Справа № 161/4149/18
Провадження № 2/161/1847/18
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

01 червня 2018 року м. Луцьк

Луцький міськрайонний суд Волинської області в складі:

головуючого судді Черняка В.В.

за участю секретаря судового засідання Новаковської В.В.,

представника позивача ОСОБА_1,

відповідача ОСОБА_2,

представника відповідача ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Луцьку цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя шляхом визнання права власності на його частку,

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_4 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя шляхом визнання права власності на його частку.

В обґрунтування своїх вимог зазначає, що перебувала в шлюбі з ОСОБА_2 з 13 грудня 1980 року по 13 квітня 2004 року. Вказує, що за період перебування в шлюбі ними за спільно заощаджені кошти на підставі договору купівлі продажу, укладеного 25 січня 1992 року між Виконавчим комітетом Луцької міської ради народних депутатів та ОСОБА_2, було придбано квартиру за адресою: АДРЕСА_1, право власності на яку зареєстровано на ОСОБА_2 Оскільки, після розірвання шлюбу сторони не дійшли згоди щодо поділу майна, позивач просить суд визнати за нею право власності на ? частину квартири АДРЕСА_2, як обєкта спільної сумісної власності подружжя.

Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі. Просив суд позов задовольнити.

Відповідач та його представник в судовому засіданні та письмовому відзиві позов не визнали, вважають його безпідставним. В обґрунтування своїх заперечень посилаються на те, що відразу після припинення шлюбно-сімейних відносин та розірвання шлюбу між колишнім подружжям ОСОБА_2 було досягнуто угоди щодо поділу спільного майна, за якою позивачу ОСОБА_4 відійшла інша квартира в м.Луцьку по вул.Соборності, 40/72, на яку нею було оформлено право власності, з 2004 року жодних претензій щодо недійсності такої угоди позивач не висловлювала і жодних майнових вимог щодо спірної квартири, яка належить ОСОБА_2, вона не заявляла. Посилаючись на вимоги ст.ст. 261, 267 ЦК України, ч.2 ст.72 СК України, просить відмовити в позові у звязку з спливом строку позовної давності.

Представник позивача в письмових запереченнях на клопотання про застосування строку позовної давності зазначає, що після розірвання шлюбу позивач вважала, що половина спірної квартири належить їй, однак про своє право не заявляла, оскільки була в гарних відносинах з колишньою свекрухою, яка в минулому році померла. Після розірвання шлюбу позивач перебувала на заробітках за кордоном, а повернувшись, в лютому 2018 року, звернулась до відповідача з проханням поділити квартиру, на що отримала відмову. Вважає, що саме з цього часу починається перебіг строку позовної давності.

Заслухавши пояснення представників сторін, відповідача, дослідивши письмові докази у справі, суд дійшов до висновку, що позов не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Судом встановлено, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі з 13 грудня 1980 року (7).

Шлюб був розірваний 13 квітня 2004 року, що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу серія I-ЕГ № 047625, виданим відділом реєстрації актів цивільного стану Луцького міського управління юстиції, актовий запис № 235 (а.с. 6).

Згідно договору купівлі продажу, укладеного 25 січня 1992 року між Виконавчим комітетом Луцької міської ради народних депутатів та ОСОБА_2, останнім було придбано квартиру за адресою: АДРЕСА_1, право власності на яку зареєстровано на ОСОБА_2

Факт придбання спірної квартири в період перебування сторін і шлюбі не заперечується сторонами та не оспорюється.

Відповідно до ч. 1 ст. 2, ч .9 ст. 7 СК сімейні майнові відносини між подружжям регулюються нормами СК на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.

За змістом ст. 60 СК майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно ст. 61 СК об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, в тому числі і доходи, одержані одним із подружжя. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім'ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Отже, у сімейному законодавстві діє презумпція спільності майна подружжя, при цьому частини чоловіка та дружини є рівними. Спростувати цю презумпцію може сторона, яка надає докази протилежного, що мають відповідати вимогам належності та допустимості (ст.ст. 77, 78 ЦПК України), і це є її процесуальним обов'язком ( ст.81 ЦПК України) (вказані висновки викладені у постанові Верховного суду від 06.02.2018, справа № 235/9895/15-ц.)

Відповідно до ч. 2 ст. 70 СК при вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення.

Майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення (ч.1 ст.71 СК).

Відповідно до положень Сімейного кодексу України поділ майна подружжя може бути здійснено у добровільному або судовому порядку. Умови поділу майна подружжя в добровільному порядку можуть бути передбачені в спеціальному договорі про поділ майна або визначатися у шлюбному договорі подружжя.

Належних доказів на підтвердження домовленості сторін щодо порядку поділу майна суду не було надано.

Відповідно до положень ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Таким чином, з огляду на обставини справи та докази надані сторонами, суд не вбачає підстав для відступлення від загальної презумпції поділу майна подружжя на засадах рівності часток подружжя в майні, що є об'єктом спільної сумісної власності, а тому частки сторін у спірному майні мають бути визначені рівними: ОСОБА_4 та ОСОБА_2 належить по ? частині квартири АДРЕСА_2, як обєкта спільної сумісної власності подружжя.

Стороною відповідача було подано заяву про застосування строку позовної давності.

Щодо застосування строку позовної давності, суд зазначає на наступне.

У справі Bellet v.France Суд зазначив, що стаття 6 §1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права.

Відповідно до ст.256 ЦК України, позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст.257 ЦК України). До вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки (ч.2 ст.72 СК України).

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч.1 ст.261 ЦК України).

Формулювання загального правила, щодо початку перебігу позовної давності пов'язане не тільки з часом безпосередньої обізнаності особи про певні обставини (факти порушення її прав), а й з об'єктивною можливістю цієї особи знати про ці обставини.

Частиною 1 ст.253 ЦК України визначено, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

Відповідно до ч.4 ст.267 ЦК України, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Відмова у позові за пропуском строку позовної давності можлива тоді, коли порушене право підлягає захисту, але пропущено строк позовної давності і підстави для його поновлення відсутні.

Враховуючи пропуск позивачем строку позовної давності, не надання нею доказів об'єктивної неможливості знати про її порушене право, суд приходить до висновку про відмову в позові.

На підставі вищевикладеного та керуючись ст.ст. 60, 61, 70, 71, 72 СК України, ст.ст. 253, 256, 267 ЦК України, ст.ст. 10, 12, 77, 78, 141, 263, 265, 268 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В :

В задоволенні позову ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя шляхом визнання права власності на його частку відмовити.

Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду Волинської області через Луцький міськрайонний суд Волинської області шляхом подачі апеляційної скарги протягом 30 (тридцяти) днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне судове рішення складено 04.06.2018 року.

Суддя Черняк В.В.