Постанова

Іменем України

23 травня 2018 року

м. Київ

справа № 372/4473/15-ц

провадження № 61-16562св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

Журавель В.І. (суддя-доповідач), Антоненко Н.О., Крата В. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідачі: приватний нотаріус Обухівського районного округу Чеботар Світлани Іванівни, ОСОБА_6,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Обухівського районного суду Київської області від 01 березня 2017 року у складі судді Зінченка О. М. та ухвалу апеляційного суду апеляційного суду Київської області від 15 квітня 2017 року у складі колегії суддів: Білоконь О. В., Савченка С. І., Голуб С. А.,

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2015 року ОСОБА_4 звернулася до суду із позовом до приватного нотаріуса Обухівського районного округу Чеботар С. І., ОСОБА_6 про визнання недійсним договору дарування та усунення порушень в користуванні майном.

Свої вимоги обґрунтовувала тим, що 30 липня 2007 року, маючи намір укласти договір оренди житла, вона помилково, у зв'язку з поганим зором, підписала договір дарування 1/2 частини будинку АДРЕСА_2 на користь ОСОБА_6

Вважає, що приватний нотаріус Обухівського районного нотаріального округу Чеботар С. І. порушив вимоги закону при посвідченні вказаного договору дарування.

З урахуванням наведеного просила суд визнати недійсним договір дарування № 5830 від 30 липня 2007 року та усунути перешкоди у користуванні майном.

Справа розглядалась судами неодноразово.

Рішенням Обухівського районного суду Київської області від 01 березня 2017 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Київської області від 15 квітня 2017 року, в задоволенні позову відмовлено.

У червні 2017 року ОСОБА_4 подала до суду касаційну скаргу, у якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила скасувати судові рішення судів попередніх інстанцій та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.

Касаційна скарга мотивована, тим, що позивач не мала наміру укладати договір дарування, а через поганий зір не перевірила зміст того, що підписала.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 31 липня 2017 року відкрито касаційне провадження у вказаній вище справі та витребувано її із суду першої інстанції.

У статті 388 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК) в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VІІІ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», який набрав чинності 15 грудня 2017 року, передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

На підставі підпункту 6 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України справа № 372/4473/15-ц передана до Касаційного цивільного суду.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Колегія суддів відхиляє аргументи касаційної скарги з наступних підстав.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, виходив з того, що позивач не довела тих обставин, на які посилалася у позовній заяві та не надала жодних доказів, які б свідчили про незаконність укладення зазначеного вище договору дарування або про порушення її прав під час його укладення.

Колегія суддів погоджується з такими висновками судів попередніх інстанцій.

Суд установив, що 30 липня 2007 року між ОСОБА_4, яка діяла від свого імені та як представник ОСОБА_7 (дарувальниками) та відповідачем ОСОБА_6 (обдаровуваною) укладено договір дарування 1/2 частини будинку, що знаходиться в АДРЕСА_2, посвідчений приватним нотаріусом Обухівського районного нотаріального округу Чеботар С. І.

Відповідно до статті 717 ЦК України, за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Згідно з вимогами частини другої статті 719 ЦК України договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

Відповідно до статті 60 ЦПК України (в редакції, що діяла на момент ухвалення судових рішень) кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно довіреності, посвідченої 21 липня 2007 року державним нотаріусом Шістнадцятої Київської державної нотаріальної контори Трапєзніковою З. О., ОСОБА_7 уповноважив ОСОБА_4 подарувати ОСОБА_6 належну йому 1/6 частину житлового будинку що знаходиться в АДРЕСА_2.

Договір дарування укладено позивачем ОСОБА_4 від свого імені і від імені ОСОБА_7 на підставі зазначеної довіреності.

Після укладення договору відбулась фактична передача спірного нерухомого майна, оскільки відповідач завезла у спірний будинок своє майно, про що не заперечувала позивач.

ОСОБА_7 проживає та зареєстрована у м. Києві на АДРЕСА_1 і протягом 8 років не вважала своє право порушеним.

Суди також встановили відсутність вад зору у позивача, що могло б вплинути на її вільне волевиявлення під час укладання договору. Вона самостійно приймає участь у справі, читає та складає процесуальні документи.

Таким чином, суди попередніх інстанцій перевірили наявність підстав для визнання недійсним договору дарування на які вказувала позивач та дійшли правильного висновку про їх недоведеність.

Укладаючи договір дарування, позивачу була відома правова природа правочину, а також наслідки його укладення.

При новому розгляді справи було враховано висновки та мотиви, наведені в ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 14 грудня 2016 року.

Аргументи касаційної скарги аналогічні аргументам, викладеним ОСОБА_4 у апеляційній скарзі, та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а стосуються переоцінки доказів, що виходить за межі повноважень суду касаційної інстанції.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржені судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.

У зв'язку з наведеним колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення Обухівського районного суду Київської області від 01 березня 2017 року та ухвалу апеляційного суду апеляційного суду Київської області від 15 квітня 2017 року залишити без змін.

Відповідно до частини третьої стаття 401 ЦПК суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Керуючись статтями 400, 401, 409, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Обухівського районного суду Київської області від 01 березня 2017 року та ухвалу апеляційного суду апеляційного суду Київської області від 15 квітня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді В. І. Журавель

Н. О. Антоненко

В.І. Крат