їй були передані під звіт всі матеріальні цінності. Дані копії наказу № 49 різняться між собою, і як встановлено в судовому засіданні не відповідають оригіналу, а тому суд не приймає їх в якості доказів, які підтверджують роботу ОСОБА_2 на посаді завідуючої складом бригади № 1 ПСП «Слобода». Крім того, суду була надана довідка ПСП «Слобода» № 139 від 05.10.2016 року про те, що ОСОБА_2 дійсно працювала на посаді комірника бригади № 1 ПСП «Слобода» з 18.06.2004 року по 15.09.2016 року згідно наказу № 49 від 18.06.2004 року та наказу № 70 від 15.09.2016 року (а.с.152).

На підтвердження роботи ОСОБА_2 на посаді завідуючої складом бригади № 1 ПСП «Слобода» позивачем була надана копія її трудової книжки, яку суд також не приймає як належний та допустимий доказ у справі, оскільки трудова книжка була подана не в оригіналі або в належним чином засвідченій її копії, що унеможливлює суд встановити походження даного документу та його достовірність.

Також суду не надано доказів про те, що ОСОБА_2 була прийнята на роботу чи переведена на посаду комірника складу бригади № 1 ПСП «Слобода». З огляду на це суд не приймає до уваги надану копію посадової інструкції комірника ПСП «Слобода», де зазначені функціональні обовязки та відповідальність комірника складу (а.с.148).

Таким чином, суд вважає, що стороною позивача не надано належних та допустимих доказів на підтвердження роботи ОСОБА_2 на посаді завідуючої складом бригади № 1 або комірника ПСП «Слобода».

Відповідно до ч.1-4 ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Статтею 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Позивач, крім іншого, як на підставу своїх позовних вимог посилається на висновок експерта № 12-3/81се від 27.12.2017 року, зроблений в рамках кримінального провадження № 00000210 від 25.07.2017 року. Згідно даного висновку документально підтверджується вказана в акті від 06.09.2016 року нестача товарно-матеріальних цінностей в ПСП «Слобода», а саме цукру в кількості 41505 кг. та комбікорму в кількості 3239 кг. Вказана нестача утворилась в період з 01.12.2015 року по 06.09.2016 року, протягом якого за збереження товарно-матеріальних цінностей несла відповідальність завідувач матеріальним складом № 1 комори № 1 матеріально відповідальна особа ОСОБА_2

Відповідно до постанови Пленуму ВСУ України від 12.06.2009 року № 5 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства, що регулюють провадження у справі до судового розгляду», висновок експертизи може бути доказом у справі лише в тому разі, коли експертиза була проведена на підставі ухвали суду відповідними судово-експертними установами. Як експерт може залучатися особа, яка відповідає вимогам, установленим Законом України "Про судову експертизу", і внесена до Державного реєстру атестованих судових експертів.

У разі коли висновок експертизи наданий стороною як додаток до позовної заяви, тобто проведений відповідною експертною установою за її клопотанням чи клопотанням її представника, то такий висновок може розцінюватися лише як письмовий доказ, який підлягає дослідженню в судовому засіданні та відповідній оцінці. Якщо стосовно цього письмового доказу в судовому засіданні виникнуть сумніви, то, виходячи з характеру матеріально-правового спору та залежно від того, яке значення має наявність у справі такої експертизи, особи, які беруть участь у справі, мають право заявити клопотання про її призначення.

Як зазначено в самому висновку експерта № 12-3/81се від 27.12.2017 року, він має юридичну силу лише в тому випадку, коли копії документів, надані на дослідження, відповідають їх оригіналам, та підписи на оригіналах та копіях бухгалтерських документів, наданих на дослідження, є справжніми та належать зазначеним в документах особам.

Як встановлено в судовому засіданні, копії наданих на дослідження документів, так і залишилися не підтвердженими відповідності їх оригіналам, а справжність підписів та належність їх особам, зазначеним в документах, наданих на дослідження, не підтверджена на відповідність їх оригіналам. Стороною позивача в судове засідання не було надано оригіналів документів, копії яких надавалися для проведення експертизи. 03.11.2017 року представником позивача ОСОБА_3 було подано заяву до суду про приєднання до матеріалів справи письмових доказів, а саме первинних документів ПСП «Слобода», проте зазначені докази подані так і не були (а.с.99). Зважаючи на викладене, суд не може прийняти висновок експерта № 12-3/81се від 27.12.2017 року як належний та допустимий доказ факту нестачі товарно-матеріальних цінностей в ПСП «Слобода» з вини відповідача.

Таким чином, суд вважає, що в судовому засіданні позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження того, з яких причин виникла недостача товарно-матеріальних цінностей в складі бригади № 1 ПСП «Слобода» у вказаний в позовній заяві період, якими неправомірними діями відповідача заподіяно шкоди та чи входили до її функцій як працівника обов'язки, неналежне виконання яких призвело до заподіяння шкоди; в чому полягала вина саме ОСОБА_2 та в якій конкретно обстановці заподіяно шкоду.

До того ж, розмір заподіяної шкоди в сумі 222004,25 гривень також не підтверджено належними доказами, оскільки він не визначений відповідно до Порядку визначення розміру збитків від розкрадання, нестачі, знищення (псування) матеріальних цінностей, розмір збитків від розкрадання, нестачі, знищення (псування) матеріальних цінностей, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 22 січня 1996 р. N 116.

Вказані обставини дають суду підстави зробити висновок, що стороною позивача в судовому засіданні не доведений факт порушення відповідачем ОСОБА_2 своїх трудових обовязків, що стало причиною недостачі товарно-матеріальних цінностей, а саме 41505 кг. цукру та 3239 кг. комбікорму, а також не доведений розмір заподіяної шкоди в сумі 222004,25 гривень.

Крім цього, у відповідності до постанови начальника СВ Тетіївського ВП Сквирського ВП ГУ НП в Київській області від 30.03.2018 року, за зверненням директора ПСП «Слобода» по факту привласнення ОСОБА_2 товарно-матеріальних цінностей на суму 222004,25 гривень, кримінальне провадження № 0000210 за фактом заволодіння чужим майном шляхом зловживання службовим становищем закрито за відсутністю в діянні складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 191 КК України (а.с.111).

Таким чином, оцінивши докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що підстав для цивільно-правової відповідальності відповідача, передбаченої ст. 130 КЗпП, не має, а тому в задоволенні позовних вимог відмовляє.

Керуючись ст.ст. 130, 134, 135-3, 138 України, ст.ст. 258,259,263-265,268,273,354 ЦПК України, суд

вирішив:

В задоволенні позовних вимог приватного сільськогосподарського підприємства «Слобода» до ОСОБА_2 про відшкодування матеріальної шкоди, завданої внаслідок недостачі в сумі 222004 (двісті двадцять дві тисячі чотири) гривні 25 копійок та судових витрат в сумі 3330 (три тисячі триста тридцять) гривень - відмовити повністю.

Рішення може бути оскаржене до суду апеляційної інстанції шляхом подання апеляційної скарги до Апеляційного суду Київської області протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Дата складення повного рішення: 15.06.2018 року.

Суддя: П.І.Лісовенко