АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Апеляційне провадження Доповідач - Ратнікова В.М.
№ 22-ц/796/4384/2018
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ Справа № 753/20092/16-ц

07 червня 2018 року Апеляційний суд міста Києва у складі колегії суддів Судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Ратнікової В.М.

суддів - Борисової О.В.

- Невідомої Т.О.

при секретарі - Куркіній І.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою представника відповідача ОСОБА_2 адвоката ОСОБА_3 на рішення Дарницького районного суду м. Києва від 27 листопада 2017 року, ухвалене під головуванням судді Трусової Т.О., у цивільній справі за позовом ОСОБА_4, ОСОБА_5 до ОСОБА_2 про відшкодування майнової та моральної шкоди, завданої внаслідок залиття квартири,-

в с т а н о в и в :

02 листопада 2016 року ОСОБА_4 та ОСОБА_5 звернулися до Дарницького районного суду м. Києва з позовом до ОСОБА_2 про відшкодування майнової та моральної шкоди, завданої внаслідок залиття квартири. Просили суд ухвалити рішення про стягнення з відповідачки на їх користь у відшкодування матеріальної шкоди - 30 527,26 грн., у відшкодування моральної шкоди-15000,00 грн., витрати за проведення експертного дослідження у розмірі 1400,00 грн., судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 551,20 грн. та витрати на правову допомогу у розмірі 11 600,00 грн.

В обґрунтування позову зазначали, що вони є власниками квартири АДРЕСА_1. В даній квартирі проживає ОСОБА_4 з дружиною ОСОБА_6 та дочкою ОСОБА_7 В період з 05.08. 2016 року по 12.08.2016 року ОСОБА_4 з сім'єю пребував у відпустці, по прибуттю з якої виявив факт затоплення квартири. ОСОБА_2 є власником вищерозташованої квартири АДРЕСА_2, проте працівників житлово-експлуатаційної організації вона до своєї квартири не допустила, у зв'язку з чим причину залиття в акті не зазначено. Відповідно до звіту оцінювача розмір заподіяної позивачам майнової шкоди становить 30 527,00 грн. Окрім того за проведення оцінки позивачами було сплачено 1 400 грн. Діями відповідача позивачам заподіяно і моральну шкоду, яку вони оцінюють в 15 000 грн. Моральна шкода полягає у значних душевних стражданнях, яких позивачі зазнали внаслідок завданням їм матеріальної шкоди, змінах у способі життя ОСОБА_4, який через грибок, що утворився в кухні, вимушений був відправити свою сім'ю у незаплановану відпустку, переживаннях з приводу майбутнього ремонту і необхідності винаймання на цей час іншого житла, необхідності витрачати кошти і час на оформлення необхідних документів та звернення до адвоката, за послуги якого було сплачено 11 600 грн.

Представник відповідача ОСОБА_8 позов не визнав. На обґрунтування заперечень послався на те, що позивачі, всупереч вимог ст. 60 ЦПК України, не надали жодного доказу на підтвердження протиправної поведінки відповідача та заподіяння їм шкоди саме відповідачем. В ОСОБА_9 про злиття причина залиття не встановлена, у ньому також не зазначено особу, яка винна у заподіянні шкоди.

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 27 листопада 2017 року позов ОСОБА_4 та ОСОБА_5 задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 та ОСОБА_5 майнові збитки в сумі 31 927 гривень, компенсацію моральної шкоди в сумі 5 000 гривень та судові витрати в сумі 13 253 гривні 60 копійок, а усього 50 180 гривень 60 копійок.

Не погоджуючись з таким рішенням суду першої інстанції, представник відповідача ОСОБА_2 адвокат ОСОБА_3 подала апеляційну скаргу, в якій просить рішення Дарницького районного суду м. Києва від 27 листопада 2017 року скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Апеляційну скаргу обґрунтовує тим, що рішення суду першої інстанції ухвалене з порушенням норм процесуального та матеріального права, при неповному з'ясуванні обставин справи та без належної оцінки наявних у справі доказів. Зазначила, що, задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції не врахував, що на підтвердження своїх доводів про заподіяння їм матеріальної та моральної шкоди внаслідок залиття їх квартири саме відповідачем, позивачі надали лише один доказ- акт про залиття від 23 серпня 2016 року. Проте, з даного акту вбачається, що комісією було оглянуто лише квартиру позивачів, квартира відповідачки не оглядалась. Даний акт не місить інформації щодо стану водозабірних приладів в квартирі АДРЕСА_1, причина залиття квартири позивачів в даному акті не встановлена. Посилається також на те, що в матеріалах справи відсутні докази того, що квартира відповідача знаходиться на третьому поверсі безпосередньо над квартирою позивачів. Крім того, над квартирою позивачів у даному будинку знаходяться і інші квартири з 3-го по 10-й поверх. Не враховано судом і ту обставину, що в будинку знаходиться сантехнічне обладнання, яке є спільною власністю власників багатоквартирного будинку за яке відповідає обслуговуюча організація, і залиття квартири відповідачів могло статися і внаслідок пошкодження вказаного обладнання. Судом не надано оцінку доводам представника відповідача про те, що в квартирі АДРЕСА_2 ніхто не проживає з 2008 року, а тому про існування вимог позивачів відповідачка дізналась лише в березні 2017 року. Неправомірність дій відповідача судом не встановлено, а тому підстав для покладення на нього відповідальності за завдану внаслідок залиття шкоду немає.

Відповідно до ч. 6 ст. 147 Закону України «Про судоустрій та статус суддів», у разі ліквідації суду, що здійснює правосуддя на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці (відповідних адміністративно-територіальних одиниць), та утворення нового суду, який забезпечує здійснення правосуддя на цій території, суд, що ліквідується, припиняє здійснення правосуддя з дня опублікування в газеті &q?я ;Голос України&q?пу; повідомлення голови новоутвореного суду про початок роботи новоутвореного суду.

Згідно п. 3 Розділу ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про судоустрій та статус суддів», апеляційні суди, утворені до набрання чинності цим Законом, продовжують здійснювати свої повноваження до утворення апеляційних судів у відповідних апеляційних округах. Такі апеляційні суди у відповідних апеляційних округах мають бути утворені та розпочати здійснювати правосуддя не пізніше трьох років з дня набрання чинності цим Законом.

Відповідно до п. 8 Розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України в редакції Закону України № 2147 - VІІІ від 03 жовтня 2017 року, до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

В судовому засіданні представник відповідача ОСОБА_2 адвокат ОСОБА_3 повністю підтримала доводи апеляційної скарги та просила її задовольнити.

Представник позивачів ОСОБА_4, ОСОБА_5 адвокат ОСОБА_10 проти доводів апеляційної скарги заперечував, посилаючись на їх безпідставність, просив рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Заслухавши доповідь судді Ратнікової В.М., пояснення учасників справи, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга представника відповідача ОСОБА_2 адвоката ОСОБА_3 підлягає задоволенню частково, з наступних підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_4 та ОСОБА_5 є співвласниками в рівних долях двохкімнатної квартири АДРЕСА_1, на підставі договору купівлі - продажу від 30 березня 2000 року. Загальна площа квартири - 51,5 кв.м., житлова площа - 30,52 кв.м.

В даній квартирі зареєстровані позивачі та неповнолітня онука ОСОБА_11 ІНФОРМАЦІЯ_1.

З наданих до апеляційного суду м.Києва доказів встановлено, що відповідно до свідоцтва про право власності на житло, виданого Відділом приватизації житлового фонду Харківської районної державної адміністрації м.Києва 04 березня 1998 року, квартира АДРЕСА_2 належить на праві власності ОСОБА_12, ОСОБА_13 та ОСОБА_14 у рівних долях.

06 червня 2002 року шлюб між ОСОБА_12 та ОСОБА_13 було розірвано ( копія свідоцтва про розірвання шлюбу а.с. 217).

Відповідно до свідоцтва про одруження, виданого Центральним відділом реєстрації шлюбів м. Києва 01 листопада 2003 року, ОСОБА_15 уклав шлюб з ОСОБА_12, актовий запис № 2727 від 01листопада 2003 року. Після одруження ОСОБА_12 взяла прізвище ОСОБА_15.

Згідно договору дарування частини квартири, посвідченого 29 грудня 2003 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_9, ОСОБА_13 подарував належну йому на праві власності 1/3 частину квартири АДРЕСА_2 своєму сину ОСОБА_14.

З копії свідоцтва про зміну імені, виданого 03 листопада 2012 року Відділом реєстрації актів цивільного стану Дарницького районного управління юстиції в им.Києві, актовий запис № 129 вбачається, що ОСОБА_14 змінив прізвище на ОСОБА_16.

З огляду на зазначене, в судовому засіданні апеляційного суду м.Києва встановлено, що розташована над квартирою позивачів квартира АДРЕСА_2 на праві спільної часткової власності належить : ОСОБА_2 1/3 частина квартири, ОСОБА_16, ІНФОРМАЦІЯ_2 - 2/3 частини квартири.

Згідно довідки за формою № 3 від 10 жовтня 2016 року, виданої Сервісним центром Дарницького району м. Києва , в квартирі АДРЕСА_2, проживають і зареєстровані ОСОБА_2, її чоловік ОСОБА_15 та син- ОСОБА_17.

В період з 05.08.2016 року по 19.08.2016 року відбулося залиття квартири АДРЕСА_1 з вище розташованої квартири АДРЕСА_2 цього будинку.

Як вбачається з акту про залиття від 23 серпня 2016 року, складеного і підписаного комісією у складі: головного інженера ОСОБА_18, майстра з експлуатації - ОСОБА_19, майстра з технічного нагляду - ОСОБА_20, слюсаря-сантехніка ОСОБА_21, та затвердженого начальником ЖЕД № 206 Комунального підприємства &q?ьн; Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Дарницького району м.Києва&q?нн; ОСОБА_22, в період з 05.08.2016 року по 19.08.2016 мав місце факт залиття квартири АДРЕСА_1 водою, внаслідок чого пошкоджено опоряджувальні покриття стін кухні ( зміна форми декоративної стіни, грибок), стелі вбиральні ( потьоки бурого кольору) та пошкоджено корпус кухонних меблів. Причина залиття не встановлена, так як мешканці квартири АДРЕСА_2, що розташована вище, не надали доступ до сантехнічного обладнання. Системи ХВП, ГВП та ЦО, що обслуговуються ЖЕД-206 знаходяться в справному стані.

Згідно звіту оцінювача Фізичної особи-підприємця ОСОБА_23 № 169/16 від 14 жовтня 2016 року, проведеного на замовлення ОСОБА_4, розмір майнової шкоди, яку завдано ОСОБА_4 в результаті залиття квартири АДРЕСА_1, яке відбулося в період з 05.08.2016 року по 19.08.2016 року, станом на момент складання даного звіту становить 30 527,00 грн. З доданого до звіту зведеного кошторису ремонтно-відновлювальних робіт вбачається, що вартість ремонтно-відновлювальних робіт становить 25 439,38 грн., податок на додану вартість- 5087,88 грн.

За проведення оцінки майнової шкоди після залиття квартири оцінювачем ОСОБА_23 ОСОБА_4 сплачено 1400,00 грн., що підтверджується товарним чеком № 169/1614 жовтня 2016 року ( а.с. 41).

Задовольняючи позовні вимоги, стягуючи з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 та ОСОБА_5 майнові збитки в сумі 31 927 гривень, суд першої інстанції виходив з того, що в ході розгляду справи було доведено вину відповідача в залитті квартири позивачів, розмір майнової шкоди встановлений оцінювачем і відповідачем не спростований, а тому позовні вимоги в цій частині є законними та обгрунтованими.

Проте, колегія суддів з таким висновком суду першої інстанції в повній мірі погодитись не може, з огляду на наступне.

У відповідності до ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

Згідно ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Статтею 319 ЦК України встановлено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов'язків власник зобов'язаний додержуватися моральних засад суспільства. . Власність зобов'язує. Власник не може використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію та природні якості землі.

Стаття 151 Житлового кодексу встановлює, що громадяни, які мають у приватній власності жилий будинок (квартиру), зобов'язані забезпечувати його схоронність, провадити за свій рахунок поточний і капітальний ремонт, утримувати в порядку прибудинкову територію. Безгосподарне утримання громадянином належного йому будинку (квартири) тягне за собою наслідки, передбачені цивільним законодавством.

Так, статтею 1166 ЦК України встановлено, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоду, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоду завдано не з її вини.

У зазначеній нормі права, яка встановлює загальні підстави відшкодування шкоди в рамках деліктних (позадоговірних) зобов'язань, під шкодою розуміється матеріальна шкода, що виражається в зменшенні майна потерпілого в результаті порушення належного йому майнового права та (або) применшенні немайнового блага (життя, здоров'я тощо). Шкода це не тільки обов'язкова умова, але й міра відповідальності, оскільки завдана шкода (реальна шкода та упущена вигода) відшкодовується в повному обсязі.

Цивільне законодавство в деліктних зобов'язаннях передбачає презумпцію вини; якщо в процесі розгляду справи зазначена презумпція не спростована, то вона є юридичною підставою для висновку про наявність вини заподіювача шкоди.

Як вбачається з матеріалів справи і не спростовано відповідачем, залиття квартири АДРЕСА_1, належної на праві власності в рівних частках позивачам ОСОБА_4 та ОСОБА_5, відбулося з вище розташованої квартири АДРЕСА_2, власником 1/3 частини якої є ОСОБА_2, власником 2/3 частин даної квартири є ОСОБА_16, який до участі в справі не залучений.

Надаючи оцінку дослідженим у справі доказам в їх сукупності, суд першої інстанції прийшов до вірного висновку про те, що факт залиття квартири позивачів водою є доведеним, а відтак є доведеним і факт заподіяння позивачам внаслідок вказаного залиття майнової шкоди. З акту про залиття від 23.08.2016 року, складеного комісією житлово- експлуатаційної дільниці № 206, дійсно вбачається, що причина залиття не встановлена, але з тих підстав, що мешканці квартири АДРЕСА_2, що розташована вище, не надали доступ до сантехнічного обладнання. Факт не надання власниками доступу до квартири доводиться також численними листами житлово-експлутаційної дільниці № 206, які направлялись позивачу на його звернення з приводу встановлення причини залиття, а також попередженням, яке вносилось мешканцям квартири АДРЕСА_2 .

Аналізуючи встановлені обставини справи та надані сторонами докази, суд першої інстанції прийшов до вірного висновку про доведеність факту залиття квартири позивачів з вище розташованої квартири АДРЕСА_2, жодних доказів, які б підтверджували, що джерело залиття знаходилося в іншій квартирі, розташованій вище квартири відповідача, або на ділянці, за яку несе відповідальність житлово-експлуатаційна організація, стороною відповідача не надано, а тому саме власники квартири АДРЕСА_2 є винними у заподіянні шкоди позивачам внаслідок залиття їх квартири.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції не врахував, що на підтвердження своїх доводів про заподіяння їм матеріальної та моральної шкоди внаслідок залиття їх квартири саме відповідачем, позивачі надали лише один доказ- акт про залиття від 23 серпня 2016 року, проте, з даного акту вбачається, що комісією було оглянуто лише квартиру позивачів, квартира відповідачки не оглядалась і даний акт не місить інформації щодо стану водозабірних приладів в квартирі АДРЕСА_1, причина залиття квартири позивачів в даному акті не встановлена, правильність висновків суду першої інстанції щодо причин залиття квартири позивачів не спростовують, з огляду на наступне.

Судом першої інстанції акт про залиття квартири позивачів від 23 серпня 2016 року був досліджений і в сукупності з іншими доказами у справі йому була надана вірна правова оцінка. Так, суд вірно зазначив в рішенні, що з даного акту вбачається, що залиття квартири АДРЕСА_1 відбулося з вище розташованої квартири АДРЕСА_2 цього будинку. Причину залиття ( які саме пошкодження сантехнічного обладнання квартири АДРЕСА_2 мали місце) дійсно встановити не виявилось можливим через не надання доступу до вказаної квартири її мешканцями.

Для перевірки доводів сторін у справі судом 05 квітня 2017 року було призначено судову будівельно-технічну експертизу для встановлення причин залиття та розміру шкоди. Проведення експертизи було доручено експертам КНДІ судових експертиз. Проте, експертом було направлено на адресу суду повідомлення про неможливість проведення експертизи через не надання експерту додаткових матеріалів - технічних паспортів на квартиру № 85 та на квартиру АДРЕСА_2. Будь-яких інших доказів на спростовування висновку суду про залиття квартири позивачів з квартири відповідача відповідачем суду не надано.

Посилання апеляційної скарги на те, що в матеріалах справи відсутні докази того, що квартира відповідача знаходиться на третьому поверсі безпосередньо над квартирою позивачів колегія суддів вважає безпідставними, так як квартира позивачів знаходиться на третьому поверсі будинку АДРЕСА_2, а в акті про залиття від 23.08.2016 року зазначено, що квартира АДРЕСА_2 розташована вище. Вказаний акт підписали посадові особи ЖЕД № 206, яка обслуговує вказаний будинок і які обізнані з технічним планом цього будинку та розташуванням квартир у ньому. На спростування вказаних обставин та на підтвердження доводів своєї апеляційної скарги відповідач та його представник належних та допустимих доказів ( технічного паспорту чи ін. ) суду не надали.

Надуманими є доводи апеляційної скарги про те, що залиття квартири позивачів могло статися і з інших квартир, які розташовані над квартирою позивачів у даному будинку з 3-го по 10-й поверх, так як доказів на підтвердження вказаних обставин матеріали справи не містять.

Доводи апеляційної скарги про не врахування судом і тієї обставини, що в будинку знаходиться сантехнічне обладнання, яке є спільною власністю власників багатоквартирного будинку за яке відповідає обслуговуюча організація, і залиття квартири відповідачів могло статися і внаслідок пошкодження вказаного обладнання, колегія суддів вважає лише припущеннями представника відповідача, так як докази на підтвердження вказаних обставин суду не надавались, а рішення суду не може грунтуватись на припущеннях.

З наданих до апеляційного суду м.Києва відповіді ЖЕД-206 КП &q?ни; Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Дарницького району м.Києва &q?лу; на ім&qu ж;я ОСОБА_2 та акту ЖЕД-206 від 20.02.2018 року вбачається, що 19.02.2018 року мешканцем квартири АДРЕСА_2 по вул. Вишняківській в м.Києві було надано доступ працівникам ЖЕД-206 до каналізаційної мережі у вбиральні. З дозволу мешканця квартири слюсарем-сантехніком ЖЕД було розбито цемент, яким було зацементовано каналізаційний лежак. При комісійному обстеженні лежака було виявлено, що він просів і розчеканився, а також спостерігалась волога. Сантехніком лежак було зачеканено, причина протікання була ліквідована.

Вказані докази правильність висновків суду першої інстанції щодо причин залиття, яке сталося в період з 05.08.2016 року по 19.08.2016 року, не спростовують, так як в них зафіксована причини залиття квартири позивачів з квартири № 89 по вул. Вишняківській. 12 в м.Києві станом на 19 лютого 2018 року.

З урахуванням вище зазначеного, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції прийшов до законного та обгрунтованого висновку про те, що залиття квартири позивачів сталося з квартири АДРЕСА_2.

Доводи апеляційної скарги про те, що судом не надано оцінку доводам представника відповідача про те, що в квартирі АДРЕСА_2 ніхто не проживає з 2008 року, правильність висновків суду першої інстанції не спростовують, з огляду на наступне.

Відповідно до вимог ст. 360 ЦК України, співвласник відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності зобов&quсв;язаний брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна, у сплаті податків, зборів ( обов&q?же;язкових платежів), а також нести відповідальність перед третіми особами за зобов&q?ож;язаннями, пов&q?ьн;язаними із спільним майном.

Як встановлено з сукупного аналізу положень ст.ст. 317, 319, 360 ЦК України, 151 Житлового кодексу, Правил користування приміщеннями житлових будинків, затверджених постановою Кабінету Міністрів України № 45 від 24 січня 2006 року, саме власник житлового приміщення, відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності, несе відповідальність за збереження цього приміщення та наявного в ньому технічного, побутового обладнання в належному і функціональному стані, виходячи з наявності у власника визначеного обсягу правомочностей щодо свого майна.

Місце проживання власника та місцезнаходження майна не впливають на зміст права власності та не звужують і не обмежують обсяг відповідальності власника за стан належного йому майна.

Проте, з урахуванням досліджених в судовому засіданні апеляційного суду доказів, колегія суддів не може погодитись з висновком суду першої інстанції про покладення відповідальності за заподіяну позивачам внаслідок залиття шкоду в повному обсязі на ОСОБА_2, з огляду на те, що вона є власником 1/3 частини квартири АДРЕСА_2, а тому саме в таких межах повинна нести відповідальність за заподіяну позивачам матеріальну та моральну шкоду.

Власник 2/3 частин квартири АДРЕСА_2 ОСОБА_16 до участі в розгляді вказаної справи ні позивачами, ні судом залучений не був, а тому суд діє відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України.

Дійшовши правильного висновку про наявність причинно-наслідкового зв'язку між залиттям квартири АДРЕСА_1 та завданням внаслідок цього матеріальної шкоди, вірно встановивши наявність вини відповідача у заподіяній шкоді, суд першої інстанції неправильно визначився з розміром збитків, які підлягають відшкодуванню на користь позивача.

Стаття 22 ЦК України визначає, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є, зокрема, втрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права.

З матеріалів справи вбачається, що для підтвердження заподіяння майнової шкоди внаслідок залиття, з метою обґрунтування і доведення своїх позовних вимог щодо відшкодування цієї шкоди, оскільки в добровільному порядку збитки не були відшкодовані, позивач був змушений звернутися до оцінювача ФОП ОСОБА_23 з метою визначення розміру понесених збитків та необхідних витрат для усунення пошкоджень.

Таким чином, замовлення і оплата оціночного дослідження відбулося у зв'язку необхідністю відновлення порушеного права позивача, а тому, з урахуванням ст. 22 ЦК України, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правильно включив грошову суму в розмірі 1400,00 грн., яка є оплатою за проведену оцінювачем оцінку, до сукупного розміру шкоди, яка підлягає відшкодуванню.

За правилом ст. 1192 ЦК України, з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов'язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ того ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі. Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.

Згідно звіту оцінювача Фізичної особи-підприємця ОСОБА_23 № 169/16 від 14 жовтня 2016 року, проведеного на замовлення ОСОБА_4, розмір майнової шкоди, яку завдано ОСОБА_4 в результаті залиття квартири АДРЕСА_1, яке відбулося в період з 05.08.2016 року по 19.08.2016 року, станом на момент складання даного звіту становить 30 527,00 грн. З доданого до звіту зведеного кошторису ремонтно-відновлювальних робіт вбачається, що вартість ремонтно-відновлювальних робіт становить 25 439,38 грн., податок на додану вартість- 5087,88 грн.

Розпорядившись своїми процесуальними правами на власний розсуд, відповідач ОСОБА_2 не надала суду належних та допустимих доказів на підтвердження того, що дійсний розмір заподіяного збитку є меншим, ніж вказано у звіті.

З урахуванням обставин справи та встановленої вини відповідачки в заподіянні матеріальної шкоди позивачам, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку про наявність підстав для стягнення з ОСОБА_25 на корись ОСОБА_4, ОСОБА_5 матеріальної шкоди, завданої залиттям квартири, виходячи з суми грошових коштів, яка визначена оцінювачем як вартість ремонтно-відновлюваного ремонту квартири АДРЕСА_1 в місті Києві.

Проте поза увагою суду першої інстанції залишилося те, що за правилом ст. 180 Податкового кодексу України платником податку на додану вартість є, зокрема, особа, що провадить господарську діяльність по наданню послуг, виконанню робіт, постачанню товарів.

Матеріали справи не містять доказів того, що ремонтні роботи в квартирі АДРЕСА_1 було виконано суб'єктом підприємницької діяльності чи юридичною особою, які є платниками податку на додану вартість, що є підставою для включення суми податку до загального розміру збитків, що підлягають відшкодуванню.

З огляду на зазначене, належна до стягнення з ОСОБА_2, як власника 1/3 частини квартири АДРЕСА_2, сума відшкодування матеріальної шкоди, з урахуванням зменшення загального розміру відшкодування на суму податку на додатну вартість, становить - 8949, 46 грн

В частині позовних вимог позивачів про відшкодування моральної шкоди, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до змісту ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна.

Згідно ст.1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.

Відповідно до п. 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року за №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», підставами задоволення судом позову про відшкодування заподіяної фізичній особі моральної шкоди є наявність моральної (немайнової) шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні.

Пунктом 9 постанови встановлено, щорозмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

З урахуванням того, що при розгляді справи встановлено склад цивільного правопорушення, за наявності якого наступає відповідальність заподіювача шкоди, в тому числі й моральної, та що відповідач ОСОБА_2 є власником лише 1/3 частини кватири АДРЕСА_2, інший власник 2/3 частин квартири до участі в розгляді справи не залучений, колегія суддів вважає, що з відповідача ОСОБА_2 підлягають стягненню на відшкодування моральної шкоди-2000,00 грн.

При визначенні розміру моральної шкоди суд бере до уваги посилання позивачів на те, що вони зазнали моральних страждань внаслідок пошкодження належного їм майна та тривалого ухилення винної особи від добровільного відшкодування заподіяної шкоди, були змушені шукати способи відновлення свого житла, оскільки залиття призвело до утворення грибка на кухні, сирості в квартирі, врахував, що залиття сталося у серпні 2016 року, але за цей період відповідачем не було вчинено жодних дій, спрямованих на добровільне відшкодування заподіяної ним шкоди.

Враховуючи все вищевикладене, оцінивши в сукупності докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга представника відповідача ОСОБА_2 адвоката ОСОБА_3 є частково обґрунтованою, рішення Дарницького районного суду м. Києва від 27 листопада 2017 року необхідно змінити, зменшивши розмір майнової шкоди, що підлягає стягненню з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 та ОСОБА_5 з 31 927 гривень до 8949,46 грн., моральної шкоди з 5000,00 грн. до 2000,00 грн.

Відповідно до частини першої статті 79 ЦПК України(у редакції, що була чинною на час розгляду справи у судах попередніх інстанцій) судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи.

Згідно з пунктом 2 частини третьої зазначеної до витрат, пов'язаних з розглядом судової справи, належать витрати на правову допомогу.

За змістом частин першої, другої статті 84 ЦПК України (у редакції, що була чинною на час розгляду справи у судах попередніх інстанцій) витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безплатної правової допомоги. Граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлюється законом.

Стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд відповідно до частини першої статті 88 ЦПК України(у редакції, що була чинною на час розгляду справи у судах попередніх інстанцій) присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

Звертаючись до суду з позовом до ОСОБА_25 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої залиттям, позивачі просили відшкодувати судові витрати, понесені ними на правову допомогу, надану адвокатом ОСОБА_10 у розмірі 11 600,00 грн.

Склад та розмір витрат, пов'язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), розрахунок наданих послуг, документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов'язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження).

Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу та розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення від 6 липня 2015 року у справі «Заїченко проти України»).

На підтвердження понесених витрат на правову допомогу позивачі надали договори про надання правової допомоги від 30 вересня 2016 року, укладені між ними та адвокатом ОСОБА_10 Згідно яких клієнт доручає, а адвокат приймає на себе обов&q?а ;язок надавати послуги з правової допомоги та здійснювати захист в порядку. встановленому чинним законодавством України. На виконання договору адвокату доручається представляти інтереси клієнта в будь-яких організаціях та перед будь-якими особами, здійснювати захист та представництво прав та законних інтересів клієнта у справах цивільного провадження, з усіма правами наданими клієнтові законодавством України. ОСОБА_21 представником та вести справи клієнта у всіх судах загальної юрисдикції, з усіма правами сторони в процесі.

Відповідно до пункту 4 договору про надання правової допомоги, укладеного з ОСОБА_4, клієнт зобов&q?ня;язується сплатити гонорар за надану адвокатом правову допомогу у погодженому сторонами розмірі, а також зобов&q?р ;язується відшкодувати фактичні витрати , понесені адвокатом у зв&q?і,;язку з виконанням цього договору

30 вересня 2016 року між адвокатом ОСОБА_10 та ОСОБА_4 було укладено додаткову угоду до договору про надання правової допомоги від 30 вересня 2016 року.

Відповідно до умов цієї додаткової угоди, вартість наданих послуг розраховується, виходячи з погодинної ставки роботи адвокат в розмірі 550,00 грн. ( п.1). Адвокат виконав, а клієнт отримав послуги надані адвокатом вартістю 11 600,00 грн. за 22 години ( п.2). Цією угодою адвокат підтверджує, що отримав гонорар за послуги по наданню правової допомоги ( п.3).

Зі змісту зазначених договорів та додаткової угоди від 30 вересня 2016 року не убачається у якій справі сторони погодили надання правової допомоги. Акт здавання-приймання послуг за договором про надання правової допомоги, пов'язаних з підготовкою позовної заяви до суду , в якому також міститься розрахунок розміру витрат , також датований 30 вересня 2016 року

Ні до суду першої інстанції, ні до апеляційного суду позивачем не надано документів, що свідчать про оплату наданих послуг правової допомоги у даній справі.

Оскільки судом апеляційної інстанції рішення суду першої інстанції було змінено в частині та зменшено розмір матеріальної шкоди, що підлягає стягненню з відповідача на користь позивачів, вирішенню також підлягає питання щодо відшкодування судових витрат.

Так, згідно ч. 13 ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відповідно до частин 1,2 цієї статті, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов'язані з розглядом справи, у разі часткового задоволення позову, покладаються на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Стаття 133 ЦПК України відносить до судових витрат судовий збір та витрати, пов'язані з розглядом справи. До витрат, пов'язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.

Стягуючи з відповідача на користь позивачів витрати на правову допомогу у розмірі 11 600,00 грн., суд першої інстанції своїх висновків не обгрунтував, наданим на підтвердження вказаних витрат доказам належної правової оцінки не надав та прийшов до помилкового висновку про доведеність вказаних витрат та необхідність їх відшкодування позивачам за рахунок відповідача, а тому рішення Дарницького районного суду м.Києва в частині стягнення витрат на правову допомогу в розмірі 11 600,00 грн. підлягає скасуванню з ухваленням в цій частині нового судового рішення про відмову у відшкодуванні витрат на правову допомогу.

В судовому засіданні апеляційного суду представником позивача ОСОБА_4 адвокатом ОСОБА_10 на підтвердження понесених позивачем витрат по оплаті професійної правничої допомоги в розмірі 10 400,00 грн. надано договір про надання правової допомоги від 19 травня 2018 року, додаткову угоду до вказаного договору, акт приймання-передачі послуг за договором про надання правової допомоги.

Відповідно до вимог ч.1,2,3 ст. 137 ЦПК України, витрати, пов'язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

2. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов'язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

3. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

З дослідженого судом договору про надання правової допомоги від 19 травня 2018 року вбачається, що ОСОБА_4 доручає адвокату ОСОБА_10 представляти його інтереси в будь-яких організація та перед будь-якими особами.

З додаткової угоди до договору про надання правової допомоги від 19 травня 2018 року, укладеної між адвокатом ОСОБА_10 та ОСОБА_4 07 червня 2018 року вбачається. що вартість послуг адвоката розраховується, виходячи з погодинної ставки роботи адвоката в розмірі 650,00 грн. за годину, Адвокат виконав, а клієнт отримав послуги, надані адвокатом вартістю 10 400,00 грн. Цією угодою адвокат підтверджує, що отримав гонорар за послуги по наданню правової допомоги.

Проте, належних доказів( квитанції про сплату, платіжне доручення, касовий ордер та інш.), які б підтвердили факт сплати позивачем послуг адвоката на суму 10 400,00 грн. та, відповідно, понесення позивачем вказаних витрат професійну правничу допомогу, представник позивача суду не надав, а тому, колегія суддів вважає, що факт понесення вказаних витрат є недоведеним, а тому підстав для їх відшкодування немає.

При зверненні з позовом до суду позивачами також були понесені витрати по сплаті судового збору у даній справі у розмірі 1928,20 грн., що підтверджується квитанцією № 10354510 від 02 листопада 2016 року.

При зверненні з позовом ОСОБА_4 та ОСОБА_5 заявлено наступні вимоги: стягнути матеріальні збитки у розмірі 31 927, 26 грн. та моральну шкоду у розмірі 15 000,00 грн.

Відшкодування витрат на правову допомогу та сплаті судового збору не може розцінюватися як самостійна позовна вимога, оскільки такі суми за своєю природою є витратами, пов'язаними з розглядом справи.

За таких обставин, при визначенні належної до відшкодування на користь позивача суми суд виходить з розміру задоволених позовних вимог без урахування вимог про стягнення витрат на правову допомогу та судового збору, які підлягають розрахунку та відшкодуванню окремо, відповідно до Глави 8 розділу І «Судові витрати» ЦПК України.

Позивачем заявлено до стягнення суму в сукупному розмірі 46 927, 26 грн..

За наслідками розгляду справи в суді апеляційної інстанції задоволено вимоги про стягнення матеріальної шкоди у розмірі 8949,46 грн. та моральної шкоди у розмірі 2000,00 грн., тобто, 10949,46 грн., що становить 23,33 % від загальної суми позовних вимог.

Таким чином, оскільки витрати по сплаті судового збору, так як і інші витрати, пов'язані з розглядом справи, покладаються на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, судовий збір за подання позовної заяви підлягає відшкодуванню частково, в розмірі 23,33 % від загальної суми витрат, а саме: 449,85 грн. ( 1928,20 * 23,33 %).

За таких обставин, рішення Дарницького районного суду м. Києва від 27 листопада 2017 року підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про часткове задоволення позову, стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 та ОСОБА_5 у відшкодування майнової шкоди- 8949,46 грн., у відшкодування моральної шкоди - 2 000 гривень та судові витрати по сплаті судового збору в сумі 449,85 грн., а всього - 11 399, 31 грн. У відшкодуванні позивачу ОСОБА_4 витрат на правову допомогу відмовити.

Враховуючи вищевикладене та керуючись ст.ст. 22, 317, 319, 1166, 1167, 1192 ЦК України, ст. 151 ЖК України, ст.ст. 133, 141, 367, 368, 374, 376, 381 - 384 ЦПК України, суд,-

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу представника відповідача ОСОБА_2 адвоката ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Дарницького районного суду м. Києва від 27 листопада 2017 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.

Позов задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 ( реєстраційний номер облікової картки платника податків- НОМЕР_1) на користь ОСОБА_4 (реєстраційний номер облікової картки платника податків- НОМЕР_2) та ОСОБА_5 у відшкодування майнової шкоди 8949,46 грн., у відшкодування моральної шкоди - 2 000 гривень та судові витрати по сплаті судового збору в сумі 449,85 грн., а всього - 11 399, 31 грн..

У відшкодуванні позивачу ОСОБА_4 витрат на правову допомогу відмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини постанови, зазначений строк обчислюється з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 08 червня 2018 року.

Головуючий: Судді: