Постанова

Іменем України

06 червня 2018 року

м. Київ

справа № 204/4140/16-ц

провадження № 61-16385св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у складі:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Білоконь О. В., Синельникова Є. В. (суддя-доповідач), Хопти С. Ф., Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_3,

відповідач - фізична особа-підприємець ОСОБА_4,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська, у складі судді Тітової І. В., від 04 січня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області, у складі колегії суддів: Бараннік О. П., Пономарь З. М., Посунся Н. Є., від 20 квітня 2017 року,

ВСТАНОВИВ:

11 червня 2016 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до

фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, відшкодування моральної шкоди.

Позовна заява мотивована тим, що 25 лютого 2016 року за результатами співбесіди з відповідачем їй було запропоновано роботу на посаді касира аптеки з 26 лютого 2016 року. Проте у цей день вона не була допущена роботодавцем до роботи, її було залучено лише до переобліку товарів та ліків у аптеці. З 14 березня 2016 року по 18 березня 2016 року вона перебувала на лікарняному. 20 березня 2016 року відповідач повідомив, що не має більше наміру продовжувати працювати з нею, а тому звільняє її з власної ініціативи, з чим вона не погодилась, вважає своє звільнення незаконним.

Посилаючись на зазначені обставини, уточнивши позовні вимоги,

ОСОБА_3 просила суд визнати факт допуску позивача як працівника на посаді касира зали в аптеці АДРЕСА_1 до роботи без оформлення трудового договору з 26 лютого 2016 року по 15 лютого 2016 року; за фактичний допуск позивача до роботи без оформлення трудового договору та часткового нарахування для виплати заробітної плати без нарахування та сплати єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування та податків притягнути відповідача до адміністративної відповідальності; визнати таким, що не відповідає дійсності наказ від 15 березня 2016 року № 13 про призначення її на посаду санітарки аптеки № 1 з 16 березня 2016 року по 19 березня 2016 року; визнати незаконним наказ

від 19 березня 2016 року № 20 про звільнення її з посади санітарки на підставі пункту 2 частини першої статті 36 КЗпП України; поновити її на роботі на посаді касира зали у аптеці АДРЕСА_1 з 26 лютого 2016 року; раніше внесені відповідачем до її трудової книжки записи визнати недійсними та зобов'язати роботодавця внести належний запис про її прийом на роботу на посаду касира зали аптеки АДРЕСА_1 з 26 лютого

2016 року; стягнути з відповідача на користь позивача середній заробіток з 26 лютого 2016 року по день фактичного розрахунку за весь час вимушеного прогулу у розмірі 28 455,47 грн; зобов'язати відповідача нарахувати та сплатити єдиний внесок на загальнообов'язкове державне соціальне страхування і податки та подати до податкової інспекції інформацію про допуск позивача до роботи; стягнути з відповідача на її користь 5 000 грн в рахунок відшкодування моральної шкоди.

Рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська

від 04 січня 2017 року у задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження позовних вимог. Суд визнав законним звільнення позивача з роботи, оскільки трудовий договір був укладений строком до 19 березня 2016 року.

Ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 20 квітня

2016 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Суд апеляційної інстанції погодився з такими висновками суду першої інстанції та зазначив, що суд у повному обсязі з'ясував права та обов'язки учасників справи, встановив фактичні обставини справи, перевірив доводи сторін та надав їм належну правову оцінку. Термін дії трудового договору був погоджений сторонами, а тому звільнення ОСОБА_3 з посади санітарки за згодою сторін є правомірним.

У касаційній скарзі, яка надійшла до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ 22 травня 2017 року,

ОСОБА_3 просить скасувати оскаржені судові рішення та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосуванням судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що суди безпідставно відмовили у задоволенні клопотання позивача про призначення судової почеркознавчої експертизи щодо дослідження її підпису у трудовому договорі та у витребуванні доказів на підтвердження того, що позивач фактично приступила до роботи з 26 лютого 2016 року. У порушення чинного законодавства позивача було звільнено у суботу - вихідний день.

Відзиву до касаційної скарги не надходило.

Перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла наступного висновку.

Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно з частиною першою статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Під час розгляду справи суди встановили, що 15 березня 2016 року між ОСОБА_3 та відповідачем укладено трудовий договір строком

до 19 березня 2016 року. Пунктом 2 зазначеного договору передбачено, що працівник зобов'язаний виконувати обов'язки санітарки: виконувати роботу з прибирання приміщення аптеки.

Наказ про призначення ОСОБА_3 на посаду санітарки аптеки виданий ФОП ОСОБА_4 15 березня 2016 року. У наказі вказано, що працівник прийнятий на роботу за умовами контракту до 19 березня 2016 року.

Наказом від 19 березня 2016 року позивача було звільнено за згодою сторін на підставі пункту 2 частини першої статті 36 КЗпП України.

Згідно акту перевірки Головного управління державної служби з питань праці у Дніпропетровській області дані, викладені у зверненні ОСОБА_3

від 06 червня 2016 року, не знайшли свого підтвердження, порушення вимог законодавства фізичною особою-підприємцем ОСОБА_4 під час перевірки не виявлено (а. с. 64-75).

Обґрунтовуючи позов та заперечуючи проти доводів відповідача,

ОСОБА_3 зазначала, що між сторонами був укладений безстроковий трудовий договір на невизначений час, вона була прийнята на посаду касира аптеки, а не санітарки, трудовий договір, наданий відповідачем, вона не підписувала.

За положеннями статті 21 КЗпП України трудовий договір - це угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, дотримуючись внутрішнього трудового розпорядку, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Згідно статті 23 КЗпП України трудовий договір може бути укладено на визначений строк, встановлений за погодженням сторін.

Строковий договір укладається у випадках, коли трудові відносини не можуть бути встановлені на невизначений строк з урахуванням характеру наступної роботи, або умов її виконання, або інтересів працівника та в інших випадках, передбачених законодавчими актами.

Відповідно до пункту 2 статті 36 КЗпП України підставами припинення трудового договору є закінчення строку (пункти 2 і 3 статті 23 КЗпП України), крім випадків, коли трудові відносини фактично тривають і жодна з сторін не поставила вимогу про їх припинення.

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_3, суди дійшли правильного висновку про те, що роботодавець, звільнивши позивача у зв'язку із закінченням строку дії трудового договору, діяв у межах та у відповідності до норм чинного трудового законодавства, а позивачем не доведено порушення відповідачем вимог законодавства під час її звільнення. Чинне законодавство України про працю не містить норм, що забороняють укладати та розривати трудовий договір у вихідні дні за умови, що зазначені дні на підприємстві є робочими відповідно до правил внутрішнього трудового розпорядку.

Посилання ОСОБА_3 у касаційній скарзі на те, що вона не підписувала трудовий договір та суди безпідставно відмовили у проведенні судової почеркознавчої експертизи спростовуються позовними вимогами, заявленими до уточнення, в яких позивач просила визнати строковий трудовий договір від 15 березня 2016 року безстроковим, що свідчить про визнання нею факту укладання та підписання зазначеного договору. Вимоги про визнання зазначеного трудового договору недійсним у частині визначення строку позивач не заявляла.

Доводи касаційної скарги зводяться до переоцінки доказів, на правильність висновків суду вони не впливають.

З урахуванням наведеного, оскаржені судові рішення є такими, що ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують. Підстави для скасування оскаржених судових рішень відсутні.

Ураховуючи наведене, колегія суддів вважає, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржені судові рішення - без змін.

Керуючись статтями 400, 402, 409, 410, 416, 418, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська

від 04 січня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 20 квітня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: О. В. Білоконь

Є.В. Синельников

С.Ф. Хопта

Ю.В. Черняк