Справа № 155/13/17 Головуючий у 1 інстанції: Шмідт С.А.
Провадження № 22-ц/773/544/18 Категорія: 27 Доповідач: Осіпук В. В.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
ПОСТАНОВА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 травня 2018 року місто Луцьк

Апеляційний суд Волинської області в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Осіпука В. В.,

суддів Русинчука М. М., Матвійчук Л. В.,

з участю секретаря Губарик К. А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» про визнання договору іпотеки припиненим, апеляційною скаргою позивача ОСОБА_1 на рішення Горохівського районного суду Волинської області від 30 січня 2018 року,

В С Т А Н О В И В :

У січні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду із зазначеним позовом. Покликався на те, що 17 липня 2007 року між ним та ЗАТ КБ «Приватбанк» (правонаступником якого є відповідач ПАТ КБ «Приватбанк») був укладений кредитний договір № VO21G104751542.

В забезпечення належного виконання грошових зобовязань за вказаним кредитним договором, в цей же день між ним і банком було укладено і нотаріально посвідчено договір іпотеки нерухомого майна - однокімнатної квартири, що знаходиться в м. Горохів Волинської області по вул. Львівській, 28/16 і належить йому на праві власності.

Також позивач вказував, що рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 13 квітня 2011 року, яке набрало законної сили, з нього стягнуто заборгованість за вищевказаним кредитним договором в розмірі 102014 грн., виконавчий лист на виконання цього рішення стягувачем - банком не подавався. Після цього ПАТ КБ «Приватбанк» повторно зверталось в суд з позовом до нього про стягнення кредитної заборгованості, у задоволенні якого рішенням Локачинського районного суду Волинської області від 21 жовтня 2015 року було відмовлено, а дію кредитного договору припинено. 28 грудня 2015 року рішенням Апеляційного суду Волинської області дане рішення суду першої інстанції було скасовано, та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову відмовлено у звязку із пропущенням позивачем ПАТ КБ «Приватбанк» строків позовної давності, яке ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ залишено без змін.

Крім того позивач зазначав, що з повідомлення ПАТ КБ «Приватбанк» від 02.12.2016 року йому стало відомо про наміри позивача для погашення заборгованості звернути стягнення на зазначене іпотечне майно шляхом реєстрації права власності банку на це майно.

Вважаючи, що оскільки відповідачем було пропущено строк позовної давності для стягнення кредитної заборгованості в судовому порядку, то відповідач також втратив право на стягнення заборгованості за рахунок іпотечного майна, шляхом звернення стягнення на це майно в будь-який спосіб. А тому позивач просив суд визнати договір іпотеки, укладений між ним та відповідачем ПАТ КБ «Приватбанк» 17 липня 2007 року, припиненим.

Рішення Горохівського районного суду Волинської області від 30 січня 2018 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

У поданій на рішення апеляційній скарзі позивач ОСОБА_1 просить його скасувати як незаконне, прийняте з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права, ухвалити нове рішення, яким його позов задовольнити.

У письмовому відзиві на апеляційну скаргу відповідач ПАТ КБ «Приватбанк», вважаючи оскаржуване рішення суду першої інстанції обґрунтованим і законним, просить залишити його без змін.

Дослідивши обставини справи та перевіривши їх доказами, суд дійшов висновку, що апеляційна скарга позивача підлягає відхиленню з таких підстав.

Ухвалюючи рішення про відмову в позові, суд першої інстанції виходив з того, що сам по собі сплив позовної давності для звернення до суду кредитодавця з вимогою про стягнення заборгованості за кредитним зобовязанням з кредитора, яке не виконане, не припиняє дію іпотечного договору.

Такий висновок суду є правильний.

Встановлено, що 17 липня 2007 року між ЗАТ КБ «Приватбанк» правонаступником якого є ПАТ КБ «Приватбанк» і ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № VO21G104751542, відповідно до якого банк надав позичальнику кредит у розмірі 13200 доларів США на купівлю квартири та 4455 доларів США на сплату страхових платежів, з кінцевим терміном повернення 17 липня 2037 року і зі сплатою 12 % річних (а.с.11-15).

В цей же день між банком і ОСОБА_1 з метою забезпечення виконання зобовязання за кредитним договором, укладено договір іпотеки, за яким позивач передав в іпотеку належну йому квартиру, що знаходиться за адресою: м.Горохів Волинської області по вул. Львівській, 28/16 (а. с. 5 10).

Пунктом 28 цього договору визначено, що він діє до повного виконання іпотекодавцем зобовязань за кредитним договором та всіма додатковими угодами до нього.

Також встановлено, що у вересні 2015 року ПАТ КБ «Приватбанк» зверталось в суд з позовом до позичальника ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором. 21 жовтня 2015 року рішенням Локачинського районного суду Волинської області у задоволенні позовоу банку до ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3 про стягнення заборгованості відмовлено за безпідставністю позовних вимог, а договори поруки, укладені банком з ОСОБА_2, ОСОБА_3 визнано припиненими.

Рішенням апеляційного суду Волинської області від 28 грудня 2015 року, залишеним без змін ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 13 квітня 2016 року, вказане рішення суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні позову про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за кредитним договором, визнання договорів поруки припиненими скасовано та ухвалено в цій частині нове рішення, у позові ПАТ КБ «Приватбанк» про стягнення кредитної заборгованості з ОСОБА_1 відмовлено у звязку із закінченням строків позовної давності (а. с. 17 25).

З повідомлення № 15 57 від 02 грудня 2016 року, наявного в матеріалах справи, слідує, що ПАТ КБ «Приватбанк» як іпотекодержатель повідомляло іпотекодавця ОСОБА_1 про майбутнє звернення стягнення на іпотечне майно його квартиру для погашення існуючої кредитної заборгованості (а. с. 26).

У ч. 1 ст. 598 ЦК України зазначено, що зобовязання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Зобовязання припиняється виконанням, проведеним належним чином (ст. 599 ЦК України).

Згідно зі ст. 1 Закону України «Про іпотеку» іпотекою є вид забезпечення виконання зобовязання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобовязання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Відповідно до ч. 5 ст. 3 цього Закону іпотека має похідний характер від основного зобовязання і є дійсною до припинення основного зобовязання або до закінчення строку дії іпотечного договору.

Підстави припинення іпотеки визначено ст. 17 Закону України «Про іпотеку». Зокрема, іпотека припиняється у разі припинення основного зобовязання або закінчення строку дії іпотечного договору.

Статтею 17 Закону України «Про іпотеку» встановлено, що іпотека припиняється у разі: припинення основного зобовязання або закінчення строку дії іпотечного договору; реалізації предмета іпотеки відповідно до цього Закону; набуття іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки; визнання іпотечного договору недійсним; знищення (втрати) переданої в іпотеку будівлі (споруди), якщо іпотекодавець не відновив її. Якщо предметом іпотечного договору є земельна ділянка і розташована на ній будівля (споруда), в разі знищення (втрати) будівлі (споруди) іпотека земельної ділянки не припиняється; з інших підстав, передбачених цим Законом.

Аналіз вищенаведених правових норм дає підстави для висновку про те, що сам факт порушення позикодавцем строку позовної давності для звернення до суду з позовом про стягнення з позичальника кредитної заборгованості, за наявності заборгованості боржника за цим договором, не є підставою для припинення договору іпотеки, який укладений для забезпечення виконання кредитного договору боржником.

Отже, встановивши наведені обставини, які свідчать про наявність боргу позивача ОСОБА_1 за кредитним договором, який він уклав з ПАТ КБ «Приватбанк», та відсутність передбачених Законом України «Про іпотеку» підстав для припинення іпотеки, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про безпідставність вимог позивача і відмовив йому в позові.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції та не містять підстав для скасування чи зміни оскаржуваного рішення суду і зводяться лише до незгоди із судовим рішенням без належного обґрунтування нормами права.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскаржуване рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а тому підстав для його зміни чи скасування і ухвалення нового рішення суд не вбачає.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 382, 383, 384 ЦПК України, суд у складі колегії суддів, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Горохівського районного суду Волинської області від 30 січня 2018 року в даній справі залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку упродовж тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий

Судді