Справа № 638/1696/17
Провадження № 2/638/1034/18
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 червня 2018 року Дзержинський районний суд м. Харкова в складі:

головуючого судді Семіряд І.В.

при секретарях Романової О.В., Підвисоцької А.М.

за участю :

представника позивача ОСОБА_1

відповідача ОСОБА_2

представника відповідача ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Харкова цивільну справу за позовом

ОСОБА_4 до ОСОБА_2 « Про поділ майна подружжя » та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4 « Про поділ майна подружжя », -

В С Т А Н О В И В:

03.02.2017 позивач ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом до відповідача ОСОБА_2 « Про поділ майна подружжя », в якому посилалася на те, що з відповідачем вона перебуває в зареєстрованому шлюбі з 08.09.2001. Від даного шлюбу вони мають малолітнього сина ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, який на теперішній час мешкає разом з нею та знаходиться на утриманні сторін. З грудня 2015 року вона з відповідачем разом не мешкає, сумісного господарства не веде, малолітнього сина та спірне житло утримують сумісно.

В період перебування в зареєстрованому шлюбі вона та відповідач, у звязку з необхідністю поліпшення житлових умов, на кошти родини та кредитні кошти, придбали спірне житлове приміщення трикімнатну квартиру № 20, розташована в будинку № 11 по вулиці Ляпунова в м. Харкові. Вказана спірна квартира, по взаємної згоді була придбана на імя відповідача, однак є спільним сумісним майном подружжя. Відповідач відмовляється добровільно розділити спірну квартиру.

Крім того, в період перебування в зареєстрованому шлюбі вона та відповідач, на кошти родини придбали два автомобіля, а саме : марки Honda Accord реєстраційний номер НОМЕР_1, зареєстрований на імя відповідача ОСОБА_2 та який перебуває в користуванні останнього; марки Toyota RAV 4, реєстраційний номер НОМЕР_2, зареєстрований на імя позивача ОСОБА_4 та який перебуває в її користуванні.

Приймаючи до уваги наведене, позивач просить суд поділити спірне жиле приміщення між ним та відповідачем, визнавши за нею та відповідачем право приватної власності на 1/2 частину спірної квартири за кожним, без виділу частки в натурі. Крім того, визнати за нею право приватної власності на автомобіль марки Toyota RAV 4, реєстраційний номер НОМЕР_2. За відповідачем визнати право приватної власності на автомобіль НОМЕР_3, стягнувши з останнього на її користь судові витрати.

Не погоджуючись з вказаними позовними вимогами, в частині поділу спірного житлового приміщення та визнаючи позовні вимоги позивача ОСОБА_4 в частині поділу рухомого майна, відповідач за основним позовом ОСОБА_2, 07.04.2017 звернулася до суду з зустрічним позовом до ОСОБА_4 « Про поділ майна подружжя » посилаючись на те, що дійсно, в період перебування в зареєстрованому шлюбі, ним та позивачем, з метою поліпшення житлових умов, на кошти родини та кошти, отримані за укладеним з ним в інтересах родини, цільовим кредитним договором на придбання житла, придбали спірне житлове приміщення, яке було зареєстровано на його імя. Вказані кредитні зобовязання були забезпечені іпотечним договором, предметом якого було спірне житлове приміщення. З метою своєчасного та повного виконання кредитних зобовязань, 19.07.2007 ним була продана, належна йому до укладення шлюбу з позивачемАДРЕСА_1 розташована в будинку № 15 по вул. Ковтуна в м. Харкові, отримані кошти цього ж дня були внесені ним до банківської установи для погашення залишку кредитних зобовязань в сумі 202000 гривень, що складало за курсом НБУ 40000 доларів США.

Таким чином, враховуючи суму продажу належної ОСОБА_2 квартири, а саме 186 850 гривен і загальну суму витрачену подружжям на придбання спірного житлового приміщення, а саме 378750 гривен, останній вважає, що грошовими коштами, які йому належали, сплачено 49 % від загальної суми витрачених грошових коштів, тому і поділу підлягає не вся квартира, а лише їх частина, яка є обєктом спільної сумісної власності подружжя, а саме 51/100 частини квартири.

При таких обставинах, ОСОБА_2 просить суд визнати за ним право приватної власності на 3/4 частини, а за ОСОБА_4 на 1/4 частину спірного житлового приміщення, стягнувши з останньої на його користь понесені ним судові витрати. ( а.с.а.с. 77-79 ).

Позивач ОСОБА_4 в судове засідання не прибула, про день, час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином, надавши повноваження на представлення своїх інтересів своєму представнику ОСОБА_1, яка діє на підставі відповідної нотаріально посвідченої довіреності. ( а.с.а.с. 51-53, 147 ).

При таких обставинах, суд враховуючи позицію представника позивача, відповідача та його представника і наявність достатніх даних для вирішення спору, вважає можливим розглянути справу у відсутності позивача ОСОБА_4

В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_1 підтримала позовні вимоги позивача ОСОБА_4, просив їх задовольнити з підстав на які позивач посилається в своєї позовної заяві, запереченнях та в письмових поясненнях. Зустрічні позовні вимоги ОСОБА_2 не визнала, вважаючи їх такими, що не ґрунтуються на приписах чинного законодавства. При цьому наголошувала на тому, що в період перебування в зареєстрованому шлюбі вона та відповідач, у звязку з необхідністю поліпшення житлових умов, на кошти родини та кредитні кошти, придбали спірне житлове приміщення. Вказана спірна квартира, по взаємної згоді була придбана на імя відповідача, однак є спільним сумісним майном подружжя, так як була придбана для потреб їх сімї, за цільовим кредитним договором, укладеним в інтересах їх родини. Таким чином, частки подружжя в зазначеної квартирі є рівними. Зазначений кредит було виплачено за кошти сімї. ( а.с.а.с. 114-118, 144-146 ).

В судовому засіданні відповідач ОСОБА_2 та його представник ОСОБА_3, який діє на підставі відповідної нотаріально посвідченої довіреності, (а.с. 98 ), вимоги за основним позовом визнали частково, вважаючи, що спірні автомобілі підлягають поділу за варіантом, запропонованим позивачем, у відповідності до раніше визначеного порядку користування сумісними транспортними засобами. Зустрічні позовні вимоги ОСОБА_2 та його представник ОСОБА_3 підтримали та просили їх задовольнити, з підстав на які відповідач посилається в своєї зустрічній позовній заяві. З приводу обставин сумісного життя сторін, обставин придбання спірного майна, його призначення, використання та порядку користування транспортними засобами, відповідач та його представник, дали пояснення, аналогічні поясненням, даним в судовому засіданні представником позивача ОСОБА_1 При цьому наголошували на тому, що з метою своєчасного та повного виконання кредитних зобовязань, 19.07.2007 ним, за власною ініціативою була продана, належна йому до укладення шлюбу з позивачем, квартира, отримані кошти цього ж дня були внесені ним до банківської установи для погашення залишку кредитних зобовязань. Приймаючи до уваги наведене, він вважає, що його частка у спільній сумісній власності подружжя спірному житловому приміщенні, суттєво збільшилась і становить 3/4 частини квартири. ( а.с.а.с. 45-47 ).

В подальше судове засідання відповідач та його представник не прибули, про день, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином. В своєї письмової заяві відповідач просив продовжити розгляд справи за його та представника відсутністю. ( а.с. 143 ).

При таких обставинах, суд враховуючи позицію представника позивача, і наявність достатніх даних для вирішення спору, вважає можливим продовжити розгляд справи у відсутності відповідача та його представника.

Суд, вислухав пояснення представника позивача, відповідача та його представника та дослідивши матеріали справи, вважає основний позов ОСОБА_4 обґрунтованим та таким, що підлягає задоволенню в повному обсязі, а зустрічний позов ОСОБА_2 вважає не обґрунтованим та таким, що не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно ст. 12 ч. 3 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше, як за зверненням особо, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом.

докази подаються сторонами і іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Таким чином, обов'язок доказування покладається на сторони, що є одним із принципів змагальності сторін. Суд не може збирати докази за власною ініціативою.

В судовому засіданні встановлено, що сторони ОСОБА_4 та ОСОБА_2 перебували в зареєстрованому шлюбі з 08.09.2001 року по 08.02.2018. Від вказаного шлюбу вони мають малолітнього сина ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, який, як встановлено в судовому засіданні, на теперішній час мешкає разом з позивачем та знаходиться на утриманні сторін. Рішення Дзержинського райсуду м. Харкова від 08.02.2018 вказаний шлюб було розірвано, визначено місце мешкання дитини разом з матірю та стягнення з ОСОБА_2 аліменти на утримання дитини. ( а.с.а.с. 6, 10, 148-150 ).

Також в судовому засіданні встановлено, що в період перебування в зареєстрованому шлюбі сторони ОСОБА_4 та ОСОБА_2, у звязку з необхідністю поліпшення житлових умов за договором купівлі-продажу, посвідченого 23.11.2006 приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу ОСОБА_6 за реєстровим № 4003, придбали трикімнатну квартиру № 20, розташована в будинку № 11 по вулиці Ляпунова в м. Харкові.

Вказана спірна квартира була придбана та зареєстрована на праві приватної власності в КП « Харківське міське бюро технічної інвентаризації » на імя відповідача ОСОБА_2, про що свідчать оглянуті в судовому засіданні копія договору купівлі продажу спірної квартири, Витягів з Державного реєстру правочинів, про реєстрацію права власності на нерухоме майно, Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна щодо субєкта. ( а.с.а.с. 12-13, 14-15, 16. 28-29 ).

Відповідно до п. 4 вказаного Договору купівлі-продажу продаж зазначеного нерухомого майна було вчинено за 378 750 гривень. Оскільки зазначених грошей у сімї не було, відповідач ОСОБА_2 звернувся до банківської установи з метою отримання кредиту.

Так, 23.11.2006 відповідачем ОСОБА_2 було укладено кредитний договір № 0 від 23.11.2006 з АКІБ «Укрсиббанк», відповідно до якого ОСОБА_2 отримав кредит в розмірі 321 937,5 грн. зі сплатою 11,3 % річних з кінцевим терміном повернення кредитних коштів 23.11.2027, з метою придбання зазначеного спірного житлового приміщення для потреб своєї сімї. ( а.с.а.с. 80-82 ).

Вказані кредитні зобовязання буди забезпечені іпотечним договором, укладеним 23.11.2006 між відповідачем ОСОБА_2 та АКІБ «Укрсиббанк», посвідченим приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу ОСОБА_6 за реєстровим № 4007. Предметом іпотеки була спірна квартира № 20, розташована в будинку № 11 по вулиці Ляпунова в м. Харкові. ( а.с.а.с. 83-84 ).

З копій загальногромадянських паспортів сторін та довідки про реєстрацію місця проживання вбачається, що вказані особи, а також їх малолітній син, мають реєстрацію в спірному житловому приміщенні квартирі, відповідно з 21.03.2007 та 01.08.2007. ( а.с.а.с. 7-8, 9, 11, 22 ).

Крім того, в судовому засіданні встановлено, що в період перебування в зареєстрованому шлюбі сторони ОСОБА_4 та ОСОБА_2, для потреб своєї родини та на сумісні кошти, придбали рухоме майно, а саме : автомобіль марки Toyota RAV 4 ( 2008 року випуску ), державний реєстраційний номер НОМЕР_2, який було придбано на імя позивача ОСОБА_4 та яким користується остання; автомобіль марки Honda Accord ( 2007 року випуску ), державний реєстраційний номер НОМЕР_1, який було придбано на імя відповідача ОСОБА_2 та яким користується останній, про що свідчать оглянуті в судовому засіданні довідка надана регіональним сервісним центром в Харківської області МВС України та копія свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу. ( а.с.а.с. 17, 27 ).

В судовому засіданні наявними доказами стверджено, що вказана спірна квартира та спірні автомобілі, по взаємної згоді сторін були придбані під час перебування останніх в зареєстрованому шлюбу, квартира - на імя відповідача, автомобілі на імя сторін, тому вони є спільним сумісним майном подружжя.

Причиною придбання спірної квартири, було бажання сторін поліпшити житлово побутові умови своєї родини. Автомобілі сторонами були також придбані для потреб їх родини, які на теперішній час знаходяться у користування, як позивача, так і відповідача у визначеному ними порядку.

Також в судовому засіданні встановлено, що 19.07.2007 відповідачем ОСОБА_2 була реалізована належна особисто йому квартира № 141, розташована в будинку № 15 по вул. Ковтуна в м. Харкові. ( а.с.а.с. 85, 86 ).

Причиною продажу вказаної квартири, як зазначив відповідач, було його бажання повного виконання кредитних зобовязань. Продаж квартири було вчинено за 186850 гривень, що є еквівалентом 37 000 доларів США, які були внесені ним на рахунок банківської установи в день продажу квартири. ( а.с.а.с. 87, 88 ).

Вказані встановлені в судовому засіданні обставини щодо зазначених правовідносин, визнаються учасниками справи, а тому відповідно до ч. 1 ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обгрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників.

Відповідно до ч. 1 та п. 1 ч. 2 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, шляхом визнання права.

Правовідносини між сторонами по справі є цивільно-правовими та урегульовані положеннями ЦК України та СК України.

Надаючи правову оцінку правовідносинам сторін суд виходить із наступного.

Приписами ст. 47 Конституції України передбачено, що ніхто не може бути позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до ст. 60 СК України та ст. 368 ЦК України майно набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловіку на праві спільної сумісної власності, незалежно від того, що один з них не мав з поважних причин ( навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо ) самостійного заробітку ( доходу ). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є обєктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно ст. 69 СК України дружина та чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є обєктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Згідно ст. 71 СК України майно, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному із подружжя грошової компенсації замість його частини у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на квартиру, допускається за його згодою, крім випадків передбачених ЦК України.

Відповідно до ст. 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності квартиру, користуються нею для особистого проживання і проживання членів їх сімей та мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд.

Згідно п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України « Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім'ю України » №16 від 12.06.1998, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна.

Як зазначено у правовій позиції у справі № 6-79 цс 13, із змісту нормативних положень глав 7 та 8 СК України, власність у сім'ї існує у двох правових режимах: спільна сумісна власність подружжя та особиста приватна власність кожного з подружжя, залежно від якого регулюється питання розпорядження таким майном.

Підстави набуття права спільної сумісної власності подружжя (тобто перелік юридичних фактів, які складають підстави виникнення права спільної сумісної власності на майно подружжя) визначені в ст. 60 СК України.

За змістом цієї норми майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловіку на праві спільної сумісної власності.

Таким чином, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час

шлюбу, але і спільністю участі подружжя коштами або працею в набутті майна. Тобто, застосовуючи цю норму права (ст. 60 СК України) та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Відповідно до правової позиції, викладеної у постанові Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 03.06.2015 № 6-38цс15, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але і спільністю участі подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи ст. 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Тобто критеріями, які дозволяють надати спірному набутому майну режим спільного майна є: час набуття такого майна; кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий режим спільної власності подружжя.

Тільки в разі встановлення цих фактів і визначення критеріїв норма ст. 60 СК України вважається правильно застосованою.

Згідно пункту 23 постанови Пленуму Верховного Суду України « Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя » від 21.12.2007 № 11, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Як вказується у правовій позиції у справі № 6-612цс15, норми СК України у статтях 57, 60 встановлюють загальні принципи нормативно-правового регулювання відносин подружжя з приводу належного їм майна, згідно з якими : майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить їм на праві спільної власності; майно, набуте кожним із подружжя до шлюбу, є особистою приватною власністю кожного з них.

Придбавши спірну квартиру під час перебування в шлюбі, позивач та відповідач набули право спільної сумісної власності на спірне майно, відповідно до зазначених положень та право позивача на рівну частку в майні презюмується.

Таким чином, приймаючи до уваги наведене, суд вважає, що після укладення договору купівлі продажу спірної квартири та після придбання спірних автомобілів, вказане майно належить сторонам в рівних частках, тобто по 1/2 частині квартири та відповідних автомобілів кожному з співвласників.

Посилання відповідача ОСОБА_2 щодо придбання частини спірної квартири (49/100) за рахунок власних грошових коштів судом не приймається до уваги з огляду на не підтвердження таких доводів матеріалами справи.

Факт придбання спірної квартири частково за кредитні грошові кошти, у відповідності до приписів ст. 60 СК України, не змінює статусу зазначеного майна, як спільної сумісної власності подружжя.

Судом зазначається, що в разі, якщо навіть на час придбання в шлюбі майна використовувалися запозичені кошти одним із подружжя, вони вважаються використаними в інтересах сімї і не є особистою власністю подружжя.

Крім того, відповідно до ч. 3 ст. 61 СК України, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім'ї, то гроші, які були одержані за цим договором, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Також, відповідно до правової позиції Верховного Суду України, викладеної 27.04.2016 при розгляді справи № 6-486цс16, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім'ї, то гроші, які були одержані за цим договором, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Факт того, що Договір про надання споживчого кредиту № 0 від 23.11.2006 з АКІБ «Укрсиббанк» було укладеного в інтересах сім`ї не спростовується ОСОБА_2, більш того, наданий за цим Договором кредит є цільовим, а саме в п. 1.4. Договору вказано, що кредит надається для особистих потреб, а саме на придбання нерухомого майна спірного житлового приміщення.

В пункті 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.12.2007р. № 11, зазначено, що вирішуючи спори про поділ майна подружжя, суди повинні врахувати, що само по собі розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності подружжя на майно, набуте за час шлюбу.

Таким чином, придбана під час перебування сторін у шлюбі спірна квартира є об'єктом спільної сумісної власності сторін і будь-яких доказів щодо належності 49/100 частини спірної квартири лише відповідачу, суду не надано.

Також суд критично ставиться до тверджень відповідача ОСОБА_2 про те, що продаж належної йому на праві приватної власності квартири відбувся з метою своєчасного та повного виконання грошових зобовязань і погашення кредиту, так як зазначені твердження не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи та не були підтвердженні доказами.

Так, відповідно до п. 1.2.2. Договору про надання споживчого кредиту № 0 від 23.11.2006 було встановлено строк надання споживчого кредиту на придбання нерухомого майна спірної квартири до 23.11.2027

Окрім того, на момент продажу відповідачем ОСОБА_2 власної квартири не існувало жодних заборгованостей зі сплати споживчого кредиту. Більш того, як пояснив ОСОБА_2 всі платежі сплачувались в сумі, яка була більше ніж черговий платіж, передбачений Договором про надання споживчого кредиту;

Здійснення відповідачем ОСОБА_2 платежу на погашення споживчого кредиту за квитанцією № 6 від 19.07.2007 не призводило до погашення всього кредиту, як вказується в Листі ПАТ «УКРСИББАНК» від 19.01.2018 фактична дата виконання зобовязань за кредитом відбулась 10.12.2007, тобто через 5 місяців після сплати за квитанцією № 6 від 19.07.2007. ( а.с.а.с. 87, 88, 136, 137 ).

Приймаючи до уваги вищенаведене, не існувала жодних обєктивних обставин для здійснення відповідачем ОСОБА_2 продажу власного нерухомого майна саме з метою дострокового погашення кредиту, так як до спливу строку, на який було видано кредит залишалось 20 років, не існувало будь-якої заборгованості з погашення споживчого кредиту станом на 19.07.2007.

Стосовно твердження відповідача ОСОБА_2, що грошові кошти за квитанцією № 6 від 19.07.2007 були отримані від продажу власної однокімнатної квартири також не підтверджуються матеріалами справи.

Так відповідачем ОСОБА_2, взагалі не було надано жодних доказів на підтвердження джерела походження цих коштів. А твердження щодо джерела походження цих коштів від продажу однокімнатної квартири, на думку суду, спростовується тим, що сума, яка була отримана відповідачем від продажу власного нерухомого майна суттєво відрізняється від суми, сплаченої за квитанцією № 6 від 19.07.2007 року.

Крім того, сума, яка була отримана відповідачем ОСОБА_2 від продажу власного нерухомого майна була отримана в іншій валюті, ніж кошти, сплачені за вищезазначеною квитанцією.

Приймаючи до уваги вищенаведене, відповідачем ОСОБА_2 не було доведено що тільки 51/100 частина спірної квартири є об'єктом права спільної сумісної власності сторін.

Стосовно поділу іншого рухомого майна, а саме зазначених сторонами автомобілів, суд зазначає, що сторони не заперечують проти запропонованого позивачем ОСОБА_4 порядку поділу транспортних засобів в натурі, з визнанням права власності за тією особою у володінні і користуванні якої перебуває спірний транспортний засіб.

За таких обставин, визнання відповідачем ОСОБА_2 позову в цій частині не суперечить закону та не порушує права та охоронювані законом інтереси інших осіб, тому позовні вимоги позивача ОСОБА_4 в цій частині також підлягають задоволенню.

Відповідно ст. 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

Згідно ст. 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності .У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

Відповідно ст. 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сімї.

Приймаючи до уваги наведене, а також те, що спірна квартира розташована на 6 поверсі багатоквартирного, 9-ти поверхового будинку, а тому за технічними характеристиками становить з себе річ неподільну, яку неможливо реально розділити між сторонами відповідно до їх часток, а також те, що сторони не наполягають на розподілі спірної квартири, суд вважає необхідним визнати за сторонами ідеальні частки в спірному житловому приміщенні без його реального поділу та залишити майно спірні квартиру у їх спільній частковій власності, в розмірі 1/2 частини вказаного майна кожному з співвласників.

Таким чином, позовні вимоги позивачаОСОБА_4 є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню в повному обсязі, а зустрічні позовні вимоги відповідача ОСОБА_2 є безпідставними та не підлягають задоволенню, так як не ґрунтуються на приписах вищезазначених норм цивільного законодавства.

При зверненні до суду з зазначеним позовом, позивачем ОСОБА_4 був сплачений судовий збір та понесенні інші судові витрати в загальній сумі 5120 гривень. ( а.с.а.с. 1, 23 ).

Суд вважає за необхідно стягнути з відповідача ОСОБА_2 на користь позивача ОСОБА_4 вказану суму судового збору, так як відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

На підставі викладеного, ст.ст. 3, 16, 325, 356, 358, 368, 383 ЦК України, ст.ст. 60, 61, 69-71 СК України, ст. 150 ЖК України, керуючись ст.ст. 12, 13, 81, 82, 141, 259, 265, 268, 273 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_4 до ОСОБА_2 « Про поділ майна подружжя », - задовольнити.

Поділити майно, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_4 та ОСОБА_2, а саме :

за ОСОБА_4 (ІНФОРМАЦІЯ_2, НОМЕР_4, виданий Дворічанським РВ УМВС України в Харківській області 02.11.2001, РНОКПП НОМЕР_5) визнати право приватної власності на :

- 1/2 ідеальної частини квартири № 20, розташованої в будинку № 11 по вулиці Ляпунова в Шевченківському районі м. Харкова;

- автомобіль марки Toyota RAV 4 ( 2008 року випуску ), державний реєстраційний номер НОМЕР_2;

за ОСОБА_2 (ІНФОРМАЦІЯ_3, НОМЕР_6, виданий Московським РВ ХМУ УМВС України в Харківській області 30.10.1995, РНОКПП НОМЕР_7) визнати право приватної власності на :

- 1/2 ідеальної частини квартири № 20, розташованої в будинку № 11 по вулиці Ляпунова в Шевченківському районі м. Харкова;

- автомобіль марки Honda Accord ( 2007 року випуску ), державний реєстраційний номер НОМЕР_1.

В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_4 « Про поділ майна подружжя », - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2, ідентифікаційний номер на користь ОСОБА_4, РНОКПП НОМЕР_5 судові витрати в розмірі 5120 гривень.

У відповідності до п.п. 15.5) п. 15 розділу ХІІІ Перехідних положень ЦПК України в новій редакції, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи рішення може бути оскаржено шляхом подачі апеляційної скарги до Апеляційного суду Харківської області через Дзержинський районний суд міста Харкова протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання ) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного тексту рішення.

Повний текст рішення складено 14.06.2018.

Суддя: І.В. Семіряд