Постанова

Іменем України

30 травня 2018 року

м. Київ

справа № 759/14616/16-ц

провадження № 61-9894св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Хопти С. Ф.,

суддів: Білоконь О. В., Гулька Б. І., Синельникова Є. В. (суддя-доповідач), Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач - приватне акціонерне товариства спільне підприємство «Партнер»,

відповідач - ОСОБА_2,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Святошинського районного суду міста Києва, у складі судді Сенька М. Ф., від 05 квітня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду міста Києва, у складі колегії суддів: Шкоріної О. І., Антоненко Н. О., Стрижеуса А. М., від 26 липня 2017 року,

В С Т А Н О В И В :

У жовтні 2016 року приватне акціонерне товариства спільне підприємство «Партнер» (ПрАТ СП «Партнер») звернулося до суду із позовом до ОСОБА_2 про стягнення боргу.

Позивач мотивував свої вимоги тим, що 30 березня 2012 року між ПрАТ СП «Партнер» та ОСОБА_2 було укладено договір № 1027 на експлуатацію та обслуговування, згідно якого позивач взяв на себе обов'язки по зберіганню і охороні транспортних засобів відповідача у гаражі № 13, встановленого на земельній ділянці, яка перебуває у користуванні ПрАТ СП «Партнер» на праві довгострокової оренди, а відповідач взяв не себе зобов'язання вчасно вносити щомісячні внески за охорону майна. У зв'язку із неналежним виконанням відповідачем умов договору утворилася заборгованість, яку позивач просив стягнути із відповідача на свою користь.

Посилаючись на зазначені обставини, із урахуванням уточнених позовних вимог, позивач просив позов задовольнити, стягнути із відповідача на свою корить борг за надані послуги у розмірі 8 530 грн, інфляційні втрати у розмірі 1 482,51 грн, пеню у розмірі 11 416,30 грн, а також судові витрати.

Рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 05 квітня 2017 року позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ПрАТ СП «Партнер» борг за надані послуги у розмірі 8 530 грн, інфляційні втрати у розмірі 1 482,51 грн, пеню у розмірі 4 000 грн, що разом становить 14 012,51 грн. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат. У задоволенні решти позовних вимог - відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позовні вимоги позивача підлягають до часткового задоволення, оскільки відповідач ОСОБА_2 не виконував умови укладеного з ПрАТ СП «Партнер» договору на експлуатацію і обслуговування від 30 березня 2012 року, у зв'язку з чим виникла заборгованість із оплати послуг позивача, яка підлягає стягненню на користь останнього. У зв'язку із простроченням сплати щомісячного платежу, позивач має право вимагати стягнення з відповідача пені, розмір якої визначений умовами договору, а також інфляційних втрат.

Ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 26 липня 2017 року від 26 липня 2017 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Ухвала апеляційного суду мотивована тим, що укладаючи договір 30 березня 2012 року, сторони спору досягли згоди щодо ціни договору, тобто щомісячних платежів, які є залежними від факторів, зазначених в пункті 2.3 договору. Сторони договору дійшли згоди про те, що розрахунок вартості послуг та експлуатаційних витрат проводить позивач, розмір встановленого позивачем тарифу підлягає зміні. Розмір внесків відображено в плановій детальній калькуляції собівартості утримання одного машиномісця.

11 серпня 2017 року ОСОБА_2 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Святошинського районного суду міста Києва від 05 квітня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 26 липня 2017 року і передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що умовами договору від 30 березня 2012 року № 1027 не визначено вартості послуг, які надає позивач, а передбачений пунктом 3.1 договору розрахунок послуг позивачем не надано. Жодних документів, які б містили інформацію про виражений у грошовій формі еквівалент одиниці послуги, яка надається позивачем, матеріали справи не містять. Умовами договору не передбачено змін ціни наданих послуг, а тому ціна послуг не може змінюватися після укладення договору без попереднього погодження сторонами такої зміни. Судами попередніх інстанцій неправильно застосовані норми матеріального права, які підлягають застосуванню до даних правовідносин, не встановлено правову природу позовних вимог позивача та чи підлягають захисту його права у обраний ним спосіб.

30 серпня 2017 року ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ відкрито касаційне провадження у даній справі.

У вересні 2017 року ПрАТ СП «Партнер» подало до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ заперечення на касаційну скаргу, які мотивовано тим, що оскаржені судові рішення ухвалені у відповідності до вимог чинного законодавства України, враховуючи усі фактичні обставини справи. Судами попередніх інстанцій у повному обсязі з'ясовано обставини справи, що мають значення для її правильного вирішення, а доводи касаційної скарги не спростовують правильних висновків судів першої та апеляційної інстанцій. Відповідачем не було оскаржено у передбаченому законом порядку умови договору, а також калькуляцію про зміну тарифів. Підписуючи 30 березня 2012 року договір, відповідач погодився із його умовами, а тому повинен був виконувати належним чином взяті на себе зобов'язання.

Ухвалою колегії суддів Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 13 грудня 2017 року справу ПрАТ СП «Партнер» до ОСОБА_2 про стягнення боргу призначено до судового розгляду.

15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів». Відповідно до пункту 4 частини першої розділу ХІІІ Перехідних положень ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У лютому 2018 року вказану справу передано до Верховного Суду.

Частинами першою та другою статті 400 ЦПК України визначено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Судами встановлено, що ПрАТ СП «Партнер» відповідно до розпорядження Ленінградської районної державної адміністрації м. Києва від 29 липня 1996 року № 1041 «Про будівництво напівпідземних гаражів - автостоянок на 35, 36, 37 ділянках в 13 мікрорайоні житлового масиву «Біличі» на підставі інвестиційного підрядного договору від 20 травня 1997 року № 4, укладеного із Головним управлінням капітального будівництва КМДА, виконав будівельні роботи з будівництва напівпідземних гаражів в 13 мікрорайоні на житловому масиві «Біличі» по вул. К. Уборевича, 25-а у м. Києві (а.с. 10-12).

Розпорядженням Ленінградської районної державної адміністрації м. Києва від 15 січня 1998 року № 10 «Про введення в експлуатацію об'єктів житлового та комунального призначення у Ленінградському районі м. Києва» затверджений акт державної приймальної комісії про прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом напівпідземних гаражів на 24 машиномісця на дільниці № 36 жилого масиву «Біличі» 13-й мікрорайон по вул. К. Уборевича, 25-а у м. Києві та їх експлуатацію покладено на СП «Партнер» (а.с. 15)

27 лютого 1998 року управління капітального будівництва Київської міської державної адміністрації передало напівпідземні гаражі на 24 машиномісця на баланс СП «Партнер» (а.с. 21).

Рішенням Київської міської державної адміністрації від 18 березня 2004 року № 125/1335 було затверджено проект відведення земельної ділянки спільному підприємству «Партнер» для експлуатації та обслуговування напівпідземного гаража на 24 автомобілі на вул. К. Уборевича, 25-а у м. Києві, а також було передано спільному підприємству «Партнер», за умови виконання пункту 17.1 даного рішення, в довгострокову оренду на 25 років земельну ділянку загальною площею 0,28 га для експлуатації та обслуговування напівпідземного гаража на 24 автомобілі по вул. К. Уборевича, 25-а у м. Києві за рахунок земель промисловості, транспорту, зв'язку, енергетики, оборони та іншого призначення (а.с. 13).

30 березня 2012 року між ПрАТ СП «Партнер» та ОСОБА_2 було укладено договір № 1027 на експлуатацію та обслуговування, відповідно до пункту 1.1. якого ПрАТ СП «Партнер» взяло на себе обов'язки по зберіганню та охороні транспортних засобів ОСОБА_2 в гаражі № 13, встановленого на земельній ділянці, відведеній ПрАТ СП «Партнер» на праві довгострокової оренди по вул. К. Уборевича, 25-а у м. Києві, а ОСОБА_2 зобов'язався вчасно вносити щомісячні внески за охорону автомобіля та на експлуатаційні витрати на умовах вказаного договору.

Пунктом 2.1 вказаного договору передбачено, що власник зберігає автотранспортні засоби у відповідності до «Правил зберігання транспортних засобів на автостоянках», затверджених Кабінетом Міністрів України.

Згідно з пунктом 2.3 договору ОСОБА_2 зобов'язаний вносити внески за охорону автомобіля та на експлуатаційні витрати на основі щомісячних, визначених ПрАТ СП «Партнер» розрахунків із врахуванням змін в нормативній та законодавчій базі, яка регулює правовідносини в оплаті праці, електроенергії, ставок орендної плати за користування земельною ділянкою, ростом цін на матеріали та ремонт, у тому числі при проведенні державою індексації доходів населення, інших заходів, що впливають на зміну вартості експлуатаційних витрат та на утримання охорони.

Пунктами 3.1. та 3.2 договору передбачено, що ОСОБА_2 вносить грошові внески за охорону автомобіля та на експлуатаційні витрати не пізніше 10 числа кожного місяця на основі розрахунку, що додається до договору, проте розмір внесків може змінюватись на умовах пункту 2.3 договору.

Згідно пункту 4.1 вказаного договору власник зобов'язаний своєчасно вносити ПрАТ СП «Партнер» внески за охорону автомобіля та на експлуатаційні витрати (пункт 3.1). У випадку затримки оплати зі сторони власника (пункт 3.1.) власник оплачує ПрАТ СП «Партнер» пеню у розмірі 0,5 % від суми затриманого платежу за кожен день прострочення.

Враховуючи зазначене, суди дійшли висновку, що позивач є користувачем земельної ділянки по вул. К. Уборевича, 25-а у м. Києві, зобов'язаний нести витрати по сплаті обов'язкових платежів, передбачених чинним законодавством, а також є експлуатаційною організацією, яка у тому числі надає послуги з охорони місця зберігання автомобілів. Між сторонами на підставі укладеного 30 березня 2012 року договору виникли договірні правовідносини.

Відповідно до частини першої статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства (частина перша статті 628 ЦК України).

Статтею 638 ЦК України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Відповідно до частини першої статті 901, частини першої статті 903 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором. Якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов'язаний оплатити надану його послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позовних вимог, суд першої інстанції, з висновком якого погодився й апеляційний суд, правильно встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, із урахуванням вказаних норм матеріального права, дійшов обґрунтованого висновку про те, що відповідно до пунктів 2.3, 3.2 укладеного між сторонами у справі договору ПрАТ СП «Партнер» виконує свої обов'язки зі зберігання й охорони майна, а власник зобов'язаний вносити внески за охорону автомобіля та на експлуатаційні витрати на основі щомісячних, визначених ПрАТ СП «Партнер» розрахунків, з урахуванням змін у нормативній та законодавчій базі, яка регулює правовідносини з оплати праці, електроенергії, ставок орендної плати за користування земельною ділянкою, росту цін на матеріали та ремонт, у тому числі при проведенні державою індексації доходів населення, інших заходів, що впливають на зміну вартості експлуатаційних витрат та на утримання охорони. Розмір внесків за охорону автомобіля та на експлуатаційні витрати може змінюватися на умовах укладеного між сторонами спору договору. Сторони досягли згоди що розмір щомісячних платежів, які ОСОБА_2 зобов'язаний сплачувати на користь ПрАТ СП «Партнер», є залежним від умов, зазначених у пункті 2.3 договору.

Суди правильно виходили із того, що встановлення в договорі права ПрАТ СП «Партнер» визначати розмір щомісячних платежів, їх можливої зміни та перелік факторів, що впливають на встановлення та зміну вартості експлуатаційних витрат та внесків за охорону, відповідає вимогам частини другої статті 632 ЦК України та пунктів 15, 16 Правил зберігання транспортних засобів на автостоянках, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 22 січня 1996 року № 115, якими передбачено, що плата за зберігання транспортних засобів на автостоянках та інші супутні послуги справляються за тарифами, встановленими відповідно до законодавства. На всіх автостоянках плата за довгострокове зберігання транспортного засобу справляється на умовах, передбачених у договорі зберігання транспортного засобу.

Сторони, укладаючи договір, дійшли згоди про те, що розмір внесків за охорону автомобіля та на експлуатаційні витрати розраховує позивач, при цьому розмір встановлених позивачем внесків підлягає зміні. Позивач проводив розрахунок внесків і відображав їх розрахунок в плановій детальній калькуляції собівартості утримання одного машиномісця на автостоянці.

Наказом генерального директора ПрАТ СП «Партнер» № 88 від 31 липня 2015 року у зв'язку із збільшенням витрат на утримання охорони та експлуатацію гаражних боксів у напівпідземних гаражах ПрАТ СП «Партнер» за адресою: вул. Уборевича, 25а встановлені щомісячні внески на відшкодування витрат в розмірі 700 грн (а.с. 8). Розрахований розмір внесків відображений у плановій детальній калькуляції собівартості утримання одного машиномісця станом на 01 серпня 2015 року.

Таким чином, доводи відповідача про відсутність встановленого розміру внесків, які відповідач зобов'язався сплачувати на користь позивача за зберігання і охорону транспортного засобу, а також безпідставне нарахування заборгованості є необґрунтованими. Правильність зробленого позивачем розрахунку щомісячних внесків, які підлягають сплаті відповідачем, а також розміру заборгованості, яка утворилася у зв'язку із неналежним виконанням договірних зобов'язань, відповідачем не спростовано.

Колегія суддів погоджується з висновками судів попередніх інстанцій, оскільки суди правильно застосували до даних правовідносин норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, та дійшли обґрунтованого висновку про часткове задоволення позовних вимог.

З урахуванням наведеного колегія суддів приходить до висновку, що оскаржені судові рішення ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Частиною першою статті 410 ЦПК України визначено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись статтями 400, 402, 410, 416, ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Святошинського районного суду міста Києва від 05 квітня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 26 липня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий С. Ф. Хопта
Судді О. В. Білоконь
Б. І. Гулько
Є. В. Синельников
Ю. В. Черняк