Справа №487/2239/17 05.06.2018
Провадження №22-ц/784/933/18
Єдиний унікальний номер судової справи № 487/2239/17
Провадження № 22-ц/784/933/18
Доповідач в апеляційній інстанції Яворська Ж.М.
П О С Т А Н О В А

Іменем України

05 червня 2018 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Миколаївської

області у складі:

головуючого - Яворської Ж.М.,

суддів: Базовкіної Т.М., Кушнірової Т.Б.,

при секретарі судового засідання - Горенко Ю.В.,

за участю позивача - ОСОБА_2

представника відповідача - Варфоломєєвої Л.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження

апеляційну скаргу

Державного підприємства «Адміністрація морських портів України»

на рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 04 квітня 2018 року, яке ухвалено головуючим суддею Нікітіним Д.Г. у приміщенні цього ж суду, вступна та резолютивна частина якого проголошено об 12 годині 07 хвилин, у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до Державного підприємства "Адміністрація морських портів України" (далі - ДП «АМПУ про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку під час вимушеного прогулу та стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні по день фактичного розрахунку,

В С Т А Н О В И Л А

21 квітня 2017 року ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом ДП «АМПУ» про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку під час вимушеного прогулу та стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні по день фактичного розрахунку, визнання незаконними наказів.

В обґрунтування позову зазначала, що 13 червня 2013 року прийнята на посаду юрисконсульта служби «Дніпро-Бузький» ДП «АМПУ», а з 16 лютого 2015 року переведена на посаду провідного юрисконсульта юридичного відділу юридичної служби Миколаївської філії ДП «АМПУ».

Наказом № 177-о від 24 березня 2017 року її звільнено з займаної посади на підставі п.1 ст.40 КЗпП України - скорочення штату. Підставою такого звільнення є наказ начальника адміністрації від 20 січня 2017 року №48 «Про внесення змін до штатного розпису.

Позивач вважає, що її звільнення відбулось неправомірно, оскільки об'єктивних причин для звільнення не було, посада провідного юрисконсульта в ДП «АМПУ» не скорочувалась по всім філіям, не було і зміни в організації виробництва і праці, звільнення відбулося без отримання попередньої згоди профспілкової організації, членом якої вона, є не проведено заходи щодо визначення переважного права залишення на роботі всіх осіб, які обіймають посаду «провідного юрисконсульта». Крім того, в порушення ст.49-2 КЗпП України, роботодавець не запропонував їй наявні всі вакантні посади на підприємстві в цілому протягом всього часу з моменту повідомлення про скорочення по день фактичного звільнення.

Посилаючись на вищевикладені обставини, позивач просила визнати незаконними наказ начальника адміністрації від 20 січня 2017 року №48 «Про внесення змін до штатного розпису» та наказ Миколаївської філії Державного підприємства "Адміністрація морських портів України" № 177-о від 24 березня 2017 р. про припинення трудового договору та звільнення її з посади провідного юрисконсульта юридичного відділу юридичної служби Миколаївської філії ДП "АМПУ", поновити її на роботі в Миколаївської філії ДП «АМПУ» на посаді провідного юрисконсульта юридичного відділу юридичної служби Миколаївської філії ДП "АМПУ", стягнути з ДП «АМПУ» на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу та середній заробіток за весь час затримки всіх сум, що належать звільненому працівникові в день звільнення по день фактичного розрахунку.

Рішенням Заводського районного суду міста Миколаєва від 04 квітня 2018 року позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено частково.

Скасовано наказ Миколаївської філії Державного підприємства "Адміністрація морських портів України" № 177-о від 24 березня 2017 року про припинення трудового договору та звільнення ОСОБА_2 з посади провідного юрисконсульта юридичного відділу юридичної служби Миколаївської філії ДП "АМПУ".

Поновлено ОСОБА_2 на роботі в Миколаївської філії ДП «АМПУ» на посаді провідного юрисконсульта юридичного відділу юридичної служби Миколаївської філії ДП "АМПУ" з 24 березня 2017 року. У задоволенні решти вимог відмовлено.

Стягнено з ДП «АМПУ» на користь ОСОБА_2 середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 190892,50 грн. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції ДП «АМПУ» подало апеляційну скаргу, в якій посилаючись на те, що судом встановлено обставини, які не відповідають матеріалам цивільної справи, порушенні норми матеріального та процесуального права, просило про його скасування та ухвалення нового про відмову у задоволенні позову.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника відповідача, позивача, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як вбачається із матеріалів справи та встановлено судом, що ОСОБА_2 з 13 червня 2013 року прийнята на посаду юрисконсульта служби «Дніпро-Бузький» ДП «АМПУ», а з 16 лютого 2015 року переведена на посаду провідного юрисконсульта юридичного відділу юридичної служби Миколаївської філії ДП «АМПУ».

Наказом т.в.о. начальника Адміністрація Миколаївського морського порту «Про внесення змін до штатного розпису» № 48 від 20 січня 2017 року скорочено із штатного розпису 1 одиницю провідного юрисконсульта юридичного відділу юридичної служби підприємства з 24 березня 2017 року ( т.1 а.с.22).

23 січня 2017 року роботодавець, в особі т.в.о. начальника філії ОСОБА_4, попередив позивача про наступне вивільнення ( т.1 а.с.21).

Як вбачається із листа керівника ДП «АМПУ» ОСОБА_2 одночасно з попередженням про вивільнення 23 січня 2017 року, пропонувалися вакансії, наявні у Миколаївській філії та інших філіях підприємства. Однак вона відмовилася засвідчити власним підписом факт ознайомлення з вакантними посадами. В подальшому не повідомила про бажання зайняти вакантну посаду( т.1 а.с.69). Ці обставини підтвердив у суді і представник відповідача.

Позивач у суді першої та апеляційної інстанції заперечувала те, що їй надавалися пропозиції щодо вакантних посад як і у філії, так і в цілому по підприємству.

Згідно наказу начальника Адміністрація Миколаївського морського порту Козонак В.М №177/о від 24 березня 2017 року «Про припинення трудового договору» позивача звільнено з посади провідного юрисконсульта юридичного відділу юридичної служби підприємства Миколаївської філії ДП «АМПУ» за п. 1 ст. 40 КЗпП, - за скороченням штату.

У наказі про звільнення зазначено в якості підстави звільнення - наказ №48 від 20 січня 2017 року «Про внесення змін до штатного розпису»( т.1 а.с.20).

За змістом п.1 ч.1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників (п.1).

Звільнення з підстав, зазначених у п.п. 1,2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу (ч.2 ст.40 КЗпП України).

Власник є таким, що належно виконав вимоги ч.2 ст. 40, ч.3 ст. 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо.

При цьому роботодавець зобов'язаний запропонувати всі вакансії, що відповідають зазначеним вимогам, які існують на цьому підприємстві, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільнюється, працював.

Оскільки обов'язок по працевлаштуванню працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, за змістом ч.3 ст. 49-2 КЗпП України роботодавець є таким, що виконав цей обов'язок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з'явилися на підприємстві протягом цього періоду і які існували на день звільнення.

З матеріалів справи вбачається, що відповідач своєчасно та належним чином повідомив позивача про наступне вивільнення, але не виконав обов'язок надання пропозицій про всі наявні на підприємстві вакансії, які з'явилися на підприємстві в цілому протягом двох місяців і які існували на день звільнення.

Так, відповідно до відкритих даних Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань Державне підприємство «Адміністрація морських портів України», є юридичною особою та має 15 відокремлених підрозділів.

Доказів, які б належним чином підтверджували факт надання позивачу пропозицій про всі наявні на підприємстві вакансії, включаючи 15 відокремлених підрозділів, і з'являлись на цих підприємствах до моменту звільнення ( 24 березня 2017 року) матеріали справи не містять.

Колегія суддів не може погодитись з доводами відповідача щодо дотримання ним положень ст. 49-2 КЗпП України, на підтвердження яких відповідачем було надано акт відмови в ознайомленні з вакансіями та долученими до них списками вакансій ДП «АМПУ», оскільки в актах не зазначено з якими вакансіями ДП «АМПУ» мав намір ознайомити позивача, акт не містять посилань на конкретний список вакансій, його реквізити.

За такого, суд вірно виходив з того, що відповідачем не виконано обов'язок, передбачений ст. 49-2 КЗпП України.

Розірвання трудового договору з підстав, передбачених п.п.1 (крім випадку ліквідації підприємства , установи, організації), 2-5, 7 ст. 40 та п.п. 2 і 3 ст. 41 цього Кодексу, може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника) первинної профспілкової організації, членом якої є працівник (ч.1 ст. 43 КЗпП України).

З матеріалів справи вбачається, що позивач є членом Професійної спілки працівників морського транспорту Миколаївського морського торговельного порту (голова профспілки - ОСОБА_6). З її заробітної плати утримувалися професійні внески. Однак обґрунтованого звернення до цієї профспілкової організації відповідачем направлено не було.

Оскільки відповідач не звертався до профспілки із письмовим поданням, суд просив профспілку надати згоду (відмову в наданні згоди) на звільнення позивача відповідно до вимог ч. 9 ст. 43 КЗпП України.

Відповідно до витягу з протоколу засідання профкому профспілка відмовила ДП «АМПУ» у наданні згоди на звільнення позивача. Таке рішення мотивоване порушенням вимог ст. 22 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності», п. 4.1.1 Колективного договору на 2013-2018 року, відсутності об'єктивних причин для неминучих звільнень працівників загону охорони, який має функціонувати відповідно до вимог Закону України «Про морські порти України», невиконання ст. ст. 40, 49 КЗпП України, оскільки роботодавець запропонував наявні вакансії лише в філії, а не на підприємстві в цілому. Отже, рішення профспілки про відмову у наданні згоди на звільнення позивача, яке отримане судом на підставі ч. 9 ст. 43 КЗпП України є обґрунтованим у розумінні ч. 7 ст. 43 КЗпП України та ч. 6 ст. 39 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності», оскільки містить посилання на неврахування власником суттєвих фактичних обставин та деталізоване правове обґрунтування незаконності звільнення.

Таким чином, суд першої інстанції повно та всебічно дослідив обставини справи, дав їм належну правову оцінку та дійшов обґрунтованого висновку про те, що звільнення ОСОБА_2 відбулося з порушенням закону, а тому відповідно до ст. 235 КЗпП України вірно поновив позивача на роботі та стягнув середній заробіток за час вимушеного прогулу.

Що стосується доводів відповідача про те, що відмова профспілки надати згоду на звільнення позивача належним чином не аргументована та не містить посилань на правове обґрунтування незаконного звільнення працівника, то колегія суддів не може погодитись з такими доводами, оскільки вони спростовуються витягом з протоколу засідання профкому від 19 жовтня 2017 року ( т.1 а.с. 202-208) яке є аргументованим, містить посилання на неврахування власником суттєвих фактичних обставин та деталізоване правове обґрунтування незаконності звільнення, що відповідає положенням ч. 7 ст. 43 КЗпП України та ч. 6 ст. 39 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності».

Колегія суддів не може погодитись з доводами відповідача щодо дотримання ним положень ст. 49-2 КЗпП України, на підтвердження яких відповідачем було надано акт відмови в ознайомленні з вакансіями та долученими до них списками вакансій ДП «АМПУ», оскільки в актах не зазначено з якими вакансіями ДП «АМПУ» мав намір ознайомити позивача, акти не містять посилань на конкретний список вакансій, його реквізити. При цьому, дати наданих суду списків вакансій не співпадають із датами актів.

До того ж, відсутні докази повідомлення позивача про наявні вакансії у центральному офісі, Головному представництві в Одесі та 12 філіям ДП «АМПУ» протягом двох місяців та на день звільнення.

Приймаючи до уваги вищевикладене, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що звільнення позивача відбулося з порушенням її трудових прав та вимог закону, що відповідно до ст.235 КЗпП України є підставою для поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Твердження в апеляційні скарзі щодо неправильного висновку суду щодо порушення відповідачем вимог ст .ст.47.116 КЗпП України є слушним.

Як вбачається із матеріалів справи належна позивачеві на день звільнення заробітна плата у цей же день перерахована до банківської установи ( т.1 а.с.161,162,163).

Нарахована їй премія на підставі наказу №308 від 31 березня 2017 року ( після її звільнення), 06 квітня 2017 року перераховано до банківської установи. Однак таке не свідчить про грубе порушення прав позивача при звільненні. Хоча зазначенений висновок суду не відповідає обставинам справи, але він не є самостійною підставою для відмови у задоволенні позову, тому не можуть бути підставою для скасування рішення суду.

Таким чином, колегія суддів не вбачає підстав для скасування судового рішення, ухваленого з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду без змін.

Рішення суду в частині решти вимог, в задоволенні яких судом першої інстанції відмовлено, сторонами не оскаржувалося, а тому не є предметом апеляційного перегляду.

Оскільки рішення суду першої інстанції залишено без змін, то дія цього рішення, зупинена ухвалою апеляційної суду Миколаївської області від 16 травня 2018 року в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, до закінчення апеляційного провадження, підлягає відновленню.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, колегія суддів,

п о с т а н о в и л а

Апеляційну скаргу Державного підприємства «Адміністрація морських портів України залишити без задоволення, а рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 04 квітня 2018 року без змін.

Поновити дію рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 04 квітня 2018 року.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту у випадку та з підстав, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий Ж.М. Яворська

Судді Т.М. Базовкіна

Т.Б. Кушнірової

Повний текст постанови складено 06 червня 2018 р.