Справа № 226/2266/17
Провадження № 2/226/95/2018
РІШЕННЯ

іменем України

29.05.2018 Димитровський міський суд Донецької області в складі:

головуючого судді Салькової В.С.,

за участю секретаря судового засідання Трифонової І.О.,

відповідача ОСОБА_1, її представника ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Мирнограді в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

встановив:

Позивач публічне акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк» звернувся до суду із позовом до ОСОБА_1 та просив стягнути з відповідача заборгованість за укладеним кредитним договором б/н від 02.07.2008 в розмірі 46070,26 гривень, яка виникла станом на 31.10.2017 через неналежне виконання відповідачем взятих на себе зобов'язань за кредитним договором. В позові банком зазначено, що ОСОБА_1 отримала кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту в розмірі 1080,00 гривень під 36,00% річних на суму залишкової заборгованості. Заборгованість за кредитним договором становить 46070,26 гривень і складається із заборгованості за кредитом 1008,26 гривень; заборгованості за відсотками за користування кредитом 38380,08 гривень; заборгованості за пенею і комісією 4250,00 гривень; штрафи 250,00 гривень (фіксована частина) і 2181,92 гривень (процентна складова). В уточненій позовній заяві позивач просив стягнути заборгованість по кредитному договору б/н від 02.07.2008 у розмірі 39919,53 гривень, а також стягнути сплачений позивачем судовий збір в сумі 1600,00 гривень.

В подальшому позивачем подана уточнена позовна заява, згідно з якою банк просив стягнути з ОСОБА_1 на свою користь лише заборгованість за відсотками за договором б/н від 02.07.2008, нарахованих на прострочену заборгованість по кредиту за період з 23.11.2014 по 23.11.2017 в розмірі 39919,53 гривень, та судовий збір.

В судових засіданнях представник позивача ОСОБА_3 підтримала позовні вимоги та наполягала на їхньому задоволенні. Пояснила, що сума кредитного ліміту становила 1080,00 гривень. Відповідач отримувала дві картки першу, відкриту 02.07.2008, зі строком дії до останнього дня січня 2010 року, другу відкриту 16.04.2010 на заміну першої зі строком дії до останнього дня грудня 2013 року. Відсотки за договором нараховувалися періодично, так само періодично вони сплачувалися відповідачем. Востаннє грошові кошти на погашення відсотків в сумі 400,00 гривень були дійсно сплачені ОСОБА_1 15.04.2014, в листі банку описка в даті. Про зміну відсоткової ставки відповідачеві надсилалися смс-повідомлення, крім того, це зазначається у виписках з рахунку, які клієнт зобовязаний отримувати. Вважає, що оскільки договір не був виконаний відповідачем, банк має право отримати суму нарахованих відсотків за останні три роки. В судове засідання 29.05.2018 представник позивача не зявилася, надавши клопотання суду про проведення засідання без її участі.

Відповідач ОСОБА_1 в судовому засіданні предявлені вимоги не визнала. Щодо отримання кредиту у позивача в 2008 році не заперечувала. Зазначила, що остання дія щодо часткового погашення боргу була вчинена нею 15.04.2014 у розмірі 400 гривень. Другу карту вона не отримувала, після закінчення строку дії першої карти вона користувалася виключно терміналом та особисто відвідувала банк. Коли вносила кошти востаннє в квітні 2014 року, в банку їй повідомили, що заборгованості вона більше не має, однак жодного документу про це не надали. Просила суд відмовити у задоволенні позовних вимог, оскільки банк пропустив строк звернення до суду.

Представник відповідача ОСОБА_2 в судовому засіданні посилався на поданий відзив на позовну заяву, зауважив, що після уточнення позовних вимог сума відсотків стала більшою, ніж в первісному позові, якраз на суму заборгованості за тілом кредиту, що викликає підозру про «підгонку» суми банком до потрібної і сумніви в її правильності. Процентна ставка збільшувалася банком в односторонньому порядку, що є незаконним. Наполягав на задоволенні судом письмової заяви сторони відповідача про відмову у задоволенні позовних вимог внаслідок пропуску позивачем строку позовної давності.

Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що у задоволенні позовних вимог слід відмовити з таких підстав.

Відповідно до ч.1 ст.626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

За змістом ст.638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 02.07.2008 між ЗАТ КБ «Приватбанк», правонаступником якого є ПАТ КБ «Приватбанк», та відповідачем ОСОБА_1 укладено кредитний договір б/н, відповідно до якого ОСОБА_1 отримала кредит в розмірі 1080,00 гривень у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом в розмірі 36,00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Згода ОСОБА_1 на умови договору підтверджена її підписом на заяві, власна належність якого відповідачем не оспорюється.

При цьому кредитним лімітом (кредитом, кредитною лінією) є розмір грошових коштів, наданих банком клієнту на строк, визначений у договорі, на умовах платності та зворотності (повернення). Підвищення кредитного ліміту відповідно до Умов та правил надання банківських послуг не потребує згоди позичальника.

Як виходить з положень ст.1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові в розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Як пояснено представником позивача, ОСОБА_1 отримувала дві картки першу, відкриту 02.07.2008, зі строком дії до останнього дня січня 2010 року, другу відкриту 16.04.2010 на заміну першої зі строком дії до останнього дня грудня 2013 року.

За положеннями ст.ст.525,526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться, і одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається.

Згідно зі ст.611 ЦК України в разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Стаття 612 ЦК України обумовлює, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не виконав зобовязання у строк, встановлений договором.

З розрахунку заборгованості за договором вбачається, що відповідачем не виконувались умови кредитного договору, у звязку з чим станом на 31.10.2017 заборгованість ОСОБА_1, на думку позивача, становила 46070,26 гривень. Після уточнення позовних вимог позивач предявив до стягнення лише суму відсотків за кредитом за період з 23.11.2014 по 23.11.2017 в розмірі 39919,53 гривень.

З досліджених судом доказів виходить, що ОСОБА_1 дійсно не виконувала умови укладеного договору, у звязку з чим виникла заборгованість як за тілом кредиту, так і за нарахованими за кредитом відсотками. З розрахунків заборгованості за договором б/н від 02.07.2017 вбачається, що відсотки ОСОБА_1 нараховувалися у звязку з наявністю простроченої заборгованості, отже, факт невиконання зобовязання з боку відповідача є доведеним.

Посилання ОСОБА_1 на відсутність заборгованості, про що їй було повідомлено в банку, не заслуговують на увагу, оскільки не підтверджені жодними доказами.

Таким чином, вимога позивача про стягнення відсотків є правомірною.

Разом з тим, враховуючи заперечення сторони відповідача щодо обрахування суми відсотків, щодо заборгованості за відсотками за користування кредитом суд зазначає таке.

Відповідно до розрахунку заборгованості за кредитним договором в частині нарахування відсотків з 23.11.2014 процентна ставка за договором складала 34,8%, з 01.04.2015 вона була збільшена до 43,2%. В той самий час, як зазначив позивач у позовній заяві, договір був укладений 02.07.2008 з процентною ставкою 36%.

Відповідно до ст.536 ЦК України за користування чужими грошовими коштами боржник зобов'язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.

Частина перша ст.1048 ЦК України закріплює, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором.

Згідно з п.5.3 Умов та правил надання банківських послуг банк має право здійснювати зміну Тарифів та інших умов обслуговування рахунків. При цьому банк, за виключенням випадків зміни розміру наданого кредиту (кредитного ліміту), зобовязаний не менш, як за 7 днів до введення змін проінформувати клієнта, зокрема, у виписці по картрахунку згідно з п.4.9 цього договору. Якщо протягом 7 днів банк не отримав повідомлення від клієнта про незгоду із змінами, вважається, що клієнт прийняв нові умови.

Відповідно до ч.1 ст.1056-1 ЦК України процентна ставка за кредитом може бути фіксованою або змінюваною. Тип процентної ставки визначається кредитним договором.

За частиною третьою ст.1056-1 ЦК України фіксована процентна ставка є незмінною протягом усього строку кредитного договору. Встановлений договором розмір фіксованої процентної ставки не може бути збільшено банком в односторонньому порядку. Умова договору щодо права банку змінювати розмір фіксованої процентної ставки в односторонньому порядку є нікчемною. Кредитор не має права змінювати встановлений кредитним договором порядок розрахунку змінюваної процентної ставки без згоди позичальника.

В разі підвищення банком процентної ставки з'ясуванню підлягають визначена договором процедура підвищення процентної ставки (повідомлення позичальника чи підписання додаткової угоди тощо); дії позичальника щодо прийняття пропозиції кредитора тощо.

Позивачем не надано суду належних і допустимих доказів на підтвердження повідомлення ОСОБА_1 про зміни процентної ставки за користування кредитом, а тому доводи відповідача щодо незаконності підвищення процентної ставки заслуговують на увагу. Зменшення процентної ставки без згоди відповідача законом не заборонене.

На підставі викладеного розрахунок заборгованості за відсотками повинен здійснюватися без підвищення процентної ставки із розрахунку дійсної на 23.11.2014 ставки 34,8% таким чином: 1008,26 гривень (заборгованість за кредитом) Х 34,8% : 360 днів Х 1095 днів = 1067,23 гривень.

Як виходить з матеріалів справи, дана позовна заява направлена банком до суду 23.11.2017.

Відповідачем подана до суду заява про застосування строків позовної давності і відмову у задоволенні позовних вимог з підстав пропущення банком строку звернення до суду.

Відповідно до ст.256 ЦК позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (ч.4 ст.267 ЦК).

Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у 3 роки (ст.257 ЦК). Для окремих видів вимог законом встановлено спеціальну позовну давність. Зокрема, ч.2 ст.258 ЦК передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права, а за зобовязаннями із визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (ч.ч.1 та 5 ст.261 ЦК України).

Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто, можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

З наданої позивачем довідки вбачається, що дія першої кредитної картки, виданої ОСОБА_1, закінчилась у січні 2010 року, другої у грудні 2013 року. Заперечення ОСОБА_1 щодо отримання нею другої кредитної картки спростовуються випискою банку з деталізацією операцій по картці, згідно з якою вже після закінчення строку дії першої картки в січні 2010 року ОСОБА_1 активно користувалася кредитними коштами до січня 2013 року неодноразово (24 рази у період з 25.04.2010 по 09.01.2013) знімала готівку у банкоматах, 03.01.2013 розраховувалася кредитними коштами при здійсненні покупок в магазині, що є неможливим без наявності на руках карти з триваючим строком дії. За розрахунком заборгованості останній платіж за договором здійснено ОСОБА_1 15.04.2014 в сумі 400,00 гривень через термінал самообслуговування.

Кредитна картка діє в межах визначеного нею строку. За договором, що визначає щомісячні платежі, погашення кредиту та кінцевий строк повного погашення кредиту, перебіг позовної давності (стаття 257 ЦК України) щодо місячних платежів починається після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту в повному обсязі зі спливом останнього дня місяця дії картки (стаття 261 ЦК України). В разі неналежного виконання позичальником зобовязань за кредитним договором, позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів та процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу.

Згідно зі статтею 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги.

ОСОБА_4 дія картки закінчилась у грудні 2013 року, після того 15.04.2014 ОСОБА_1 здійснила дію, що свідчить про визнання боргу, сплативши 400,00 гривень банкові, саме з 15.04.2014 має обраховуватися строк предявлення банком вимог, як основної, так само і додаткової, до відповідача.

ОСОБА_4 звернувся з позовом до суду 23.11.2017, суд вважає, що позивач пропустив строк звернення до суду за захистом порушеного права, а відповідачем було заявлене клопотання про застосування строку позовної давності, отже, є наявними передбачені ч.4 ст.267 ЦК України підстави для відмови у позові за спливом позовної давності. Аналогічна позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 19.03.2014 № 6-14цс14, такої саме думки дотримується і Касаційний цивільний суд в складі Верховного Суду, вирішуючи подібні справи (наприклад, справа №751/5977/17, провадження № 61-560св17, постанова КЦС ВС від 07.02.2018).

Відповідно до ст.141 ЦПК України судові витрати у справі у вигляді судового збору в сумі 1600,00 гривень покладаються на позивача і не підлягають стягненню з ОСОБА_1

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.10,12,13,81,141,263-265 ЦПК України, суд

ухвалив:

У задоволенні позовних вимог публічного акціонерного товариства комерційний банк«Приватбанк» (код за ЄДРПОУ 14360570, м. Київ, вул. Грушевського, 1Д) до ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1, Донецька область, м. Мирноград, квартал 40, 7/21) про стягнення заборгованості відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене до апеляційного суду Донецької області протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене в день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

В разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження, або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне рішення суду складене 01.06.2018.

Суддя: В.С. Салькова