Справа № 383/724/17
Номер провадження 2/383/38/18
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 травня 2018 року Бобринецький районний суд Кіровоградської області у складі:

головуючого судді - Адаменко І.М.,

за участю:

секретаря судового засідання - Одінцової Н.Г.,

позивача ОСОБА_1,

представника позивача адвоката ОСОБА_2,

відповідача ФОП ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Бобринець Кіровоградської області в приміщенні Бобринецького районного суду Кіровоградської області справу № 383/724/17 за позовною заявою ОСОБА_1 до фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 про визнання договору оренди землі недійсним,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про визнання недійсним договору оренди землі від 07 серпня 2009 року, укладеного між ОСОБА_1 та ФОП ОСОБА_3, зареєстрований в Бобринецькому районному відділі КРФ ДП «ЦДЗК» 23 грудня 2009 року за №10.

Обґрунтовуючи позовні вимоги зазначив, що згідно державного акту на право приватної власності на землю серії ІІ-КР №040326, зареєстрованого в Книзі запису державних актів на право приватної власності на землю за №21-661ч від 27 квітня 2001 року, є власником земельної ділянки площею 5,40 га, розташованої на території Тарасівської сільської ради Бобринецького району Кіровоградської області, кадастровий номер :02:000:0638.

У 2005 році він передав свою земельну ділянку своєму знайомому в користування без укладення письмового договору. Після чого цей знайомий без його відома надав в користування земельну ділянку ФОП ОСОБА_3, про що повідомив позивача приблизно в 2008 році. Під час розмови з чоловіком відповідачки домовились про те, що останній буде в подальшому користуватися його земельною ділянкою, але при першій вимозі повинен повернути землю. За користування земельною ділянкою декілька разів брав кошти у ОСОБА_3, останній раз приблизно у 2011 році. У 2015 році, коли звернувся за поверненням земельної ділянки, ОСОБА_4 йому відмовив. Також, цього року він дізнався про наявність укладеного між ним та ФОП ОСОБА_3 договору оренди землі від 07 серпня 2009 року. Вказує, що договір оренди землі не підписував, та не отримував орендної плати згідно п.п.9, 11 договору, що є підставою для визнання його недійсним. Одночасно з поданням позову подав заяву про поновлення строку позовної давності (а.с.5).

Ухвалою суду від 17.10.2017 року відкрито провадження у справі (а.с.21).

Ухвалою суду від 29.11.2017 року призначено у справі судово-почеркознавчу експертизу, на час проведення якої провадження у справі зупинено (а.с.73-75).

Ухвалою суду від 10.01.2018 року поновлено провадження у справі у звязку із надходженням клопотання експерта про надання додаткових матеріалів (а.с.94-95).

Ухвалою суду від 17.01.2018 року повторно направлено на виконання ухвалу про призначення експертизи від 29.11.2017 року та матеріали справи, надавши у розпорядження експерта додаткові матеріали, необхідні для проведення експертизи (а.с.104-105).

Ухвалою суду від 05.04.2018 року поновлено провадження у справі у звязку із надходженням висновку експерта (а.с.123-124).

Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі з підстав викладених в позовній заяві та просив їх задовольнити, додатково пояснивши, що орендну плату за договором оренди землі не отримував.

Представник позивача позовні вимоги підтримав в повному обсязі з підстав викладених в позовній заяві.

Відповідач позов не визнала та просила відмовити в його задоволенні. Свої заперечення обґрунтувала тим, що взимку 2009 року дізналась від односельчанина ОСОБА_5, який обробляв земельну ділянку ОСОБА_1, що він їде за кордон та що позивач має намір передати землю в оренду іншому орендарю. В подальшому, при особистій телефонній розмові з позивачем, отримала від останнього згоду на передачу їй в оренду земельну ділянку. Також домовились, що позивач надасть їй необхідні документи для укладення договору оренди землі. Згодом позивач особисто приїхав до неї додому на надав їй державний акт на право приватної власності на землю, копію паспорта та ідентифікаційного коду, та з яким узгодили істотні умови договору оренди землі, зокрема розмір орендної плати, порядок оплати та строк дії договору. Після оформлення договору та додатків до нього її чоловік ОСОБА_4 повіз позивачу додому для ознайомлення та підпису договір оренди землі в трьох примірниках та додатки до нього. Оскільки позивача вдома не було, ОСОБА_4 залишив документи його дружині. Після реєстрації договору у грудні 2009 року відразу передала один екземпляр договору позивачу. У 2010 році виплатила позивачу орендну плату наперед за 2011-2015 роки в сумі 15000 грн., про що останній власноручно написав розписку від 01.08.2010 року. У грудні 2010 року виплатила позивачу орендну плату наперед за 2016 рік в сумі 3000 грн., про останній написав розписку від 11.12.2010 року. Оскільки підпис позивача на розписці відрізнявся від підпису на договорі оренди землі, попрохала позивача на її примірнику договору оренди землі поставити підпис. Позивач в її присутності особисто поставив свій підпис в графі підпис орендодавця, поряд з наявним підписом. У листопаді 2011 року знову попросив виплатити йому орендну плату наперед та в рахунок орендної плати за 2017 рік отримав від неї 3000 грн., про що написав розписку від 16.11.2011 року. У листопаді 2013 року на прохання позивача виплатила йому орендну плату наперед за 2017-2021 роки в сумі 20000 грн., про що написав розписку від 11.11.2013 року (а.с.28-30). Подала заяву про застосування строку позовної давності (а.с.147-149).

В судовому засідання як свідок допитана дружина позивача ОСОБА_6, яка пояснила, що має з чоловіком довірливі відносини. Чоловік має у власності земельну ділянку, однак у кого вона знаходиться в користуванні їй невідомо. Чоловік брав в орендаря орендну плату наперед. Також вказала, що знає чоловіка відповідачки ОСОБА_4, який ніколи не був у неї вдома та не передав через неї документи позивачу.

Суд, заслухавши пояснення сторін та інших учасників справи, дослідивши письмові докази, висновок експерта прийшов до висновку, що позов задоволенню не підлягає виходячи з наступного.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 є власником земельної ділянки площею 5,40 га, переданої для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташованої на території Тарасівської сільської ради Бобринецького району Кіровоградської області, що підтверджується копією державного акта на право приватної власності на землю серії ІІ-КР №040326, виданого 27 квітня 2001 року Тарасівською сільською радою народних депутатів (а.с.9).

07 серпня 2009 року між ОСОБА_1 та ПП Гунько ОСОБА_7 укладено договір оренди терміном на пятнадцять років, за яким обєктом оренди є земельна ділянка загальною площею 5,40 га, належна позивачу на підставі державного акту серії ІІ-КР №040326, що підтверджується оригіналом договору (а.с. 38, 80, 86). Вказаний договір зареєстрований у Бобринецькому районному відділі Кіровоградської регіональної філії ДП центр ДЗК 23.12.2009 року за №10.

Також сторонами договору підписано акт визначення меж земельних ділянок в натурі від 07 серпня 2009 року та акт про передачу та прийом земельної ділянки в натурі від 07 серпня 2009 року, оригінали яких містяться на а.с.40, 41.

Згідно з висновком експертів за результатами проведення судово-почеркознавчої експертизи №1863/1864/17-27, 1214/18-27 від 20.03.2018 року, підписи від імені ОСОБА_1 у трьох примірниках договору оренди землі від 07.08.2009 року укладеного між ОСОБА_1 та фізичною особою-підприємцем ОСОБА_3, зареєстрованого у Бобринецькому районному відділі Кіровоградської регіональної філії ДП центр ДЗК 23.12.2009 року за №10 в рядку «ПІДПИС ОРЕНДОДАВЦЯ», виконані не самим ОСОБА_1, а іншою особою. Проте другий підпис від імені ОСОБА_1 у примірнику договору оренди землі від 07.08.2009 року (а.с.38), укладеного між ОСОБА_1 та фізичною особою-підприємцем ОСОБА_3, зареєстрованого у Бобринецькому районному відділі Кіровоградської регіональної філії ДП центр ДЗК 23.12.2009 року за №10 в рядку «ПІДПИС ОРЕНДОДАВЦЯ», виконаний самим ОСОБА_1 (а.с.114-122).

За змістом ч.2 ст.792 ЦК України відносини щодо найму (оренди) земельної ділянки регулюються законом.

Відповідно до положень частини першої статті 626 ЦК України та частини першої статті 638 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору

Правочин вважається таким, що укладений в письмовій формі, якщо він підписаний його сторонами (ч.2 ст.207 ЦК України).

Частиною першою статті 203 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, актами цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Згідно із ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч. 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу. Зокрема ч.3 ст.203 ЦК України визначено, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Підписання договору особою, яка не має на це повноважень та відсутність волевиявлення власника, є підставою для визнання договору недійсним (ст.ст. 203, 215 ЦК України).

Аналізуючи вказані вище норми законодавства суд приходить до висновку, що волевиявлення є важливим чинником, без якого неможливе вчинення правочину, що узгоджується з свободою договору. Своє волевиявлення на укладення договору учасник правочину виявляє в момент досягнення згоди з усіх істотних умов, складання та скріплення підписом письмового документу, в якому фіксуються права та обовязки сторін. Підписи сторін є обовязковим реквізитом договору, укладеного в письмовій формі, який відображає волевиявлення сторін на укладення такого договору. Дійшовши згоди щодо усіх істотних умов договору оренди, сторони складають і підписують відповідний письмовий документ, надаючи згоді встановленої форми.

Враховуючи те, що позивач спірний договір оренди землі від 07 серпня 2009 року в момент його укладення особисто не підписував, що підтверджується висновком експертів за результатами проведення судово-почеркознавчої експертизи №1863/1864/17-27, 1214/18-27 від 20.03.2018 року, своє волевиявлення на укладення договору в момент досягнення згоди з усіх його істотних умов не виявляв та повноваження на це іншій особі не надавав, що свідчить про відсутність волі орендодавця на його укладення, тому є правові підстави для визнання вказаного договору недійсним.

Сам по собі факт підписання позивачем одного з трьох примірників договору оренди землі від 07 серпня 2009 року у 2011 році правового значення для вирішення спору немає, оскільки цей факт мав місце не під час укладення договору оренди землі та його реєстрації, а значно пізніше, і в контексті положень ч.1 ст.241 ЦК України щодо наступного схвалення правочину, не може бути застосований, так як позивач у цих відносинах нікого не уповноважував на підписання договору оренди від його імені. Аналогічно вказану норму не можна застосувати і до факту отримання позивачем орендної плати. При цьому, суд звертає увагу на те, що надані розписки (а.с.31-33) підтверджують лише отримання позивачем дивідендів, а не орендної плати за користування земельною ділянкою, а тому доводи відповідача в цій частині є необґрунтованими.

Однак, позовні вимоги про визнання недійсним договору оренди землі задоволенню не підлягають так як заявлені з порушенням строку позовної давності виходячи із наступного.

Згідно ст.256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Відповідно до ч.3 ст.267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст.357 ЦК України).

Згідно ч.1 ст.261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»).

Порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», що містяться в статті 261 ЦК України дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обовязку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо.

Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого статтею 81 ЦПК України, про обовязковість доведення стороною спору тих обставин, на котрі вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 09 листопада 2016 року по справі № 6-2469цс16.

За змістом ч.1 ст.261 ЦК України початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

З пояснень сторін судом встановлено, що позивач дізнався про порушення свого права, тобто про наявність спірного договору оренди у 2011 році, що в розумінні ч.1 ст.261 ЦК України є моментом початку перебігу строку позовної давності, однак в судовому порядку протягом трирічного строку позовної давності договір не оспорив, а тому пропустив його без поважних причин. Окрім того, позивачу було відомо про те, що відповідач користується його земельною ділянкою, у звязку з чим від початку користування земельною ділянкою отримував орендну плату, тобто знав про існування правовідносин, що випливають з договору оренди. Вказані обставини також підтверджуються поясненнями свідка ОСОБА_6, з яких вбачається, що земельна ділянка позивача перебувала в оренді і він отримував орендну плату за її користування.

Твердження позивача про те, що строк позовної давності ним пропущено з поважних причин, оскільки про існування спірного договору оренди дізнався у 2015 році, є необґрунтованими та такими, що не ґрунтується на встановлених судом обставинах справи.

З матеріалів справи вбачається, що позивач до суду звернувся у вересні 2017 року, тобто після спливу трьохрічного строку позовної давності, при цьому не навів жодних обґрунтувань щодо неможливості дізнатися про порушення свого цивільного права або про особу яка його порушила та не надав відповідних доказів на підтвердження вказаних обставин, а тому твердження відповідача про пропуск позивачем строку позовної давності без поважних причин доведені та знайшли своє підтвердження під час розгляду судом справи.

Згідно ч.4 ст.267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Отже, суд відмовляє в задоволенні позову у звязку зі спливом позовної давності, про застосування якої заявлено відповідачем у спорі, яка пропущена позивачем без поважних причин.

На підставі наведеного, керуючись ст.ст. 76-81, 141, 258, 259, 263-265, 268, 273, 354, 355 ЦПК України, ст.ст. 203, 207, 215, 241, 256, 261, 267, 626, 638, 792 ЦК України, суд, -

УХВАЛИВ :

ОСОБА_1 у задоволенні позову до фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 про визнання договору оренди землі недійсним - відмовити повністю.

Рішення суду може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги.

Апеляційна скарга на рішення може бути подана протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення до Апеляційного суду Кіровоградської області. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

У відповідності до п.п. 15.5) п.15 ч.1 Перехідних положень ЦПК України, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди (Бобринецький районний суд Кіровоградської області).

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Позивач: ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1, зареєстрована адреса проживання: ІНФОРМАЦІЯ_2, поштовий індекс 27248.

Відповідач: Фізична особа-підприємець ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_3, свідоцтво про державну реєстрацію фізичної особи-підприємця від 16.03.2006 року, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2, зареєстрована адреса проживання: ІНФОРМАЦІЯ_4, поштовий індекс 27243.

Представник позивача: ОСОБА_2, свідоцтво про право заняття адвокатською діяльністю № 321/290 від 28 січня 2008 року.

Повне судове рішення складено 31.05.2018 року.

Суддя І.М. Адаменко