Постанова

Іменем України

24 травня 2018 року

м. Київ

справа № 481/126/17

провадження № 61-11472св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Курило В. П. (суддя-доповідач), Коротуна В. М.,

Червинської М. Є.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - селянське фермерське господарство «Васильєв М. О.»,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу селянського фермерського господарства «Васильєв М. О.» на рішення Новобузького районного суду Миколаївської області від 24 жовтня 2017 року у складі судді Вжещ С. І. та постанову апеляційного суду Миколаївської області від 22 грудня 2017 року у складі колегії суддів: Лисенко П. П., Галущенка О. І., Самчишиної Н. В.,

ВСТАНОВИВ:

У лютому 2017 року ОСОБА_4 звернулася до суду із позовом до селянського фермерського господарства «Васильєв М. О.» (далі -

СФГ «Васильєв М. О.) про припинення дії договору оренди земельної ділянки шляхом його дострокового розірвання.

Позовна заява мотивована тим, що згідно державного акта на право приватної власності на землю НОМЕР_1, який виданий Новохристофорівською сільською радою Новобузького району Миколаївської області 11 травня 2001 року та зареєстрований в книзі записів державних актів на право приватної власності на землю № 2088, на праві приватної власності ОСОБА_4 належить земельна ділянка площею 6,79 га на території Новохристофорівської сільської ради Новобузького району Миколаївської області.

21 червня 2006 року між ОСОБА_4 та СФГ «ВасильєвМ. О.» укладено договір оренди землі, відповідно до якого вона передала в оренду відповідачу строком на 49 років належну їй на праві власності земельну ділянку.

Зазначений договір зареєстрований у Новобузькому окрузі реєстрації, про що у державному реєстрі земель внесено запис від 30 січня 2007 року

№ 90.

Відповідно до пунктів 2.3.1 та 2.3.2 договору орендна плата вноситься орендарем у грошовій формі, готівкою, у розмірі 1 097,68 грн щорічно або за бажанням орендодавця натуроплатою. На весь період оренди орендна плата становить 53 786,32 грн.

У пункті 2.3.3 договору зазначено, що орендна плата вноситься щорічно до

01 серпня.

СФГ «Васильєв М. О.» систематично не виконує належним чином умови договору, має заборгованість з орендної плати за 2014-2016 роки.

ОСОБА_4 просила припинити дію договору оренди земельної ділянки шляхом дострокового розірвання договору, який укладений між

ОСОБА_4 та СФГ «Васильєв М. О.» 21 червня 2006 року, судові витрати покласти на відповідача.

Рішенням Новобузького районного суду Миколаївської області від 24 жовтня 2017 року позовні вимоги ОСОБА_4 до СФГ «Васильєв М. О.» про припинення дії договору оренди земельної ділянки шляхом його дострокового розірвання задоволено.

Припинено дію договору оренди землі від 21 червня 2006 року, укладеного між ОСОБА_4 та СФГ «Васильєв М. О.» шляхом його дострокового розірвання.

Стягнуто з СФГ «Васильєв М. О.» на користь ОСОБА_4, понесені позивачем судові витрати в сумі 2 890,24 грн.

Рішення суду першої інстанції мотивовано систематичністю несплати орендної плати за орендовану земельну ділянку, що є підставою дострокового розірвання договору оренди землі.

Постановою апеляційного суду Миколаївської області від 22 грудня 2017 року апеляційну скаргу СФГ «Васильєв М. О.» залишено без задоволення.

Рішення Новобузького районного суду Миколаївської області від 24 жовтня 2017 року залишено без змін.

Стягнуто з СФГ «Васильєв М. О.» на користь держави судовий збір в розмірі 64,00 грн.

Залишаючи без задоволення апеляційну скаргу СФГ «Васильєв М. О.», суд апеляційної інстанції погодився з висновком суду першої інстанції.

05 лютого 2018 року представником СФГ «ВасильєвМ. О.» - Ляшенко М. Д. через засоби поштового зв?язку подано до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій просить скасувати рішення Новобузького районного суду Миколаївської області від 24 жовтня 2017 року та постанову апеляційного суду Миколаївської області від 22 грудня 2017 року та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позовних вимог відмовити, мотивуючи свої вимоги неправильним застосуванням судами норм матеріального та порушенням норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що в судовому рішенні відсутні розрахунки та докази про те, що орендар зобов?язаний виплачувати орендну плату за період 2014-2016 роки та не сплачував її.

ОСОБА_4 отримала в борг в СФГ «ВасильєвМ. О.» грошові кошти в сумі 50 000,00 грн та для погашення цієї суми укладено договір оренди землі від

21 червня 2006 року.

У березні 2018 року року справа № 481/126/17 надійшла до Верховного Суду.

24 березня 2018 року ОСОБА_4 через засоби поштового зв?язку подала до Верховного Суду відзив, у якому просить касаційну скаргу

СФГ «Васильєв М. О.» залишити без задоволення, а оскаржувані рішення Новобузького районного суду Миколаївської області від 24 жовтня 2017 року та постанову апеляційного суду Миколаївської області від 22 грудня 2017 року залишити без змін.

Частиною третьою статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.

Положеннями частини другої статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Вимогами частин першої та другої статті 400 ЦПК України визначено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Оскаржувані судові рішення ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, а аргументи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Правовідносини, які виникли між позивачем та відповідачем у зв'язку з укладенням договорів оренди земельних ділянок, регулюються нормами спеціального закону, яким є Закон України «Про оренду землі».

Відповідно до положень статті 1 Закону України «Про оренду землі» оренда землі - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для проведення підприємницької та інших видів діяльності.

Згідно статті 13 Закону України «Про оренду землі» договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов'язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов'язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства.

Частиною першою статті 32 Закону України «Про оренду землі» встановлено, що на вимогу однієї із сторін договір оренди землі може бути достроково розірваний за рішенням суду в разі невиконання сторонами обов'язків, передбачених статями 24 і 25 цього Закону та умовами договору, а також на підставах, визначених ЗК України та іншими законами України.

У пункті «д» частини першої статті 141 ЗК України визначено, що підставою для припинення права користування земельною ділянкою є систематична несплата орендної плати.

Виходячи із аналізу наведених норм, саме систематична несплата орендної плати законодавством визначена як одна з підстав для дострокового розірвання договору оренди землі.

До такого правового висновку прийшов Верховний Суд України у постановах від 12 грудня 2012 року у справі № 6-146цс12 та від 28 вересня 2016 року у справі № 6-977цс16.

Суд установив, що ОСОБА_4 не було нарахована та виплачено орендну плата у 2014-2016 роках та вірно вважав, що це свідчить про систематичне порушення відповідачем умов договору щодо несплати орендної плати та є підставою дострокового розірвання договору оренди.

У зв'язку із наведеним, суд, з дотриманням вимог процесуального закону, чинного на момент ухвалення оскаржуваних рішень, на підставі повно та всебічно з'ясованих обставини справи, дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для припинення договірних відносин між ОСОБА_4 та СФГ «Васильєв М. О.» шляхом дострокового розірвання договору оренди земельної ділянки.

Висновки судів першої та апеляційної інстанцій відповідають обставинам справи, які встановлені відповідно до вимог процесуального закону, а також узгоджуються з нормами матеріального права, які судами правильно застосовані.

Доводи заявника про те, що ОСОБА_4 отримала в борг в

СФГ «Васильєв М. О.» грошові кошти в сумі 50 000,00 грн та для погашення цієї суми укладено договір оренди землі від 21 червня 2006 року судом касаційної інстанції відхиляються, оскільки судом апеляційної інстанції надана належна оцінка вказаним доводам.

Не заслуговують на увагу також доводи заявника про те, що в судовому рішенні відсутні розрахунки та докази про те, що орендар зобов?язаний виплачувати орендну плату за період 2014-2016 роки та не сплачував її, оскільки вказані доводи спростовуються договором оренди землі, згідно якого сторони узгодили розмір щорічної орендної плати.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня

2006 року).

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів залишає касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, оскільки підстави для скасування судових рішень відсутні.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу селянського фермерського господарства «Васильєв М. О.» залишити без задоволення.

Рішення Новобузького районного суду Миколаївської області від

24 жовтня 2017 року та постанову апеляційного суду Миколаївської області від 22 грудня 2017 року залишити без змін.

Постанова оскарженню не підлягає.

Судді: В. П. Курило

В. М.Коротун

М. Є.Червинська