Постанова

Іменем України

30 травня 2018 року

м. Київ

справа № 130/2249/15-ц

провадження № 61-13727св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Висоцької В. С.,

суддів: Лесько А. О. (суддя-доповідач), Мартєва С. Ю., Пророка В. В., Штелик С. П.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - публічне акціонерне товариство «Українська залізниця»,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційні скарги ОСОБА_4 та публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі філії «Центр забезпечення виробництва» на заочне рішення Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 12 жовтня 2016 року у складі судді Вернік В. М. та рішення Апеляційного суду Вінницької області від 17 листопада 2016 року у складі суддів: Сопруна В. В., Медяного В. М., Матківської М. В.,

ВСТАНОВИВ :

У серпні 2015 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до Державного підприємства матеріально-технічного забезпечення залізничного транспорту України «Укрзалізничпостач» (далі - ДП «Укрзалізничпостач») про поновлення на роботі та відшкодування моральної шкоди.

Позовна заява мотивована тим, що відповідно до наказу ДП «Укрзалізничпостач» від 06 липня 2006 року № 148-ос його було прийнято на посаду водія 2-го класу бази нафтопродуктів ст. Матейкове ДП «Укрзалізничпостач».

Відповідно до наказу від 15 січня 2007 року № 20-ос його було переведено на посаду водія 1-го класу, а 07 серпня 2014 року згідно з наказом від 07 серпня 2014 року № 380-ос було звільнено у зв'язку із скороченням чисельності штату працівників на підставі пункту 1 статті 40 КЗпП України.

Рішенням Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 10 жовтня 2014 року стягнуто з ДП «Укрзалізничпостач» на користь ОСОБА_4 4 074,21 грн середньої заробітної плати за час затримки розрахунку при звільненні по день фактичного розрахунку.

Рішенням Апеляційного суду Вінницької області від 18 грудня 2014 року рішення Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 10 жовтня 2014 року скасовано. Поновлено ОСОБА_4 І. на посаді водія 1-го класу бази нафтопродуктів (паливно-технологічного відділу) ст. Матейкове ДП «Укрзалізничпостач» з 07 серпня 2014 року, виплачено ОСОБА_4 середню заробітну плату за час вимушеного прогулу за період з 07 серпня 2014 року до 18 грудня 2014 року та 4 074,21 грн за час затримки при звільненні з роботи.

На підставі цього рішення апеляційного суду його було поновлено на посаді водія автотранспотних засобів відділу зберігання нафтопродуктів (Матейкове) управління обліку нафтопродуктів та складського господарства ДП «Укрзалізничпостач».

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 03 червня 2015 року рішення Апеляційного суду Вінницької області від 18 грудня 2014 року скасовано та залишено в силі рішення Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 10 жовтня 2014 року.

22 липня 2015 року на підставі наказу № 62-ос йогозвільнено із займаної посади у зв'язку із скороченням штату згідно з пунктом 1 статті 40 КЗпП України.

Позивач вважає своє звільнення незаконним, як вчинене без проведення визначеної законом процедури щодо скорочення штату.

Після уточнення позовних вимог позивач просив суд зобов'язати відповідача поновити його на посаді водія з 22 липня 2015 року; стягнути на його користь з ПАТ «Укрзалізниця» кошти за завдану моральну шкоду в сумі 25 000,00 грн.; кошти за вимушений прогул з 22 липня 2015 року по день винесення рішення у цій справі, а також кошти в сумі 9 516,53 грн, які були нараховані за виконання посадових обов'язків, але не виплачені станом на 22 липня 2015 року.

Ухвалою Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 12 липня 2016 року замінено первісного відповідача ДП «Укрзалізничпостач» на належного ПАТ «Українська залізниця» (а. с. 84, т. 2).

Заочним рішенням Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 12 жовтня 2016 року в задоволені позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позовні вимоги в частині поновлення на роботі на посаді водія судом визнаються безпідставними. З врахуванням встановленої судом фактичної правомірності оспорюваного звільнення не вбачається факту спричинення таким звільненням позивачу моральної шкоди у розмірі 25 000,00 грн та наявності причинного зв'язку між рішенням про звільнення та заявленою моральною шкодою. З тих же мотивів безпідставними визнано позовні вимоги ОСОБА_4 щодо відшкодування йому суми середнього заробітку за вимушений прогул з 22 липня 2015 року до дня винесення рішення у цій справі, оскільки законом таке стягнення передбачене лише при винесенні рішення про поновлення працівник на роботі, однак таких підстав судом щодо даного спору не встановлено. Позовна вимога про стягнення нарахованої, але не виплаченої заробітної плати у розмірі 9 516,53 грн є обґрунтованою, проте пред'явлення такої вимоги до ПАТ «Укрзалізниця» є передчасним, оскільки спірні правовідносини у позивача склались із ДП «Укрзалізничпостач», із яким він перебував у трудових правовідносинах, яке за даними Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, є юридичною особою та до теперішнього часу перебуває в стадії припинення, що не позбавляє позивача, визначеного законом права на звернення у встановленому порядку як кредитора з відповідними вимогами саме до ДП «Укрзалізничпостач» як юридичної особи, що припиняється, а тому пред'явлення даного позову до ПАТ «Укрзалізниця» з вказаних підстав становить його пред'явлення до неналежного відповідача.

Рішенням Апеляційного суду Вінницької області від 17 листопада 2016 року заочне рішення Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 12 жовтня 2016 року в частині відмови у стягненні 9 516,53 грн скасовано та ухвалено у цій частині нове рішення про задоволення зазначених вимог. Вирішено питання судового збору. В інші частині рішення залишено без змін.

Рішення апеляційного суду мотивовано тим, що висновок суду першої інстанції, що позивач звернувся із вимогою про стягнення коштів в сумі 9 516,53 грн до неналежного відповідача, є помилковим, оскільки ДП «Укзалізничпостач» ввійшло до переліку підприємств, на базі яких утворено ПАТ «Українська залізниця», і з 01 грудня 2015 року всі права і обов'язки за договорами, укладеними ДП «Укзалізничпостач», перейшли до ПАТ «Українська залізниця» в особі філії «Центр забезпечення виробництва». У даному випадку має місце не ліквідація у прямому сенсі, а реорганізація шляхом злиття. І тому, незважаючи на те, що юридична особа, яка реорганізована, ще не припинила своє існування не виключена з єдиного державного реєстру, її права та обов'язки за договорами (за виключенням тих, що пов'язані із процедурою припинення) вже перейшли до новоствореної шляхом реорганізації особи. ПАТ «Українська залізниця» є правонаступником усіх прав і обов'язків Державної адміністрації залізничного транспорту України та підприємств залізничного транспорту, реорганізованих шляхом злиття відповідно до постанови Кабінету Міністрів України «Про утворення публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» від 25 червня 2014 року № 200.

У касаційній скарзі, поданій у грудні 2016 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_4 просить скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що згідно з статями 380-382 ЦПК України його мали звільняти на підстав виконавчого листа, який би визначав поворот виконання рішення у справі, чому мало передувати звернення до суду із заявою про поворот виконання рішення. Вважає, що його звільнення після поновлення на посаді, з посиланням лише на ухвалу Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 03 червня 2015 року, якою залишено в силі рішення суду першої інстанції від 10 жовтня 2014 року, є самовільним, оскільки у ньому не має жодного слова про його звільнення на підставі пункту 1 статті 40 КЗпП України. Також зазначав, що відмова у задоволенні позовних вимог про стягнення моральної шкоди та коштів за затримку розрахунку на підставі того, що ПАТ «Українська залізниця» є неналежним відповідачем є неправомірною. Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 25 червня 2014 року № 200 «Про утворення публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» у додатку 1 серед переліку підприємств та установ залізничного транспорту загального користування, на базі яких утворюється ПАТ «Українська залізниця», вказано ДП «Укрзалізничпостач». Отже, ПАТ «Українська залізниця» з моменту затвердження статуту взяло на себе усі права та обов'язки ДП «Укрзалізничпостач».

У касаційній скарзі, поданій у грудні 2016 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ПАТ «Українська залізниця в особі філії «Центр забезпечення виробництва» просить скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій у частині зміни первісного відповідача у справі та у частині стягнення з ПАТ «Українська залізниця на користь ОСОБА_4 коштів у сумі 9 516,53 грн, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, та ухвалити у цій частині нове рішення про відмову у задоволені позову.

Касаційна скарга мотивована тим, що моментом переходу прав до правонаступника юридичної особи вважається дата внесення відповідного запису до Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців в порядку, передбаченому статтею 4 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань», тобто запису про припинення юридичної особи. При реорганізації (злитті) юридичних осіб перехід прав і обов'язків до новоутвореної юридичної особи відбувається на підставі передавального акта, в якому про це має бути чітко зазначено, а правонаступництво вважається здійсненим з моменту виключення юридичної особи - попередника з ЄДР. Тому саме по собі посилання на закон та постанову Кабінету Міністрів України від 25 червня 2014 року № 200 та статут, а також запис в ЄДР про те, що ПАТ «Укрзалізниця» є правонаступником усіх прав і обов'язків ДП «Укрзалізничпостач», не означає автоматичного правонаступництва без затвердження передавальних актів і в кінці - припинення юридичних осіб таких підприємств. Стороною у справі (відповідачем) повинно бути саме ДП «Укрзалізничпостач», яке в силу статті 28 ЦПК України володіє цивільною процесуальною дієздатністю, є самостійним суб'єктом трудового права, як організація, що має статус юридичної особи.

Крім того, сума нарахованої заробітної плати у розмірі 9 516,53 грн не підлягає виплаті ОСОБА_4, оскільки отриману ним суму середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 07 серпня 2014 року до 18 грудня 2014 року в розмірі 18 314,47 грн на виконання рішення апеляційного суду від 18 грудня 2014 року, ДП «Укрзалізничпостач» не повернув, у зв'язку із чим за позивачем на підприємстві утворився борг у розмірі 18 314,47 грн. На день звільнення ОСОБА_4 - 22 липня 2015 року останньому нарахована заробітна плата у розмірі 9 516,53 грн. Однак, враховуючи, що за позивачем утворився борг, сума такого боргу була зменшена за рахунок заробітної плати і на даний час складає 8 797,94 грн.

У відзиві на касаційну скаргу ОСОБА_4 ПАТ «Українська залізниця в особі філії «Центр забезпечення виробництва» зазначало, що доводи касаційної скарги про поворот виконання судового рішення є безпідставними, оскільки відповідно до частини другої статті 382 ЦПК України в справах про стягнення аліментів, а також у справах про стягнення заробітної плати чи інших виплат, що випливають з трудових правовідносин, поворот виконання не допускається незалежно від того, у якому порядку ухвалено рішення, за винятком випадків, коли рішення було обґрунтоване на підроблених документах або на завідомо неправдивих відомостях позивача. Також посилалося на те, що відповідно до цивільного законодавства при реорганізації (злитті) юридичних осіб перехід прав і обов'язків до новоутвореної юридичної особи відбувається на підставі передавального акта, в якому про це має бути чітко зазначено, а правонаступництво вважається здійсненим з моменту виключення з ЄДР юридичної особи - попередника.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

15 березня 2018 року справу передано до Верховного Суду.

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною першою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Відповідно до частин першої, другої та п'ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Верховний Суд вважає, що касаційна скарга ОСОБА_4 підлягає задоволенню, а касаційна скарга ПАТ «Українська залізниця в особі філії «Центр забезпечення виробництва» частковому задоволенню, оскільки зазначеним вимогам закону судові рішення не відповідають.

Судами установлено, що згідно з копії трудової книжки ОСОБА_4 з 10 липня 2006 року був прийнятий на роботу на посаду водія бази нафтопродуктів ст. Матейкове ДП «Укрзалізничпостач», з якої звільнений 07 серпня 2014 року на підставі наказу № 380-ос у зв'язку із скороченням штату згідно з пунктом 1 статті 40 КЗпП України (т.1 а. с. 8-9).

Рішенням Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 10 жовтня 2014 року стягнуто з ДП «Укрзалізничпостач» на користь ОСОБА_4 4 074,21 грн середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні по день фактичного розрахунку, та відмовлено у задоволенні позовних вимог про поновлення його на роботі з 08 серпня 2014 року, про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, про стягнення моральної шкоди в розмірі 25 000,00 грн, завданої неправомірним звільненням, про стягнення нарахованої та невиплаченої заробітної плати за період з 01 лютого 2007 року до 07 серпня 2014 року та за 08 серпня 2014 року (т. 1, а. с. 26-35).

Рішенням Апеляційного суду Вінницької області від 18 грудня 2014 року рішення Жмеринського міськрайонного суду скасовано та ухвалено нове рішення. Поновлено ОСОБА_4 на посаді водія бази нафтопродуктів ст. Матейкове ДП «Укрзалізничпостач» з 07 серпня 2014 року, зобов'язано ДП «Укрзалізничпостач» виплатити ОСОБА_4 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 07 серпня 2014 року до 18 грудня 2014 року, стягнуто з ДП «Укрзалізничпостач» на користь ОСОБА_4 4 074,21 грн середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з роботи. У частині позовних вимог про стягнення моральної шкоди, ненарахованої та невиплаченої заробітної плати відмовлено (т. 1, а. с. 36-43).

Наказом ДП «Укрзалізничпостач» від 15 січня 2015 року № 7-ос (т. 1, а. с. 116) на виконання рішення Апеляційного суду Вінницької області від 18 грудня 2014 року наказ ДП «Укрзалізничпостач» від 07 серпня 2014 року № 380-ос «Про припинення трудового договору (контракту)» скасовано та поновлено ОСОБА_5 на посаді водія автотранспортних засобів відділу зберігання нафтопродуктів Управління обліку нафтопродуктів та складського господарства з 19 січня 2015 року.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 03 червня 2015 року рішення Апеляційного суду Вінницькоїобласті від 18 грудня 2014 року скасовано, залишено в силі рішення Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 10 жовтня 2014 року (т. 1, а. с. 44-49).

Відповідно до наказу ДП «Укрзалізничпостач» від 22 липня 2015 року № 62-ос ОСОБА_4 було звільнено з посади водія автотранспортних засобів (легкового автомобіля) згідно з пунктом 1 статті 40 КЗпП України у зв'язку із скороченням штату на підставі рішення Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 10 жовтня 2014 року та ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 03 червня 2015 року (т. 1, а. с. 3).

Постановою Верховного Суду України від 16 березня 2016 року у задоволенні заяви ОСОБА_4 про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 03 червня 2015 року відмовлено (т. 2, а. с.168-169).

Згідно з частинами першою-третьою статті 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв'язку з повідомленням про порушення вимог Закону України &q?ре;Про запобігання корупції&q?у ; іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік.

У разі визнання формулювання причини звільнення неправильним або таким, що не відповідає чинному законодавству, у випадках, коли це не тягне за собою поновлення працівника на роботі, орган, який розглядає трудовий спір, зобов'язаний змінити формулювання і вказати в рішенні причину звільнення у точній відповідності з формулюванням чинного законодавства та з посиланням на відповідну статтю (пункт) закону. Якщо неправильне формулювання причини звільнення в трудовій книжці перешкоджало працевлаштуванню працівника, орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату йому середнього заробітку за час вимушеного прогулу в порядку і на умовах, передбачених частиною другою цієї статті.

Рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню.

У частині першій статті 239 КЗпП України зазначено, що у разі скасування виконаних судових рішень про стягнення заробітної плати чи інших виплат, що випливають з трудових правовідносин, поворот виконання допускається лише тоді, коли скасоване рішення ґрунтувалося на повідомлених позивачем неправдивих відомостях або поданих ним підроблених документах.

Суд першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, урахувавши наведені норми матеріального права та обставин справи, дійшов обґрунтованого висновку, що поновлення ОСОБА_4 на роботі не становило обставин його прийняття на роботу, а лише зумовлювалось виконанням вимог закону (частини шостої статті 235 КЗпП України) щодо обов'язковості негайного виконання рішення про поновлення на роботі звільненого працівника, а саме рішення Апеляційного суду Вінницької області від 18 грудня 2014 року. Однак, внаслідок скасування зазначеного рішення та залишення в силі рішення Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 10 жовтня 2014 року ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 03 червня 2015 року, у відповідності до вимог чинного законодавства рішення апеляційного суду від 18 грудня 2014 року втратило законну силу, а рішення Жмеринського міськрайонного суду від 10 жовтня 2014 року набуло законної сили.

За таких обставин суд першої інстанції правильно відмовив в частині позовних вимог про поновлення на роботі на посаді водія, стягнення моральної шкоди в розмірі 25 000,00 грн та стягнення середнього заробітку за вимушений прогул з 22 липня 2015 року по день винесення рішення у цій справі, оскільки такі вимоги є безпідставними.

Відповідно до частини першої статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Як убачається з довідки ДП «Укрзалізничпостач» від 08 вересня 2015 року № ЦХП-181, позивачу на момент звільнення станом на 22 липня 2015 року нараховано виплати: за 18 днів невикористаної відпустки - 1 494,63 грн; річна премія 50 % - 1 488,00 грн; згідно з рішенням середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні по день фактичного розрахунку - 4 074,21 грн.; індексація - 908,63 грн., що разом становить 9 516,53 грн (т. 1, а. с. 113).

Таким чином апеляційний суд дійшов правильного висновку, що на користь позивача підлягають стягненню кошти в сумі 9 516,53 грн, які були нараховані за період виконання посадових обов'язків, але не виплачені станом на 22 липня 2015 року.

Разом з цим не можна погодитися з висновками судів, що належним відповідачем у справі є ПАТ «Українська залізниця» з огляду на таке.

Відповідно до частин першої-другої статті 104 ЦК України юридична особа припиняється в результаті реорганізації (злиття, приєднання, поділу, перетворення) або ліквідації. У разі реорганізації юридичних осіб майно, права та обов'язки переходять до правонаступників.

Юридична особа є такою, що припинилася, з дня внесення до єдиного державного реєстру запису про її припинення.

Як убачається з витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - ДП «Укрзалізничпостач» з 22 липня 2014 року у стані припинення.

Тобто посилання на постанову Кабінету Міністрів України від 25 червня 2014 року № 200 «Про утворення публічного акціонерного товариства «Українська залізниця», у додатку 1 до якої серед переліку підприємств та установ залізничного транспорту загального користування, на базі яких утворюється ПАТ «Українська залізниця» вказано ДП «Укрзалізничпостач», та статут ПАТ «Українська залізниця», як на підставу, що підтверджує факт правонаступництва, та передання усіх прав та обов'язків ДП «Укрзалізничпостач» - ПАТ «Українська залізниця», є передчасним, оскільки матеріали справи не містять передавальних актів, та витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб про припинення ДП «Укрзалізничпостач».

Отже, ДП «Укрзалізничпостач» в силу статті 28 ЦПК України 2004 року володіє цивільною процесуальною дієздатністю, є самостійним суб'єктом трудового права, як організація, що має статус юридичної особи.

Частиною третьою статті 411 ЦПК України передбачено, що підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази.

Як убачається з матеріалів справи, ухвалою Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 12 липня 2016 року на підставі статті 33 ЦПК України 2004 року задоволено клопотання позивача та його представника про заміну відповідача ДП «Укрзалізничпостач» на належного відповідача ПАТ «Українська залізниця», ця ухвала є чинною.

Встановлені в цій ухвалі обставини впливають на правильний результат розгляду справи та без їх урахування неможливе поновлення та захист порушених прав, свобод і законних інтересів особи, яка подала позовну заяву.

Оскільки недоліки, допущені судами першої та апеляційної інстанцій, не можуть бути усунені при касаційному розгляді справи, рішення судів попередніх інстанцій підлягають скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції, під час розгляду якої суду належить урахувати викладене у цій постанові Верховного Суду, дати відповідну правову оцінку доказам та ухвалити судове рішення відповідно до установлених обставин і вимог закону.

Керуючись статтями 402, 409, 411, 415, 416, 418, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ :

Касаційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити.

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі філії «Центр забезпечення виробництва»задовольнити частково.

Заочне рішення Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 12 жовтня 2016 року та рішення Апеляційного суду Вінницької області від 17 листопада 2016 року скасувати.

Справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Судді:В. С. Висоцька А. О. Лесько С. Ю. Мартєв В. В. Пророк С. П. Штелик