АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
ПОСТАНОВА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 червня 2018 року

м. Київ

справа №752/21126/2018

провадження № 22-ц/796/4972/2018

Апеляційний суд міста Києва у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Кравець В.А.,

суддів - Мазурик О.Ф., Махлай Л.Д.

за участю помічника судді, який за дорученням головуючого судді здійснює повноваження секретаря судового засідання - Виноградової А.І.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1

відповідач - ОСОБА_2

розглянув апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1

на рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 19 березня 2018 року у складі судді Ладиченко С.В.

у справі за позовом про звернення стягнення за договором позики на предмет іпотеки, -

В С Т А Н О В И В:

У жовтні 2017 року представник позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_3 звернувся з позовною заявою, в якій просив в рахунок погашення заборгованості за договором позики від 07 липня 2017 року та договором іпотеки від 07 липня 2017 року, укладеними між ОСОБА_1 та ОСОБА_2, звернути стягнення за договором позики на предмет іпотеки у розмірі 526 000 грн., винести рішення про визнання права власності на земельну ділянку загальною площею 0,0597 га з недобудованою спорудою на ній, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, кадастровий номер земельної ділянки № НОМЕР_1, цільове призначення - для ведення садівництва, а також стягнути з відповідача витрати, пов'язані зі сплатою судового збору в розмірі 5 600 грн.

У мотивування вимог зазначав, що 07 липня 2017 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено нотаріально посвідчений договір позики, за яким позивач зобов'язувалась надати відповідачу грошові кошти у розмірі 40 000 доларів США (1 041 200 грн. за курсом НБУ на момент укладення договору) на строк до 27 серпня 2017 року, а відповідач зобов'язувався повертати позику без сплати відсотків за користування.

Для забезпечення виконання умов договору позики 07 липня 2017 року між сторонами було укладено іпотечний договір.

Вказувала на те, що ОСОБА_2 свої зобов'язання у встановлений договором позики строк не виконав, а тому, з метою виконання умов вказаного договору 10 серпня 2017 року сторони уклали договір про задоволення вимог іпотекодержателя.

Зазначала, що 27 серпня 2017 року направила на адресу ОСОБА_2 нотаріально посвідчену вимогу про повернення позики, яку він отримав 02 вересня 2017 року.

Проте, відповідач з моменту надіслання вимоги жодної сплати за договором позики не здійснив, а тому, ОСОБА_1 була змушена звернутися до суду за захистом порушеного права шляхом визнання права власності на земельну ділянку загальною площею 0,0597 га з недобудованою спорудою на ній, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, кадастровий номер земельної ділянки № НОМЕР_1, цільове призначення - для ведення садівництва.

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 19 березня 2018 року у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду, 19 квітня 2018 року ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального і порушення норм процесуального права, а також на невідповідність обставинам справи висновків суду, просила скасувати рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 19 березня 2018 року та постановити нове про задоволення позову.

В обґрунтування вимог зазначала, що у судовому порядку мають прийматися рішення, у яких норми договірних відносин між фізичними особами - громадянами України, підписані державним нотаріусом США, неврегульовані.

Зауважувала, що при зверненні до нотаріусів та реєстраторів в Україні кожний з них відмовляв у прийнятті документів на реєстрацію у Державному реєстрі права на оспорювану земельну ділянку на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя.

Зазначала, що позасудове вирішення спору неможливе через відсутність механізму здійснити державну реєстрацію права власності.

Відповідач ОСОБА_2 не скористався своїм правом на подання до суду відзиву на апеляційну скаргу, своїх заперечень щодо змісту і вимог апеляційної скарги до апеляційного суду не направив.

Відповідно до п. 8 Розділу XIII Перехідних положень ЦПК України в редакції Закону № 2147-VIII від 03.10.2017, ч. 6 ст. 147 та абз. 3 п. 3 Розділу ХІІ Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 № 1402-VIII Апеляційний суд м. Києва діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Київського апеляційного суду в апеляційному окрузі.

Позивач ОСОБА_1 та відповідач ОСОБА_2 в судове засідання не з'явились, про дату, місце та час розгляду справи повідомлялись належним чином.

Заслухавши доповідь судді-доповідача Кравець В.А., обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість постановленої ухвали, колегія суддів доходить висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд виходив з недотримання сторонами вимог закону про нотаріальне посвідчення договорів, при цьому жодна сторона не ухилялась від нотаріального посвідчення договорів та з відсутності підстав для визнання права власності в судовому порядку, оскільки між сторонами вже укладено договір про задоволення вимог іпотекодержателя, який вони вважають дійсним та який у випадку його дійсності є підставою для державної реєстрації такого права.

Висновок суду відповідає обставинам справи та ґрунтується на вимогах закону.

Частиною першою статті 367 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом встановлено, що 07 липня 2017 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено договір позики, предметом якого було надання ОСОБА_1, як позикодавцем, позичальнику ОСОБА_2 грошових коштів в загальному розмірі 40 000 доларів США, що на момент укладення договору за курсом НБУ відповідало сумі в розмірі 1 041 200,00 грн. (один мільйон сорок одна тисяча двісті гривень) на строк до 27 серпня 2017 року.

Крім того, 07 липня 2017 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено договір іпотеки, відповідно до якого, з метою забезпечення виконання зобов'язань за вищевказаним договором позики, ОСОБА_2 передав в іпотеку наступне майно:

земельну ділянку, загальною площею 0, 0708 га, з недобудованою спорудою на ній, яка набута на підставі договору дарування від 30 травня 2001 року за №1-1453, що знаходиться на території Оноківської сільської ради Ужгородського району Закарпатської області, садове товариство «Меблевик», кадастровий НОМЕР_2, цільове призначення: для ведення садівництва;

земельну ділянку, загальною площею 0,0597 га, з недобудованою спорудою на ній, яка набута на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шепелюк О.Г. 08.08.2006 року за реєстром №3207 (ВЕА 580515), що знаходиться за адресою АДРЕСА_1, кадастровий номер земельної ділянки НОМЕР_1, цільове призначення - для ведення садівництва та належить відповідачу на підставі Державного акта про право власності на земельну ділянку: серія НОМЕР_3, виданого Головним управлінням земельних ресурсів виконавчого органу КМДА 23 серпня 2007 року.

У пункті 11 вказаного договору позики зазначено, якщо позичальник до вищезазначеного строку не поверне позикодавцю в повному обсязі суму грошей у розмірі 1 041 200,00 гривень, що є еквівалентом 40 000 доларів США, позикодавець набуває право звернення стягнення на нерухоме майно, зазначене у пункті 7 договору позики у порядку згідно з чинним законодавством України.

Оскільки позичальник ОСОБА_2 свої зобов'язання за даним договором не виконав в строк до 27 серпня 2017 року, тому для врегулювання даного питання, з метою виконання умов Договору позики та захисту інтересів позикодавця, 10 серпня 2017 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено договір про задоволення вимог іпотекодержателя.

Відповідно до умов вказаного договору ОСОБА_2 передав у власність іпотекодержателя ОСОБА_1 майно, яке було передано в іпотеку та серед якого є земельна ділянка, яка є предметом позову, а саме, земельна ділянка, загальною площею 0,0597 га, з недобудованою спорудою на ній, яка набута на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шепелюк О.Г. 08 серпня 2006 року за реєстром №3207 (ВЕА 580515), що знаходиться за адресою АДРЕСА_1, кадастровий номер земельної ділянки НОМЕР_1 та належить ОСОБА_2 на підставі Державного акта на право власності на земельну ділянку: серія НОМЕР_3, виданого Головним управлінням земельних ресурсів виконавчого органу КМДА 23 серпня 2017 року.

Згідно пункту 8 договору про задоволення вимог іпотекодержателя право власності на вказане в договорі нерухоме майно виникає у іпотекодержателя через 50 днів з моменту нотаріального посвідчення договору при умові невиконання зобов'язань іпотекодавцем, викладених у договорі позики та договорі іпотеки від 07 липня 2017 року.

Всі вищевказані договори посвідчені Володимиром Борисовим, державним нотаріусом штату Флорида, Сполучених Штатів Америки.

Частиною 1 статті 33 Закону України «Про іпотеку» визначено, що у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

Частинами 1 та 3 статті 36 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору.

Аналіз положень статей 33, 36, 37, 39 Закону України «Про іпотеку», статей 328, 335, 376, 392 ЦК України дає підстави для висновку про те, що законодавцем визначено три способи задоволення забезпечених іпотекою вимог кредитора шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки: судовий (на підставі рішення суду) та два позасудові, а саме на підставі виконавчого напису нотаріуса та відповідно до договору про задоволення вимог іпотекодержателя.

Згідно частини 1 статті 37 Закону України «Про іпотеку» іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання.

Аналогічний правовий висновок викладений в постанові Верховного Суду України від 30 березня 2016 року у справі № 6-1851цс15.

Таким чином, укладений 10 серпня 2017 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 договір про задоволення вимог іпотекодержателя являє собою правову підставу для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 березня 2018 року у справі № 760/14438/15-ц викладений правовий висновок, згідно якого передача іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки відповідно до статей 36, 37 Закону України «Про іпотеку» є способом позасудового врегулювання, який здійснюється за згодою сторін без звернення до суду.

Застереження в договорі про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом визнання права власності на предмет іпотеки - це виключно позасудовий спосіб урегулювання спору, який сторони встановлюють самостійно у договорі.

З урахуванням вимог статей 328, 335, 392 ЦК України у контексті статей 36, 37 Закону України «Про іпотеку» суди не наділені повноваженнями звертати стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності на нього за іпотекодержателем.

Отже, набуття позивачем права власності на предмет іпотеки у разі наявності підстав для звернення стягнення на предмет іпотеки повинно відбуватися в позасудовому порядку, на підставі погодженого застереження в іпотечному договорі від 07 липня 2017 року та на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя від 10 серпня 2017 року.

Виходячи з наведеного, колегія вважає, що місцевим судом правильно встановлено відсутність підстав для визнання права власності в судовому порядку, оскільки між сторонами вже укладено договір про задоволення вимог іпотекодержателя, який вони вважають дійсним та який у випадку його дійсності є підставою до державної реєстрації такого права.

Крім того, виходячи зі змісту частини першої статті 18 Закону України «Про іпотеку», іпотечний договір укладається між одним або декількома іпотекодавцями та іпотекодержателем у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

Статтею 575 ЦК України визначено, що іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні засаводавця або третьої особи.

За приписами статті 577 ЦК України, якщо предметом застави є нерухоме майно, а також в інших випадках, встановлених законом, договір застави підлягає нотаріальному посвідченню, крім випадків, установлених законом.

Інструкцією про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 3 березня 2004 року № 20/5, визначено, що основою іпотеки є іпотечний договір, який складається у письмовій формі й підлягає нотаріальному посвідченню. Нотаріальне посвідчення іпотечного договору проводиться за місцезнаходженням нерухомості, яка є предметом іпотеки, або за місцезнаходженням іпотекодержателя чи іпотекодавця.

Відповідно до частини 2 статті 209 ЦК України, нотаріальне посвідчення правочину здійснюється нотаріусом або іншою посадовою особою, яка відповідно до закону має право на вчинення такої нотаріальної дії, шляхом вчинення на документі, в якому викладено текст правочину, посвідчувального напису.

Нотаріат в Україні - це система органів і посадових осіб, на які покладено обов'язок посвідчувати права, а також факти, що мають юридичне значення, та вчиняти інші нотаріальні дії, передбачені цим Законом, з метою надання їм юридичної вірогідності ( стаття 1 Закону України «Про нотаріат»).

Вчинення нотаріальних дій в Україні покладається на нотаріусів, які працюють в державних нотаріальних конторах, державних нотаріальних архівах (державні нотаріуси) або займаються приватною нотаріальною діяльністю (приватні нотаріуси).

Документи, оформлені державними і приватними нотаріусами, мають однакову юридичну силу.

Вчинення нотаріальних дій за кордоном покладається на консульські установи України, а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на дипломатичні представництва України.

Згідно зі статтею 4 Закону України «Про іпотеку», обтяження нерухомого майна іпотекою підлягає державній реєстрації. Сторонами не надано доказів державної реєстрації договорів, забезпечених іпотекою.

У випадку недодержання встановленої форми укладення договору іпотеки він вважається нікчемним та недійсним.

Відповідно до частини 1 статті 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.

Частиною 2 статті 220 ЦК України вказується, якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається.

Обставин, передбачених статтею 220 ЦК України, судом не встановлено, оскільки сторонами договір посвідчено нотаріусом штату Флорида Сполучених Штатів Америки та жодна зі сторін не ухилялася від його нотаріального посвідчення, однак вказане посвідчення було здійснене у спосіб, не передбачений законодавством України, а саме, не уповноваженою на те особою.

З огляду на наведене, колегія суддів вважає, що місцевий суд дійшов правильного висновку про недотримання сторонами вимог статті 209 ЦК України та статті 18 Закону України «Про іпотеку» під час укладення договору іпотеки та договору про задоволення вимог іпотекодержателя, а тому договір іпотеки та договір про задоволення вимог іпотекодержателя являються нікчемними та, як наслідок, не створюють прав та обов'язків для сторін.

Отже, місцевим судом повно та всебічно досліджено обставини спору, надано належну оцінку зібраним по справі доказам, правильно визначено юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює та у відповідності з вимогами закону дійдено вірного висновку про відмову у задоволенні позовних вимог.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного, колегія суддів дійшла висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення місцевого суду без змін як таке, що є законним та обґрунтованим.

Керуючись статтями 367, 368, 374, 375, 381 - 384 ЦПК України, Апеляційний суд міста Києва у складі колегії суддів, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 19 березня 2018 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів до Верховного Суду шляхом подачі касаційної скарги до цього суду.

Повне судове рішення складено 05 червня 2018 року.

Головуючий: В.А. Кравець

Судді: Л.Д. Махлай

О.Ф.Мазурик