Постанова

Іменем України

16 травня 2018 року

м. Київ

справа № 607/4373/14-ц

провадження № 61-6680св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого -Стрільчука В. А.,
суддів:Карпенко С. О., Ступак О. В. (суддя-доповідач),Погрібного С. О., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_6,

відповідач - ОСОБА_7,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_6 на рішення Апеляційного суду Тернопільської області від 07 червня 2016 року у складі колегії суддів: Ходоровського М. В., Дикун С. І., Храпак Н. М.,

ВСТАНОВИВ:

У березні 2014 року ОСОБА_6 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_7 про виділ в натурі частини нерухомого мана, а саме: 1/2 частини житлового будинку АДРЕСА_1, 1/2 частини земельної ділянки площею 0,07 га та 1/2 частини земельної ділянки площею 0,105 га, які розташовані за зазначеною адресою, відповідно до варіанта № 2 висновку будівельно-технічної експертизи від 29 січня 2014 року.

Позов обґрунтовано тим, що з 29 грудня 1987 року по 16 листопада 2011 року позивач перебував у шлюбі із відповідачем. За час спільного проживання було придбано майно: житловий будинок по АДРЕСА_2 та дві земельні ділянки площею 0,105 га і 0,07 га на території Гаї-Шевченківської сільської ради Тернопільського району, що є спільною сумісною власністю подружжя.

26 квітня 2006 року між сторонами укладено договори дарування, за якими позивач нібито подарував своїй дружині ОСОБА_7 по 1/2 частини житлового будинку та по 1/2 частини двох земельних ділянок.

Цими договорами дарування фактично проведено поділ майна подружжя, що і підтверджено рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 28 вересня 2011 року, яким встановлено, що насправді сторони вчинили договори поділу спільного сумісного майна подружжя, а договори дарування є удаваними.

Посилаючись на відсутність взаєморозуміння між ним та відповідачем щодо користування зазначеним майном, що належить їм на праві спільної часткової власності, позивач просив провести виділ у натурі належних йому 1/2 частини житлового будинку та земельних ділянок згідно з висновками експертизи.

Справа розглядалася судами неодноразово.

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 13 травня 2014 року у задоволенні позову ОСОБА_6 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що на момент укладення договорів дарування від 26 квітня 2006 року ОСОБА_6 та ОСОБА_7 в силу норм Сімейного та Цивільного кодексів України, належало по 1/2 частини спірного будинку та земельних ділянок. Цими договорами між сторонами фактично проведено поділ майна подружжя, згідно з чим позивач по суті відчужив відповідачу 1/2 частини своєї частки, а отже, може претендувати лише на виділ 1/4 частини нерухомого майна, власником якого він залишився після поділу, а заявлені ним вимоги та визначені експертизами варіанти поділу майна стосуються виділу 1/2, а не 1/4 частини нерухомого майна.

Останнім рішенням Апеляційного суду Тернопільської області від 07 червня 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_6 задоволено частково, рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 13 травня 2014 року скасовано та ухвалено нове рішення про відмову у задоволенні позову з інших підстав.

Рішення апеляційного суду мотивовано тим, що при вирішенні спору судом першої інстанції надано неправильну оцінку договорам дарування житлового будинку та земельних ділянок, помилково взято до уваги висновок у рішенні Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 29 січня 2011 року про удаваність правочинів (договорів дарування), не з'ясовано підставу набуття ОСОБА_6 у власність земельної ділянки площею 0,105 га та вид власності.

У червні 2016 року ОСОБА_6 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу на рішення Апеляційного суду Тернопільської області від 07 червня 2016 року, у якій заявник просить скасувати вказане судове рішення, посилаючись на порушення апеляційним судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, та передати справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що договори дарування від 26 квітня 2006 року, за якими нібито позивач подарував відповідачу по 1/2 частини житлового будинку та земельних ділянок, визнані рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 28 вересня 2011 року удаваними, тому позивач має право на виділ у натурі належних йому 1/2 частини житлового будинку та земельних ділянок; на момент укладення так званих договорів дарування позивач був одноосібним власником спірного майна; висновки апеляційного суду про правомірність договорів дарування від 26 квітня 2006 року суперечать висновкам про удаваність цих договорів у рішеннях суду першої інстанції від 28 вересня 2011 року та від 13 травня 2014 року.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 05 липня 2016 року відкрито касаційне провадження в зазначеній справі, а ухвалою від 10 листопада 2016 року справу призначено до судового розгляду.

15 грудня 2017 року набув чинності Закон України від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», за яким судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 ЦПК України).

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У лютому 2018 року вищевказану цивільну справу передано до Верховного Суду.

Станом на час розгляду вказаної справи у Верховному Суді від інших учасників справи не надходило відзивів на касаційну скаргу ОСОБА_6

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Згідно з частиною першою статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржуване судове рішення суду апеляційної інстанції - без змін, оскільки його ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права; судове рішення відповідає вимогам статей 213, 214, 315 ЦПК України 2004 року щодо законності та обґрунтованості.

Судом установлено, що з 29 грудня 1987 року по 16 листопада 2011 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі.

Відповідно до свідоцтва на право приватної власності від 21 січня 2005 року, виданого на підставі рішення виконкому Гаї-Шевченківської сільської ради Тернопільського району Тернопільської області від 26 листопада 2004 року № 105, ОСОБА_6 належав житловий будинок по АДРЕСА_1

Згідно з державним актом на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_1 виданим 04 листопада 1999 року Гаї-Шевченківською сільською радою Тернопільського району Тернопільської області на підставі договору купівлі-продажу від 23 вересня 1999 року, позивачу ОСОБА_6 належала земельна ділянка 0,07 га, що знаходиться на території Гаї-Шевченківської сільської ради Тернопільського району Тернопільської області.

Відповідно до державного акта на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_2, виданою 29 березня 2005 року Гаї-Шевченківською сільською радою Тернопільського району Тернопільської області на підставі рішення сесії Гаї-Шевченківської сільської ради Тернопільського району Тернопільської області від 08 жовтня 2004 року № 133, позивачу ОСОБА_6 належала земельна ділянка площею 0,105 га, що знаходиться на території Гаї-Шевченківської сільської ради Тернопільського району Тернопільської області.

Згідно з договорами дарування від 26 квітня 2006 року ОСОБА_6 подарував ОСОБА_7 свою 1/2 частини житлового будинку по АДРЕСА_3 Тернопільської області та свою 1/2 частини земельних ділянок площею 0,105 га і 0,07 га на території Гаї-Шевченківської сільської ради Тернопільського району Тернопільської області.

Вважаючи вказані договори дарування такими, що вчинені під впливом помилки, ОСОБА_6 у серпні 2011 року звернувся до Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області з позовом про визнання правочинів недійсними на підставі статті 229 ЦК України.

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 28 вересня 2011 року у задоволенні позову ОСОБА_6 до ОСОБА_7 про визнання правочинів, учинених під впливом помилки, недійсними, відмовлено.

Договори дарування від 26 квітня 2006 року у встановленому законом порядку недійсними не визнані і відповідно до статті 204 ЦК України є правомірними.

Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності.

Згідно зі статтею 70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

У частині першій статті 64 СК України визначено, що дружина та чоловік мають право на укладення між собою усіх договорів, які не заборонені законом, як щодо майна, що є їхньою особистою приватною власністю, так і щодо майна, яке є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції, апеляційний суд правильно виходив із того, що висновок суду першої інстанції щодо підстави відмови у задоволенні позову зроблений без повного з'ясування судом обставин справи. Зокрема, при вирішенні спору судом надано неправильну оцінку договорам дарування житлового будинку та земельних ділянок, помилково взято до уваги висновок у рішенні Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 29 січня 2011 року про удаваність правочинів (договорів дарування), не з'ясовано підставу набуття ОСОБА_6 у власність земельної ділянки площею 0,105 га та вид власності.

Ухвалюючи нове рішення про відмову у задоволенні позову, апеляційний суд, дослідивши докази у справі й надавши їм належну оцінку в силу вимог статей 212, 303, 304 ЦПК України, дійшов обґрунтованого висновку про те, що оскільки ОСОБА_7 згідно з договором дарування від 26 квітня 2006 року стала власником цілого житлового будинку та власником всієї земельної ділянки площею 0, 07 га, то вимога ОСОБА_6 про виділ в натурі частки із цього нерухомого майна є безпідставною.

Крім того, апеляційний суд дійшов правильного висновку про те, що після відчуження 1/2 частини земельної ділянки площею 0,105 га, що набута ОСОБА_6 на реалізацію права на приватизацію (безоплатне набуття у власність) земельної ділянки, у його власності залишилася інша 1/2 частини указаної земельної ділянки.

Також правильним є висновок апеляційного суду про те, що оскільки при розгляді справи в суді першої інстанції позивачем перед експертом не ставилося питання про можливість виділення йому у натурі 1/2 частини земельної ділянки площею 0,105 га за умови, що житловий будинок та інша земельна ділянка площею 0,07 га є особистою власністю ОСОБА_7; під час розгляду справи апеляційним судом клопотання про призначення експертизи щодо можливості виділення ОСОБА_6 у натурі 1/2 частини земельної ділянки площею 0,105 га за умови, що житловий будинок та інша земельна ділянка площею 0,07 га є особистою власністю ОСОБА_8 також не заявлено, то у задоволенні цієї вимоги слід відмовити у зв'язку з недоведеністю.

Доводи касаційної скарги про те, що договори дарування від 26 квітня 2006 року, за якими нібито позивач подарував відповідачу по 1/2 частини житлового будинку та земельних ділянок, визнані рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 28 вересня 2011 року удаваними, тому позивач має право на виділ у натурі належних йому 1/2 частини житлового будинку та земельних ділянок є безпідставними.

У рішенні Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 28 вересня 2011 року лише зроблено висновок про те, що договори дарування майна підписані сторонами для приховання інших правочинів - про поділ спільного сумісного майна.

За вимогами часини третьої статті 61 ЦПК України 2004 року преюдиційне значення мають лише обставини, встановлені судовим рішенням, а не висновки суду.

Окрім цього, зазначені договори дарування від 26 квітня 2006 року у встановленому законом порядку недійсними не визнані і відповідно до статті 204 ЦК України є правомірними.

Інші доводи касаційної скарги висновків апеляційного суду не спростовують.

Викладене дає підстави для висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржуване рішення суду апеляційної інстанції - без змін із підстав, передбачених статтею 410 ЦПК України.

Керуючись статтями 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_6 залишити без задоволення.

Рішення Апеляційного суду Тернопільської області від 07 червня 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийВ. А. Стрільчук
Судді: С. О. Карпенко С. О. Погрібний О. В. Ступак Г. І. Усик