АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Справа № 22-ц/4630/2018 Головуючий в 1-й інстанції - Фролова І.В.
761/4064/18 Доповідач Чобіток А.О.
П О С Т А Н О В А

Іменем України

07 червня 2018 року Апеляційний суд міста Києва в складі колегії суддів :

головуючого - Чобіток А.О.

суддів - Немировської О.В, Ящук Т.І.

розглянувши в письмовому провадженні апеляційну скаргу Державного агентства резерву України на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 05 березня 2018 року в справі за позовом ОСОБА_2 до Державного агентства резерву України,третя особа: Український державний науково-дослідний інститут «Ресурс» про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу у зв'язку з невиконанням рішення суду про поновлення на роботі,-

в с т а н о в и в:

У лютому 2018 року позивач пред»явив вказаний позов до відповідача та зазначав,що рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 16 травня 2017 року визнано незаконним наказ Державного агентства резерву України від 17 листопада 2015 року № 206-к про звільнення його з посади Генерального директора Державної установи Державного агентства резерву України - Український державний науково-дослідний інститут нанобіотехнологій та ресурсозбереження; визнано незаконним його звільнення з посади Генерального директора Державної установи Державного агентства резерву України - Український державний науково-дослідний інститут нанобіотехнологій та ресурсозбереження; поновлено його на посаді Генерального директора Українського державного науково-дослідного інституту «Ресурс» з 17 листопада 2015 року; стягнуто із Українського державного науково-дослідного інституту «Ресурс» на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 109 457 гривень, та судові витрати, пов'язані із розглядом справи, у розмірі 487,20 гривень; стягнуто із Державного агентства резерву України на його користь моральну шкоду у розмірі 10 231, 89 грн.. Допущено негайне виконання рішення суду в частині його поновлення на посаді Генерального директора Українського державного науково-дослідного інституту «Ресурс» з 17 листопада 2015 року та в частині присудження виплати заробітної плати в межах платежу за один місяць. 11 липня 2017 року Апеляційний суд м. Києва вказане рішення залишив без змін.

Посилаючись на те, що рішення суду на даний час не виконане, його не поновлено на роботі на вказаній посаді, позивач просив стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу з 17 травня 2017 року по 05 лютого 2018 року в розмірі 43 306,90 грн..

Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 05 березня 2018 року позов задоволено.

В апеляційній скарзі представник відповідача просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позову. Зазначає, що застосування виконавчих заходів у примусовому порядку за вказаним судовим рішенням не припустиме, оскільки рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 16 травня 2017 року відповідачем наразі оскаржено до касаційної інстанції, а відтак касаційним судом не досліджувалось його законність. Крім того, у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці, внесеними до штатного розпису Українського державного науково-дослідного інституту «Ресурс», введених в дію з 19 травня 2017 року, відповідна посада, на якій має бути поновлений позивач, у штатному розписі відсутня. Крім того контракт, укладений між ОСОБА_2 та Українським державним науково-дослідним інститутом «Ресурс», на строк з 15 листопада 2012 року по 14 листопада 2017 року, закінчився, що також відповідач вважає підставою для відмови у позові. Суд не звернув уваги на те, що заробітна плата позивачу до дати його звільнення виплачувалась з фонду праці Укр НДІ «Ресурс» і відповідно фонд оплати праці Держрезерву не передбачає виплату заробітної плати для такої посади. Вказує, що виконавче провадження з виконання виконавчого листа, виданого Шевченківським районним судом м. Києва 22 травня 2017 року, про поновлення ОСОБА_2 на посаді, є закінченим у відповідності до постанови державного виконавця ВП № 54977954 від 07 лютого 2018 року.

У відзиві на апеляційну скаргу представник позивача просив відхилити апеляційну скаргу з огляду на те,що її доводи висновків суду не спростовують. Та обставина, що відповідачем подана касаційна скарга на судове рішення, яким позивач поновлений на роботі, не позбавляє обов'язковості його негайного виконання в цій частині, як це передбачено ч. 7 ст.235 КЗпП України. Відсутність посади Генерального директора в штатному розписі УкрНДІ «Ресурс» не є підставою для відмови у поновленні позивача на роботі з огляду на вимоги п. 6 ч.1ст. 40 КЗпП України. Виконання судового рішення касаційною інстанцією не зупинено. Закінчення строку дії контракту з ОСОБА_2 не є виправданою підставою для ухилення відповідача від виконання рішення, а може бути самостійною підставою для звільнення позивача, однак у будь-якому разі після його поновлення на роботі.

Судом першої інстанції встановлено, що рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 16 травня 2017 року визнано незаконним наказ Державного агентства резерву України від 17 листопада 2015 року № 206-к «Про звільнення ОСОБА_2 з посади Генерального директора Державної установи Державного агентства резерву України - Український державний науково-дослідний інститут нанобіотехнологій та ресурсозбереження»; визнано незаконним його звільнення з посади Генерального директора Державної установи Державного агентства резерву України - Український державний науково-дослідний інститут нанобіотехнологій та ресурсозбереження; поновлено на посаді Генерального директора Українського державного науково-дослідного інституту «Ресурс» з 17 листопада 2015 року, стягнуто з Українського державного науково-дослідного інституту «Ресурс» на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 109 457 гривень, та судові витрати, пов'язані із розглядом справи, у розмірі 487,20 гривень; стягнуто із Державного агентства резерву України на його користь моральну шкоду у розмірі 10 231, 89 грн.. Допущено негайне виконання рішення суду в частині щодо поновлення ОСОБА_2 на посаді Генерального директора Українського державного науково-дослідного інституту «Ресурс» з 17 листопада 2015 року та в частині щодо присудження виплати заробітної плати у межах платежу за один місяць.

Листом від 17 травня 2017 року позивач звернувся до відповідача з заявою про негайне виконання рішення суду.

У відповідь Державне агентство резерву України зазначило, що не погоджуючись із вказаним рішенням, оскаржило його шляхом подання апеляційної скарги.

22 травня 2017 року Шевченківським районним судом м. Києва видано виконавчий лист про поновлення позивача на посаді та виконавчий лист про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та судові витрати.

11 липня 2017 року Апеляційний суд м. Києва рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 16 травня 2017 року залишив без змін.

23 жовтня 2017 року постановою старшого державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Башілова В.О. відкрито виконавче провадження №54977954, на підставі виконавчого листа Шевченківського районного суду м. Києва, виданого 22 травня 2017 року, про поновлення ОСОБА_2 на посаді.

У ході виконавчого провадження державний виконавець неодноразово звертався до відповідача з вимогою повідомити про виконання рішення, крім того, постановами державного виконавця від 21 листопада 2017 року та 05 січня 2018 року за невиконання рішення на Державне агентство резерву України накладено штрафи.

Постановою від 07 лютого 2018 року виконавче провадження закінчено у зв'язку з неможливістю виконати рішення суду без участі боржника та надіслано до СУ ГУ НП у м. Києві повідомлення про вчинення боржником кримінального правопорушення.

Відповідно до ч.ч. 1-3 ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Задовольняючи позов та стягуючи з відповідача на користь позивача середній заробіток за період з 17 травня по 05 лютого 2018 року в сумі 43 306,96 грн.,суд виходив з того, що відповідач умисно проігнорував вимоги чинного законодавства, яке передбачає обов'язковість рішень суду, а відтак як наслідок такої бездіяльності відповідача наступає відповідальність перед позивачем у вигляді стягнення середнього заробітку за час невиконання судового рішення.

Вислухавши доповідь судді, обговоривши обставини справи, Апеляційний суд міста Києва, який діє відповідно до п. 8 ч. 1 Розділу ХІІІ Перехідних положень ЦПК України, ч. 4 ст. 147 та п. 3 Розділу ХІІ Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів», у складі колегії суддів вважає рішення суду відповідним вимогам закону, що регулює правовідносини, які виникли між сторонами та обставинам справи,підстави до задоволення апеляційної скарги відсутні.

Відповідно до ст. 124 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов'язковими до виконання на всій території України.

Відповідно до ч. 5 ст. 235 КЗпП України рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню.

Згідно із ст. 236 КЗпП України у разі затримки власником або уповноваженим органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки.

Виходячи зі змісту ст.ст. 24, 31, ч. 5 ст. 235 КЗпП України, Закону України «Про виконавче провадження», негайне виконання рішення суду означає обов'язок, а не право власника не пізніше наступного дня після проголошення судового рішення видати наказ (розпорядження) про поновлення працівника на роботі і фактично допустити його до виконання попередніх обов'язків.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п. 34 постанови від 6 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», рішення про поновлення на роботі вважається виконаним з дня видання власником або уповноваженим ним органом про це наказу.

Згідно зі ст. 76 ЗУ «Про виконавче провадження», рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного працівника виконується негайно. Виконання рішення вважається закінченим з дня видачі відповідного наказу або розпорядження власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом, фізичною особою, фізичною особою - підприємцем, який прийняв незаконне рішення про звільнення або переведення працівника, після чого державний виконавець виносить постанову про закінчення виконавчого провадження.

Відповідно до вимог ст. 18 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов'язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом.

Оскарження судового рішення в касаційному порядку не звільняло відповідача від його негайного виконання, в зв'язку з чим колегія суддів відхиляє цей аргумент апеляційної скарги і звертає увагу та те, що Постановою Верховного Суду від 26 березня 2018 року касаційну скаргу відповідача залишено без задоволення, а рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 16 травня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 11 липня 2017 року залишено без змін.

Суд апеляційної інстанції відхиляє посилання відповідача на відсутність у штатному розписі відповідної посади, що позбавляє можливості виконати судове рішення в цій частині, оскільки поновлення може відбутись на рівнозначній посаді або ж шляхом звільнення особи, що наразі займає таку посаду, у відповідності до п.6 ч. 1 ст. 40 КЗпП України.

Закінчення строку дії контракту з ОСОБА_2 не є підставою для звільнення відповідача від виконання рішення щодо його поновлення, а може бути самостійною підставою для звільнення позивача, однак у будь-якому разі після його поновлення на роботі.

Не спростовує висновок суду першої інстанції довід апеляційної скарги щодо закінчення виконавчого провадження з огляду на те, що закінчення відбулось не внаслідок виконання рішення суду у повному обсязі, а через його невиконання, що мало наслідком направлення до правоохоронних органів повідомлення про вчинення боржником кримінального правопорушення, передбаченого ст. 382 КК України.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає підставним посилання суду першої інстанції на рішення Європейського суду з прав людини у п. 43 рішення від 20 липня 2004 року по справі &q? о;Шмалько проти України&q?ія; наголосив, у п. 43 якого зазначено, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини гарантує кожному право на звернення до суду або арбітражу з позовом стосовно будь-яких його цивільних прав та обов'язків. Таким чином, ця стаття проголошує &qun>;право на суд&q?і ;, одним з аспектів якого є право на доступ, тобто право подати позов з приводу цивільно-правових питань до суду. Однак це право було б ілюзорним, якби правова система держави допускала, щоб остаточне судове рішення, яке має обов'язкову силу, не виконувалося на шкоду одній зі сторін. Було б незрозуміло, якби стаття 6 детально описувала процесуальні гарантії, які надаються сторонам у спорі, а саме: справедливий, публічний і швидкий розгляд, - і, водночас, не передбачала виконання судових рішень. Якщо тлумачити статтю 6 як таку, що стосується виключно доступу до судового органу та судового провадження, то це могло б призводити до ситуацій, що суперечать принципу верховенства права, який договірні держави зобов'язалися поважати, ратифікуючи Конвенцію. Отже, для цілей статті 6 виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина &q?ці;судового розгляду&q?нц; (див. рішення у справі &q? д;Горнсбі проти Греції&q?ал; від 19.03.97 р., Reports of Judgments and Decisions 1997-II, с. 510, п. 40).

Таким чином, суд першої інстанції правильно прийшов до висновку, що відповідач повинен нести цивільну відповідальність за невиконання рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 16 травня 2017 року, стягнувши з останнього на користь позивача середній заробіток за час невиконання рішення суду, розмір якого вирахувано з дотримання постанови кабінету Міністрів України №100 від 08.02.1995 року «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати».

Беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо,а також достатність і взаємний зв&qu ;язок доказів у їх сукупності, колегія суддів приходить до висновку про законність та обґрунтованість рішення ухваленого по даній справі та відсутність підстав до його скасування.

Керуючись ст.ст. 374,375,381-384,389 ЦПК України,суд апеляційної інстанції,-

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Державного агентства резерву України залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 14 березня 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку на підставі ч. 3 ст. 389 ЦПК України не підлягає.

Головуючий - Судді -