Справа №295/5391/17
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10.05.2018 року м. Житомир

Богунський районний суд м. Житомира у складі:

головуючого судді Перекупка І.Г.,

при секретарі Поліщук О.В.,

за участю позивача ОСОБА_1,

представника відповідача ОСОБА_2,

відповідачів ОСОБА_3, ОСОБА_4,

представника відповідача ОСОБА_5 адвоката ОСОБА_6,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі Богунського районного суду м. Житомира справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4, ОСОБА_3, ОСОБА_5 про визнання права власності на будівельні матеріали та обладнання, що були використані у процесі самочинного будівництва, -

В С Т А Н О В И В:

До Богунського районного суду м. Житомира звернулася ОСОБА_1 з позовом до ОСОБА_4, ОСОБА_3, ОСОБА_5 про визнання права власності на будівельні матеріали та обладнання, що були використані у процесі самочинного будівництва. В обгрунтування позовних вимог позивачка вказала, що вона проживає за адресою ІНФОРМАЦІЯ_1. У неї був син - ОСОБА_7, який помер 28 березня 2014 р. 18 серпня 1998 р. ОСОБА_8 продав, а син позивача, ОСОБА_7 купив 69/100 частин жилого будинку № 29-г, що знаходяться в м. Житомирі по вул. Домбровського. Будинок дерев'яний, обкладений цеглою, жилою площею 79.8 кв. м. До будинку належать: сараї: «Б», «В», «Г», «Д», «Ж», туалети «У-У1», огорожа № 1-2. При цьому позивачка звертає увагу, що син, ОСОБА_7 для купівлі вказаного будинку зайняв у неї три тисячі американських доларів. Договір купівлі-продажу вищевказаних частин жилого будинку було нотаріально посвідчено 18 серпня 1998 р. приватним нотаріусом Житомирського міського та районного нотаріального округу ОСОБА_9, в подальшому даний договір було зареєстровано в органах БТІ - що підтверджується ксерокопією відповідного договору яка міститься в додатках до позовної заяви. З моменту вчинення вищевказаного договору купівлі-продажу позивач та її син почали постійно проживати в належному на праві власності ОСОБА_7 будинку. Земля під будинком не була приватизована і не була передана в постійне користування на момент купівлі. В 2000 р. позивачка, за власні кошти, купила будівельні матеріали, а саме: цеглу - 3 000 штук, цемент - 6 сорокакілогромових мішків, шифер - 80 шиферин, дошка - 5 куб. метра, брус - 15 метрів. За погодженням із сином побудувала літню кухню та сарай за вказаною адресою в якій проживає та користується вказаними будівлями на час направлення позову до суду.

31 липня 2002 р. син позивачки, ОСОБА_7 отримав державний акт на права приватної власності на землю площею 0.0592 гектарів, який було видано на підставі четвертої сесії Житомирської міської ради від 18 липня 2002 р. № 40, яка розташавана за адресою: м Житомир по вул. Домбровського, 29-г. Землю передано для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівлель, споруд - 0.0430 га, ведення садівництва - 0.0162 ОСОБА_10., акт зареєстровано в Книзі записів актів на право приватної власності на землю за № 7430.

28 вересня 2007 р. між ОСОБА_11, ОСОБА_7 та ОСОБА_12 було укладено договір про виділ частки із майна, що є у спільній частковій власності - будинку № 29 - г, по вул. Домбровського в м. Житомирі., нотаріально посвідчений приватним нотаріусом Житомирського нотаріального округу ОСОБА_10, реєстр № 3899, за яким у володіння, користування та розпоряджання ОСОБА_7 перейшла квартира № 2.

28 березня 2014 р. ОСОБА_7 помер, тобто з цього часу відкрилась спадщина на майно яке йому належало.

Вищевказані будівельні матеріали та обладнання, що були використані у процесі самочинного будівництва літньої кухні, садибного житловий будинок не належали померлому ОСОБА_7 і відповідно не входили до предметів спадку.

З урахуванням викладеного позивачака просить визнати за нею право власності на будівельні матеріали та обладнання, що були використані у процесі самочинного будівництва літньої кухні та садибного житлового будинку № 29 «г» по вул. Домбровського м. Житомир, а саме: цегла 3 000 штук, цемент - 6 сорокакілогромових мішків, шифер - 80 шиферин, дошка - 5 куб. метра, брус - 15 метрів.

Свідок ОСОБА_13, ОСОБА_14, ОСОБА_15 суду пояснили, що знають ОСОБА_1 тривалий час. Знають, що вона робила на сілікатному заводі і своїми силами, приблизно протягом року, може більше, будувала будинок. Зі слів ОСОБА_1 цеглу виписували на заводі. Вони бачили, як цеглу вигружали.

Свідок ОСОБА_15 суду пояснив, що знає ОСОБА_1 тривалий час. У 2000 р. він та ще один чоловік будували ОСОБА_1 лютню кухню. Вони побудували саму коробку та кришу. Зі слів ОСОБА_1 цегла, з якої вони робили кухню, ОСОБА_1 виписувала на заводі в рахунок своєї заробітної плати. (а. с. 103-113).

Судом встановлено.

Згідно технічного паспорту на садибний (індивідуальний) житловий будинок № 29 «Г» по вул. Домбровського м. Житомир є ОСОБА_1. (а. с. 27-29)

Згідно Державного акту на право приватної власності на землю ОСОБА_7 на підставі рішення четвертої сесії Житомирської міської ради від 18 липня 2002 р. № 40, передано земельну ділянку, яка розташавана за адресою: м Житомир по вул. Домбровського, 29 «г» для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівлель, споруд - 0.0430 га, ведення садівництва - 0.0162 ОСОБА_10. Акт зареєстровано в Книзі записів актів на право приватної власності на землю за № 7430. (а. с. 30).

Зі змісту договору купівлі-продажу частини житлового будинку від 18.08.1998 р. ОСОБА_16 продав а ОСОБА_17 купив 69/100 частин жилого будинку № 29 «Г», жилою площею 79,8 кв. м., що знаходиться в м. Житомирі по вул. Домбровського. До будинку належать: сараї «Б», «В», «Г», «Д», «Ж», туалет «У-У1», огорожа № 1-2. (а. с. 31).

Згідно договору про виділ частки із майна, що є у спільній частковій власності, укладеного 28 вересня 2007 р. між ОСОБА_11, ОСОБА_7, ОСОБА_12, ОСОБА_7 передано у володіння, користування та розпорядження квартира № 2: веранда ІІ, площею 11.40 кв. м., коридор 2-1, площею 2,60 кв. м., кімната 2-2 площею 16.10 кв. м., кухня 2-3 площею 15.10 кв. м., кімната 2-4 площею 17.40 кв. м., сарай «Д», гараж «Ж», уборна «У1», огорожі № 1, 2, що складає 69/100 ідеальних частки житлового будинку та земельна ділянка площею 503 кв. м. Крім того, у користуванні ОСОБА_7 є самовільно збудовані: літня кухня «Г» та сарай «Г1». (а. с. 32).

28 листопада 2016 р. приватним нотаріусом Житомирського нотаріального округу ОСОБА_18, посвідчено Свідоцтво про право на спадщину за законом на підставі ст. 1261 ЦК України. Спадщина, на яку видано свідоцтво, складається з: 430/1000 (чотирста тридцять десятитисячних) ідеальних часток земельної ділянки, площею 0,1000 (нуль цілих одна тисяча десятитисячних) ОСОБА_10, що розташована: м. Житомир вул. Домбровського, № 29 «Г», яку передано для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, що належала померлому. Спадкоємцями зазначеного у цьому свідоцтві майна ОСОБА_7, 15.04.1967 р. н., який помер 28 березня 2014 р., є його мати ОСОБА_1, дочька, ОСОБА_4, ОСОБА_3, ОСОБА_5. (а. с. 34-43).

10 липня 2017 р. приватним нотаріусом Житомирського нотаріального округу ОСОБА_18, посвідчено Свідоцтво про право на спадщину за законом на підставі ст. 1261 ЦК України. Спадкоємцями, зазначеного у цьому свідоцтві майна ОСОБА_7, який помер 28.03.2014 р. є його мати, ОСОБА_1 та доньки: ОСОБА_4, ОСОБА_3, ОСОБА_5. Спадщина, на яку видано свідоцтво, складається з: квартира № 2: веранда ІІ, площею 11.40 кв. м., коридор 2-1, площею 2,60 кв. м., кімната 2-2 площею 16.10 кв. м., кухня 2-3 площею 15.10 кв. м., кімната 2-4 площею 17.40 кв. м., сарай «Д», гараж «Ж», уборна «У1», огорожі № 1, 2, що складає 69/100 ідеальних частки житлового будинку та земельна ділянка площею 503 кв. м. Крім того, у користуванні ОСОБА_7 є самовільно збудовані: літня кухня «Г» та сарай «Г1». (а. с. 94-99).

Суд, вислухавши позицію позивача, відповідачів, їх представників, дослідивши надані сторонами докази, вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав.

В судовому засіданні ОСОБА_1 та її представник стверджує, що в 2000 р. вона, ОСОБА_1 звела будинок з мансандрою на земельній дільниці за адресою м. Житомир вул. Домбровського, № 29 «Г», за свої особисті кошти та за будівельні матеріали, які ніби-то їй виписували та купувалися нею також з місяця роботи, однак жодних належних доказів не надає.

У відповідності до вимог ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може грунтуватися на припущеннях тощо.

Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування; суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування

Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Рішення суду та доказування обставин, не може ґрунтуватися на припущеннях. (ст. ст. 76-78, 81 ЦПК України)

Статтею 89 ЦПК України визначено вимоги до оцінки доказів судом. Так, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Суд звертає, увагу, що позивачка ОСОБА_1 на час розгляду позову не є і ніколи не була власником спірної літньої кухні з мансандрою.

Так, згідно договору про виділ частки із майна, що є у спільній частковій власності, укладеного 28 вересня 2007 р. між ОСОБА_11, ОСОБА_7, ОСОБА_12, ОСОБА_7 передано у володіння, користування та розпорядження квартира № 2: веранда ІІ, площею 11.40 кв. м., коридор 2-1, площею 2,60 кв. м., кімната 2-2 площею 16.10 кв. м., кухня 2-3 площею 15.10 кв. м., кімната 2-4 площею 17.40 кв. м., сарай «Д», гараж «Ж», уборна «У1», огорожі № 1, 2, що складає 69/100 ідеальних частки житлового будинку та земельна ділянка площею 503 кв. м. Крім того, у користуванні ОСОБА_7 є самовільно збудовані: літня кухня «Г» та сарай «Г1». (а. с. 32).

Крім того, про самовільно збудовані літню кухню «Г» та сарай «Г1» йдеться мова у Свідоцтві про право на спадщину за законом а саме 10 липня 2017 р. приватним нотаріусом Житомирського нотаріального округу ОСОБА_18, посвідчено Свідоцтво про право на спадщину за законом на підставі ст. 1261 ЦК України. Спадкоємцями, зазначеного у цьому свідоцтві майна ОСОБА_7, який помер 28.03.2014 р. є його мати, ОСОБА_1 та доньки: ОСОБА_4, ОСОБА_3, ОСОБА_5. Спадщина, на яку видано свідоцтво, складається з: квартира № 2: веранда ІІ, площею 11.40 кв. м., коридор 2-1, площею 2,60 кв. м., кімната 2-2 площею 16.10 кв. м., кухня 2-3 площею 15.10 кв. м., кімната 2-4 площею 17.40 кв. м., сарай «Д», гараж «Ж», уборна «У1», огорожі № 1, 2, що складає 69/100 ідеальних частки житлового будинку та земельна ділянка площею 503 кв. м. Крім того, у користуванні ОСОБА_7 є самовільно збудовані: літня кухня «Г» та сарай «Г1». (а. с. 94-99).

Суд критично відноситься до посилань позивачки на ст. 319, 321 ЦК України у зв'язку з тим, що обставини на які звертає увагу позивачка, не можуть бути застосовані норми законодавчих актів, які захищають та регулюють право власності та власника зокрема, не можуть бути засновані та використані позивачем з метою захисту ніби-то порушених її прав та інтересів.

Свідчення свідків досить суперечливі, зводяться до того що дійсно будинок будувався в 2000 р. але жодних конкретних свідчень з приводу того, що вказані самовільно збудовані будівлі літня кухня «Г» та сарай «Г1» будувалися за особисті кошти позивачки свідки не надали.

Надані в якості доказу позивачкою накладні на отримання будівельних матеріалів, взагалі не відносяться до неї, оскільки виписані на інших осіб й не підтверджують те, що саме ці матеріали були задіяни саме ОСОБА_1 в будівництві спірного будинку. (а. с. 67-70)

Судом встановлено, що будинок збудований в 2000 р. на земельній ділянці, яка не належала ані померлому ОСОБА_7 ані позивачу, оскільки державний акт на право приватної власності на земельну ділянку був отриманий лише 31.07.2002 року, тобто після двох років після будівництва. (а. с. 30).

Таким чином, на момент будівництва згоди та дозволу співвласників будинковолодіння та земельної ділянки отримано не було.

Суд звератє увагу, що на момент будівництва в 2000 р. діяв Закон України «Про власність», правовідносини власності виникли саме тоді й саме чинне на той момент законодавство слід застосовувати при вирішенні даного питання.

Як вбачається з Постанови пленуму ВСУ №7 від 04.10.1991 року «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок» (втратила чинність в 2007 р.), пунктом 4, відповідно до ст.12 Закону України «Про власність» у приватній власності громадян можуть знаходитись жилі будинки, збудовані на відведеній у встановленому порядку земельній ділянці або придбані на законних підставах, наприклад, за договором купівлі-продажу, міни, дарування, за правом спадщини.

Оскільки згідно зі ст. 1 та ст. 14 Закону України «Про власність» земельна ділянка для будівництва жилого будинку і господарських будівель надається громадянину у приватну власність, участь інших осіб у будівництві не створює для них права приватної власності на жилий будинок.

Інші особи, які приймали участь у будівництві жилого будинку (його купівлі) не на підставі угоди про створення спільної власності, яка відповідає законодавству, вправі вимагати не визнання права власності на будинок, а відшкодування своїх затрат на будівництво (купівлю будинку), якщо допомогу забудовнику (покупцю) вони надавали не безоплатно.

З цього приводу позивачка ОСОБА_1 не надала суду доказів на підтвердження того, що нею та власниками будинку існувала угода про створення спільної власності, а земельна ділянка на якому розташована літня кухня, за життя ОСОБА_7 була виділена у встановленому законом порядку.

Відповідно до ст. 331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. До завершення будівництва (створення майна) особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна). У разі неможливості поділу незакінченого будівництвом будинку суд може визнати право за сторонами спору на будівельні матеріали і конструктивні елементи будинку або з урахуванням конкретних обставин залишити його одній зі сторін, а іншій присудити компенсацію. Визнаючи при цьому право власності на матеріали чи обладнання, суд у своєму рішенні має зазначити (назвати) ці матеріали чи обладнання. Аналогічний висновок міститься у постанові Верховного Суду України від 18.11.2015 р. № 6- 388цс15.

За чинним позовом позивач ОСОБА_1 просила визнати право власності на матеріали й обладнання, які були використані в процесі цього самовільного будівництва (створення майна), при цьому не підтвердила та не надав належних та допустимих доказів кількості матеріалів та обладнання, які було використано при будівництві спірного об'єкта нерухомості, належність саме відповідних матеріалів до вказаних будівель, тому суд вважає, що задоволення позову без зазначення належності цих матеріалів чи обладнання та їх вартості саме ОСОБА_1 суперечить закону та вказаній правовій позиції Верховного Суду України.

Куруючись ст. 319, 321, 331 ЦК України, ст. ст. 76-81, 89, 265, 354 ЦПК України, ст. 1 та ст. 14 Закону України «Про власність» Постанови пленуму ВСУ №7 від 04.10.1991 р. «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок»

ВИРІШИВ:

У задоволені позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_4, ОСОБА_3, ОСОБА_5 про визнання права власності на будівельні матеріали та обладнання, що були використані у процесі самочинного будівництва, відмовити.

Апеляційна скарга подається до Апеляційного суду Житомирської області протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Суддя Богунського районного

суду м. Житомира І.Г. Перекупка