Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

Справа №338/885/17

15 травня 2018 року Богородчанський районний суд Івано-Франківської області

в складі: судді Битківського Л.М.

з участю секретаря Дякун М.В.,

розглянувши у підготовчому судовому засіданні в залі суду в селищі Богородчани цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання будинковолодіння об'єктом права спільної сумісної власності подружжя та визнання права власності на 1/2 частину будинковолодіння,

в с т а н о в и в:

ОСОБА_1 звернулася в суд із позовною заявою до ОСОБА_2, ОСОБА_5, ОСОБА_4 про визнання будинковолодіння об'єктом права спільної сумісної власності подружжя та визнання права власності на 1/2 частину житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами в с. Підгіря по вул. Шевченка, 96а Богородчанського району Івано-Франківської області.

Заявлені вимоги мотивувала тим, що 19 січня 1995 року в Підгірській сільській раді Богородчанського району Івано-Франківської області зареєструвала шлюб з ОСОБА_6. У шлюбі народилася дочка ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1 Шлюб і для неї і для ОСОБА_6 був другим. До реєстрації шлюбу ОСОБА_6 перебував в шлюбі з ОСОБА_7, і в цьому шлюбі у них народилося двоє дітей: дочки ОСОБА_8, 1982 р.н та ОСОБА_4,ІНФОРМАЦІЯ_2

В період першого шлюбу ОСОБА_6 разом з ОСОБА_7 побудували житловий будинок та господарські будівлі в с. Підгір'я по вул. Шевченка, 96а Богородчанського району Івано-Франківської області.

Рішенням Богородчанського районного суду Івано-Франківської області від 26 квітня 1995 року, після розлучення було проведено поділ будинковолодіння між ОСОБА_6 та ОСОБА_7 та визначено порядок користування земельною ділянкою.

На підставі рішення суду ОСОБА_6 оформив право власності на 53/100 частин будинковолодіння та 03 грудня 1998 року зареєстрував його у Івано-Франківському бюро технічної інвентаризації за реєстровим № 12 у реєстровій книзі № 1.

03 грудня 1998 року між ОСОБА_7 та ОСОБА_6 був укладений договір купівлі-продажу 47/100 частин житлового будинку, які складалися з житлової кімнати 2-3 площею 17,7 кв.м, житлової кімнати 2-2 площею 21,9 кв.м., веранди 2-1 площею 10,8 кв.м., сараю та літньої кухні. Договір купівлі-продажу посвідчений приватним нотаріусом Богородчанського нотаріального округу ОСОБА_9

Право власності на 47/100 частин житлового будинку з господарськими спорудами зареєстровано за ОСОБА_6 в Івано-Франківському ОБТІ 08 грудня 1998 року. Вказана частина будинку є спільною сумісною власністю її та ОСОБА_6, оскільки в період з 1998-2000 рр., вони з ОСОБА_6 спільними коштами сплатили колишній дружині за договором 12 тисяч гривень.

05 червня 2000 року у будинку сталася пожежа, під час якої було повністю зруйновано дах. Пожеже завдані збитки на суму 4250 грн., що підтверджується довідкою Богородчанського РВ ГУМНС України в Івано-Франківській області. Під час гасіння було залито будівлю, внаслідок чого глиняні стелі в будинку впали, а стіни в житловому будинку замокли і потребували повного відновлення. У результаті пожежі житловий будинок потребував капітального ремонту, тому спільними зусиллями зроблено капітальний ремонт та перепланування будинку. На виконання цих робіт були витрачені значні кошти, в тому числі її особисті отримані від її родичів, а також від продажу земельної ділянки та обєкту незавершеного будівництва, набутої нею до шлюбу з ОСОБА_6

Посилаючись на ст. 60 Сімейного кодексу України зазначала, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Відповідно до п.1 ст. 62 Сімейного кодексу України, якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

За час перебування в шлюбі з ОСОБА_6 вклала в житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами по вул. Шевченка, 96а в с. Підгір'я Богородчанського району Івано-Франківської області значні особисті кошти та особисту працю, внаслідок чого майно істотно збільшилося у своїй вартості, тому вважає, що дане нерухоме майно слід визнати обєктом права спільної сумісної власності подружжя.

Рішенням Богородчанського районного суду від 16 грудня 2005 року шлюб між нею та ОСОБА_6 розірвано, а справа про поділ спільної сумісної власності ухвалою суду від 08 червня 2006 року була залишена без розгляду, оскільки позивач ОСОБА_6 не з'являвся в судові засідання. Після розірвання шлюбу вона з дітьми та ОСОБА_6 продовжували проживати в спільному будинку. В цей період за свої особисті кошти продовжувала покращувати стан житлового майна.

29 травня 2007 року ОСОБА_6 помер. Після його смерті відкрилася спадщина, спадкоємцями якої є троє дітей ОСОБА_6 двоє від першого шлюбу та донька від другого шлюбу. Усі відповідачі прийняли спадщину, однак свідоцтва про право на спадщину за законом не отримали.

Відповідач ОСОБА_2 звернулась до суду із зустрічним позовом, який прийнятий до спільного розгляду. Відповідно до заявлених вимог ОСОБА_2 поставила питання про визнання за нею права власності на 76,5/100 житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами по вул.Шевченка, 96а в с.Підгіря.

Заявлені вимоги мотивувала тим, що народилася 15 червня 1996 року в сім'ї ОСОБА_6 та ОСОБА_1. З народження і до цього часу постійно проживає в житловому будинку по вул. Шевченка, 96а в с. Підгір'я Богородчанського району Івано-Франківської області, право власності на який зареєстровано за батьком ОСОБА_6 Батько ОСОБА_6, перебуваючи в зареєстрованому шлюбі з матір'ю ОСОБА_1, 03 грудня 1998 року став власником частини житлового будинку, яка належала ОСОБА_7, шляхом укладення з нею договору купівлі-продажу. Спільне сімейне життя у батьків не склалося, тому за рішенням суду від 16 грудня 2005 року шлюб між ними було розірвано. Після розірвання шлюбу батьки надалі продовжували проживати в спільному житловому будинку по вул. Шевченка, 96а в с. Підгір'я Богородчанського району Івано-Франківської області. 29 травня 2007 року батько помер. Після смерті батька відкрилася спадщина, і троє дітей померлого - дочки ОСОБА_3, ОСОБА_10 від першого шлюбу та вона прийняли спадщину.

З часу смерті батька минуло більше 10 років.

Її мати - ОСОБА_1 має право на половину від 47/100 частин житлового будинку, яку вона разом з батьком викупила в ОСОБА_7, і таке її право батько ОСОБА_6 визнавав за життя, що підтверджується позовною заявою про поділ спільного майна подружжя, яку він подавав до суду. Фактично матір проживає на тій частині житлового будинку, яка була придбана за час її перебування в шлюбі з батьком. Вона отримати свідоцтво про право на спадщину за законом на належну їй частину майна в позасудовому порядку не змогла, що підтверджується листом нотаріуса від 01 березня 2018 року. Посилаючись на ч.1 ст. 1297 ЦК України звернула увагу на те, що спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов'язаний звернутися до нотаріуса або в сільських населених пунктах до уповноваженої на це посадової особи відповідного органу місцевого самоврядування за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Однак відповідачі ОСОБА_5, ОСОБА_4 вказаних дій не вчиняли.

З часу смерті батька ОСОБА_6 вона постійно проживає в даному житловому будинку, протягом більше як 10 років відкрито і безперервно користується усім спадковим майном і про це достовірно відомо усім відповідачам. З 2007 року і по даний час ніхто з відповідачів не вчиняв жодних дій, які б свідчили про їх дійсний намір отримати правовстановлюючі документи на спадкове майно та володіти ним, а тому вважає, що набула права власності на це майно за набувальною давністю.

Визнає, що матері ОСОБА_1 за правом спільної сумісної власності подружжя належить 23,5/100 частин житлового будинку (1/2 від 47/100), а право власності на решта 76,5/100 частин будинковолодіння, які входять до складу спадщини, слід визнати за нею.

В судовому засіданні позивачка за первинним позовом ОСОБА_1 пояснила, що з 1995 року безперервно проживає у даному житловому будинку. Разом з нею проживає її дочка ОСОБА_2, вони спільно підтримують будинок у належному стані, покращують його експлуатаційні якості, здійснюють догляд за житловим будинком, господарськими будівлями та спорудами, страхують його, оплачують комунальні послуги, обробляють земельну ділянку. Виходячи із суті предявленого ОСОБА_2 зустрічного позову, погодилась на те, щоб її позов був задоволений частково у частині визнання за нею права власності на 23,5/100 частини житлового будинку. Позовні вимоги ОСОБА_2 визнала і погодилась на їх задоволення.

Відповідач за первинним позовом та позивач за зустрічним ОСОБА_2 у судовому засіданні підтримала заявлені нею у зустрічному позові вимоги з викладених у заяві підстав. Вказала, що 25,5/100 частин - належить їй як спадкоємцю першої черги за законом після смерті батька, а іншу частину - 51/100 житлового будинку набула за набувальною давністю. Заявлені у первісному позові вимоги визнала частково і погодилась з тим, щоб визнати за ОСОБА_1 право власності на 23,5/100 частини житлового будинку.

Відповідачі ОСОБА_5 та ОСОБА_4 у судове засідання не зявились, відзив на зустрічний позов суду не подали. До матеріалів справи попередньо подали заяву у якій просили розглянути справу за їх відсутності, а у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовити і застосувати наслідки спливу строку позовної давності до заявлених нею вимог. Звернули увагу суду на те, що трирічний строк позовної давності для звернення ОСОБА_1 з позовом про збільшення частки нерухомого майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя розпочався саме з дня смерті ОСОБА_6 (29.05.2007 року), оскільки саме з цього дня позивачка мала розуміти про порушення свого права, яке на її думку підлягало захисту. З таким позовом позивачка зверталась 27.12.2007 року до Богородчанського районного суду. Крім того, позивачка 14.02.2008 року зверталась до суду із заявою про усунення їх як спадкоємців за законом від права спадкування після смерті ОСОБА_6, у чому їй судом було відмовлено. Починаючи з 28.05.2010 року строки позовної давності для позивачки сплили.

Заслухавши доводи сторін, дослідивши матеріали справи, суд прийшов до висновку, що заявлені ОСОБА_1 позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, а зустрічний позов ОСОБА_2 слід задовольнити.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 19 січня 1995 року зареєструвала шлюб з ОСОБА_6. Для обох шлюб був другим. У першому шлюбі ОСОБА_6 разом з ОСОБА_7 побудували житловий будинок та господарські будівлі в с. Підгір'я по вул. Шевченка, 96а Богородчанського району Івано-Франківської області, який між подружжям поділено за рішенням Богородчанського районного суду Івано-Франківської області від 26 квітня 1995 року.

03 грудня 1998 року ОСОБА_6, який уже перебував у зареєстрованому шлюбі з позивачкою ОСОБА_1, придбав за договором купівлі-продажу 47/100 частин житлового будинку у першої дружини ОСОБА_7 Оскільки вказана частина майна була придбана у шлюбі з позивачкою, то відповідно до ст. 60, 62 Сімейного кодексу України є обєктом права спільної сумісної власності подружжя. Тому ОСОБА_1 на законних підставах належить частка 23,5/100 домоволодіння, якою вона володіє та користується.

Вимоги позивачки про необхідність визнати спільною сумісною власністю подружжя усе домоволодіння, а відтак визнати за нею право власності на ? частину усього домоволодіння задоволенню не підлягають.

Доводи позивачки про те, що за час перебування в шлюбі з ОСОБА_6 вона вклала в житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами по вул. Шевченка, 96а в с. Підгір'я Богородчанського району Івано-Франківської області значні особисті кошти, особисту працю, несла безпосередні витрати по відновленню та капітальному ремонту зруйнованого пожежею майна, внаслідок чого воно істотно збільшилося у своїй вартості, є обґрунтованими. Разом з тим, строк, у межах якого вона могла звернутись до суду з вимогою про захист свого цивільного права, сплив 29.05.2010 року, тобто по закінченні трьох років з дати смерті ОСОБА_6 Відповідачі подали суду заяву про застосування позовної давності і, відповідно до ч.4 ст. 267 ЦК України, це є підставою для відмови у позові.

Після смерті ОСОБА_6 відкрилась спадщина на 76,5/100 частини житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами по вул. Шевченка, 96а в с. Підгір'я.

Троє дітей померлого - ОСОБА_3, ОСОБА_10 та ОСОБА_2 є спадкоємцями першої черги за законом.

Як встановлено судом з інформації державного нотаріуса Богородчанської районної державної нотаріальної контори ОСОБА_4, ОСОБА_3 прийняли спадщину, подавши у шестимісячний строк до нотаріальної контори заяви про прийняття спадщини, а ОСОБА_2 прийняла спадщину відповідно до ч.3, 4 ст. 1268 ЦК України.

Згідно вимог ч.1 ст. 1297 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов'язаний звернутися до нотаріуса або в сільських населених пунктах до уповноваженої на це посадової особи відповідного органу місцевого самоврядування за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Таким чином, законом на спадкоємця покладено обовязок реалізувати своє право, тобто здійснити державну реєстрацію нерухомого майна. ОСОБА_5 та ОСОБА_4 таких дій з часу відкриття спадщини (з 29.05.2007 року) не вчинили по даний час.

Відповідно до частини першої статті 344 ЦК особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено ЦК.

При вирішенні вимог ОСОБА_2 суд враховувує, що володіння нею успадкованим нерухомим майном було добросовісним і відкритим. Вона не приховувала факт перебування майна у її володінні. Таке володіння було безперервним, воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. ОСОБА_5, та ОСОБА_4 було відомо, що вказане майно знаходиться у володінні ОСОБА_2, вони не вживали ніяких дій протягом усього часу не тільки щодо оформлення та реєстрації свого права, але і щодо забезпечення утримання та збереження майна.

ОСОБА_1 вимоги ОСОБА_2 у цій частині визнала. Виходячи з наведеного, вимоги ОСОБА_2 підлягають задоволенню.

Керуючись ст.263-265 ЦПК України, суд, -

ухвалив :

Заявлені ОСОБА_1 позовні вимоги задовольнити частково. Визнати за ОСОБА_1 право власності на 23,5/100 частини житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами по вул.Шевченка, 96а в с.Підгіря Богородчанського району Івано-Франківської області. У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Зустрічний позов ОСОБА_2 задовольнити. Визнати за ОСОБА_2 право власності на 76,5/100 частин житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами в с. Підгіря по вул. Шевченка, 96а Богородчанського району Івано-Франківської області.

Рішення може бути оскаржене сторонами у апеляційному порядку до апеляційного суду Івано-Франківської області через суд першої інстанції шляхом подання в 30-ти денний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги.

Суддя Битківський Л.М.