Справа № 214/4950/17
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

06 червня 2018 року м. Кривий Ріг

Саксаганський районний суд м. Кривого Рогу Дніпропетровської області у складі

головуючої судді Хомініч С.В.,

секретар судового засідання - Горбунова Л.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в порядку загального позовного провадження цивільну справу №214/4950/17

за позовною заявою ОСОБА_1

до Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Приватбанк»

третя особа приватний нотаріус Криворізького міського нотаріального округу Ставніченко Олена Петрівна

про захист прав споживача та визнання кредитного договору та договору іпотеки недійсними

за участю:

представника позивача - ОСОБА_4.

Представники сторін:

від позивача: ОСОБА_4 (на підставі договору про надання адвокатських послуг від 01.12.2015, свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю НОМЕР_2);

від відповідача: Бродько А.І. (на підставі довіреності № 7889-К-О від 28.12.2016)

СУТЬ СПОРУ:

31.08.2017 представник позивача ОСОБА_4, звернувся з позовною заявою до Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Приватбанк», яку уточнив 15.09.2017 та в кінцевій редакції просив суд визнати кредитний договір №KRPOGK00150658 від 19 лютого 2007 року, заключений між ОСОБА_1 та ПАТ КБ «Приватбанк» не дійсним з моменту його заключення та у зв'язку з недійсністю кредитного договору визнати недійсність іпотечного договору укладеного між ОСОБА_1 та ПАТ КБ «Приватбанк» 19 лютого 2007 року.

В обґрунтування позовних вимог вказав, що 19.02.2017 між ОСОБА_1 та ПАТ КБ «Приватбанк» укладено кредитний договір №KRPOGK00150658 про отримання позивачем кредитних коштів на придбання нерухомості в сумі 1500 доларів США, строком з 19.02.2007 до 18.02.2027, та сплати відсотків за користування кредитом в розмірі 0,84% на місяць, щомісячно надання грошових коштів не менше 176,95 доларів США. В забезпечення виконання грошових зобов'язань за наданим кредитом позивач також уклав з відповідачем договір іпотеки квартири від 19.02.2007.

Вважає, що є достатні підстави для визнання кредитного договору недійсним в цілому. Так кредитні кошти видані в доларах США, в той час як зобов'язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. В цьому разі іноземна валюта не є предметом договору споживчого кредитку. Тобто, можна говорити про те, що порушено істотну умову договору, що стуснується його предмету. Правочин не відповідає законодавству про валютне регулювання, оскільки для операцій з надання кредиту в іноземній валюті потребується крім генеральної ліцензії НБУ, також і індивідуальну ліцензію, яку Банк на час укладення кредитного договору не мав, що суперечить Декрету КМУ «Про систему валютного регулювання і валютного контролю». Згідно кредитного договору позивач отримав кредит у сумі 15000 доларів США. Відповідач при укладенні спірного договору не здійснив розрахунок реальної процентної ставки за користування кредитом, не визначив сукупну вартість подорожчання кредиту та розміру суми абсолютного значення подорожчання кредиту. В договорі відсутні відомості щодо детального розпису загальної вартості кредиту, не має умов, які є обов'язковими згідно п.п.3.2,3.4 розділу 3 Правил, окрім того, позивач був введений в оману відповідачем щодо істотних умов договору, ціни та відсоткової ставки, споживчий кредит було неправомірно надано в іноземній валюті.. Оспорюваний кредитний договір грубо порушує його права як споживача щодо ненадання інформації про тип (вид) відсоткової ставки та інформації про наявні у Банку форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями споживача. Умови кредитного договору є несправедливими, оскільки суперечить принципу добросовісності, що має наслідком істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживачу. Несправедливими, зокрема, є умови щодо надання кредиту в доларах США, погашення кредиту та сплати відсотків в доларах США, оскільки в такому випадку всі ризики знецінення національної валюти несе позичальник. Кредитний договір містить умови, які регулюють внесення змін та доповнень та розірвання договору лише в односторонньому порядку і лише в інтересах та з боку банку. Чим також порушено його право на внесення змін та розірвання договору. Відповідач не попередив позивача про зміну процентної ставки. Фактично, ще в момент підписання договору позивача поставлено в невигідне та таке, що порушує його права становище. Тобто, прописавши в договорі, що банк в будь який момент може підняти відсоткову ставку або розірвати договір в односторонньому порядку і вимагати повернення кредиту тягне за собою послідуюче визнання даних договору недійсним. Оскільки основне зобов'язання є недійсний то і договір іпотеки також слід визнати недійсним.

Відповідно до п.9 Перехідних положень ЦПК України (в редакції від 03.10.2017 року, яка набрала чинності 15.12.2017), справи в суді першої інстанції, провадження в яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання ним чинності цією редакцією Кодексу.

Позивач ОСОБА_1 до судового засідання не з'явився надав заяву про розгляд справи за його відсутності та участю його представника, на задоволенні позовних вимог наполягав (а.с. 63).

Представник позивача ОСОБА_4 в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, просив їх задовольнити в повному обсязі з підстав вказаних в позовній заяві.

Представник відповідача до судового засідання не з'явився, про дату, час та місце судового розгляду повідомлений належним чином. Попередньо у судовому засіданні 05.04.2018 вказував, що позов не визнає.

12.02.2018 представник відповідача надав відзив на позовну заяву (а.с. 64). В якому вказав, що проти позову заперечує. Просив застосувати строк позовної давності. В провадженні Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області знаходиться цивільна справа № 214/7430/15-ц за позовом банку до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за даним кредитним договором. Ціна позову складає 13869,85 доларів США станом на 16.09.2015. Позивач сплачував кредит, тобто активними діями погоджувався з умовами договору. При укладенні кредиту відсоткова ставка складала 10,08 % річних, що і спонукало позивача взяти кредит саме в доларах США. До відзиву надав копію ліцензії на ведення рахунків в іноземній валюті (а.с. 65).

Представник позивач надав відповідь на відзив (а.с. 80). В якому вказав, що надана ліцензія не може бути долучена до матеріалів справи, так як видана ЗАТ КБ «Приватбанк», а не ПАТ «КБ «Приватбанк». Відповідач невірно тлумачить поняття торгівельних операцій з валютними цінностями. Просив відмовити в арешті квартири, так як вона вже арештована нотаріусом.

04.06.2018 представник відповідача надав заперечення на відзив (а.с. 79). Вказав, що перебіг позовної давності не зупинявся. Ліцензія надана суду, яка діяла на момент видачі кредиту, коли банк був ЗАТ. Норма ст. 1057-1 ЦК України повинна бути застосована в будь-якому разі при визнанні договору недійсним.

Третя особа приватний нотаріус Ставніченко О.П. подала заяву про розгляд спарив за її відсутності (а.с. 77).

Вислухавши пояснення представників сторін в судових засіданнях, дослідивши письмові докази по справі, надавши їм оцінку в сукупності, суд,-

ВСТАНОВИВ:

Між ЗАТ КБ «Приватбанк», правонаступником якого є ПАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір від 19.02.2007, відповідно до якого відповідачем надано позивачу кредит на споживчі цілі у сумі 15000 дол. США зі строком користування з 19.02.2007 по 18.02.2027 на придбання нерухомості житлового призначення. Процентна ставка за користування кредитом становить 0,84 % на місяць, а також 3065 доларів США на сплату страхових платежів, винагорода за надання фінансового інструменту у розмірі суми 0,20 % від суми виданого кредиту щомісяця в період сплати. Періодом сплати вважати період з 19 по 23 число кожного місяця. Погашення кредиту здійснюється щомісяця в період сплати позичальником коштів в сумі 176,95 доларів США для погашення заборгованості за кредитом (а.с. 14-16).

ОСОБА_1 одержав кошти, отримані у сумі 15000 дол. США та використав їх на споживчі цілі. Так останній за договором купівлі-продажу серії ВЕЕ №144229 від 19.02.2007 набув у власність квартиру АДРЕСА_1, що видно із витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно (а.с. 20).

Для забезпечення виконання позичальником зобов'язань, взятих на себе за кредитним договором, ОСОБА_1 передав ЗАТ КБ «Приватбанк», правонаступником якого є ПАТ КБ «Приватбанк» в іпотеку квартиру АДРЕСА_1, про що 19.02.2007 укладено договір іпотеки квартири (а.с. 17-19).

ОСОБА_1 систематично не виконував взяті на себе зобов'язання за кредитним договором щодо своєчасної та повної сплати суми кредиту, процентів за його користування, допустив заборгованість зі сплати кредиту в загальному розмірі 13689,85 доларів США. В зв'язку з невиконанням зобов'язань за кредитним договором ПАТ КБ «Приватбанк» звернувся до суду з позовною заявою про стягнення заборгованості з ОСОБА_1 Викладене підтверджується ухвалою Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 24.01.2018 по справі №214/7430/15-ц (а.с. 81-82).

З аналізу зазначених вище документів, суд дійшов висновку, що ОСОБА_1 отримавши кредит здійснював його погашення, оскільки сума надана в кредит складала 15000 доларів США, а борг за кредитним договором станом на 16.09.2015 - 13869,85 дол. США.

Обов'язковою передумовою звернення до суду є наявність юридичного факту порушення, невизнання, оспорювання цивільного права позивача. Однак, суд вважає, що позивач не наводить в чому саме відбулося порушення прав позивача як споживача кредитних послуг, з огляду на погодження сторонами умов кредитування та добровільного часткового виконання позичальником взятих на себе зобов'язань.

Згідно ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

В силу ч. 1 ст. 623 ЦК України боржник, який порушив зобов'язання, має відшкодувати кредиторові завдані цим збитки.

Відповідно до п. 1 ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суми позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

В силу ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором.

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти ( кредит ) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до ч. 2 ст. 533 ЦК України якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Згідно ч. 3 ст. 533 ЦК України використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом.

Пунктами 10, 11 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» 30.03.2012 № 5передбачено, що згідно зі статтею 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня. Вказана стаття визначає правовий статус гривні, але не встановлює сферу її обігу, а статтею 192 ЦК передбачено, що іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

Отже, банк як фінансова установа, отримавши у встановленому законом порядку (статті 19, 47 Закону України "Про банки і банківську діяльність") банківську та генеральну ліцензії на здійснення валютних операцій або письмовий дозвіл на здійснення операцій із валютними цінностями, який до переоформлення Національним банком України відповідних ліцензій на виконання вимог пункту 1 розділу II Закону України від 15 лютого 2011 року № 3024-VI "Про внесення змін до деяких законів України щодо регулювання діяльності банків" є генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій, має право здійснювати операції з надання кредитів у іноземній валюті (пункт 2 статті 5 Декрету про валютне регулювання).

Щодо вимог підпункту "в" пункту 4 статті 5 цього Декрету, який передбачає наявність індивідуальної ліцензії Національного банку України на здійснення операцій щодо надання та одержання резидентами кредитів у іноземній валюті, якщо терміни і суми таких кредитів перевищують встановлені законодавством межі, то, оскільки на цей час законодавством України не встановлено термінів і сум кредитів у іноземній валюті як критеріїв їх віднесення до сфери дії режиму індивідуального ліцензування, ця норма не може застосовуватись судами.

У разі виникнення спору щодо отримання сторонами кредитного договору індивідуальної ліцензії на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави (підпункт "г" пункту 4 статті 5 Декрету про валютне регулювання) суд має виходити з того, що Національним банком України на виконання положень статті 11 цього Декрету, статті 44 Закону України "Про Національний банк України" в межах своїх повноважень прийнято Положення про порядок видачі Національним банком України індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу, затверджене постановою Правління Національного банку України від 14 жовтня 2004 року № 483 (зареєстровано у Міністерстві юстиції України 9 листопада 2004 року № 1429/10028). Згідно з пунктом 1.5 цього Положення використання іноземної валюти як засобу платежу без ліцензії дозволяється, якщо ініціатором або отримувачем за валютною операцією є уповноважений банк (ця норма стосується лише тих операцій уповноваженого банку, на здійснення яких Національний банк видав йому банківську ліцензію та письмовий дозвіл на здійснення операції з валютними цінностями, який до переоформлення Національним банком України відповідних ліцензій на виконання вимог пункту 1 розділу II Закону України від 15 лютого 2011 року № 3024-VI "Про внесення змін до деяких законів України щодо регулювання діяльності банків" генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій, або генеральну ліцензію на здійснення валютних операцій).

У зв'язку з наведеним суди повинні виходити з того, що надання та одержання кредиту в іноземній валюті, сплата процентів за таким кредитом не потребують наявності індивідуальної ліцензії на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу у жодної зі сторін кредитного договору.

Згідно ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно ч. 1 ст. 227 ЦК України правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії), може бути визнаний судом недійсним.

В силу ч. 1 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими.

Згідно ч. 2 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача.

Відповідно до ч. 5 ч. 3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» несправедливими є, зокрема, умови договору про: встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад п'ятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання ним зобов'язань за договором.

Згідно ч. 5 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним.

Оцінюючи добуті в судовому засіданні докази, суд приходить до висновку, що в задоволенні позову необхідно відмовити, виходячи з наступного.

Посилання сторони позивача на відсутність у Банку індивідуальної ліцензії на використання іноземної валюти як підставу для визнання кредитного договору недійсним не приймається судом до уваги, оскільки надання та одержання кредиту в іноземній валюті, сплата процентів за таким кредитом не потребують наявності індивідуальної ліцензії на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу у жодної зі сторін кредитного договору. На час укладення спірного кредитного договору ЗАТ КБ «Приватбанк» мав генеральну ліцензії НБУ № 22 для операцій з надання кредиту в іноземній валюті, оскільки був включений до Переліку банків, які мають відповідні ліцензії на здійснення операцій з валютними цінностям, затвердженого Національним банком України. Інформація щодо наявності генеральної ліцензії у Банку є загальновідомою інформацією, оскільки розміщена на офіційних сайтах Верховної ради України та Національного банку.

Доводи позовної заяви щодо порушення статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», якою заборонено надання споживчих кредитів на території України в іноземній валюті, також не заслуговують на увагу. Відповідно до частин першої, третьої статті 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов'язків, що виникли з моменту набрання ним чинності. 16 жовтня 2011 року набрав законної сили Закон України від 22 вересня 2011 року № 3795-VI «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг», яким частину першу статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» доповнено абзацом третім, відповідно до якого надання (отримання) споживчих кредитів в іноземній валюті на території України забороняється.

Ураховуючи, що на час укладення кредитного договору від 19.02.2007 Закон України «Про захист прав споживачів» не передбачав заборони надання споживчих кредитів в іноземній валюті, доводи заявника у цій частині є необґрунтованими.

На думку суду, відсутні підстави для визнання недійсним кредитного договору з підстав несправедливості його умов.

Згідно зі ст. 509 ЦК України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Статтею 626 ЦК України встановлено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

При цьому, згідно ст. 627 ЦК України та відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Зокрема, ст. 628 ЦК України передбачено, що зміст договору становлять умови, визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Статтею 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Останні встановлені ст.ст. 1048-1052, 1054 ЦК України. Відповідно до положень вказаних статей істотними умовами виступають: мета, сума і строк кредиту, умови і порядок його видачі та погашення, види забезпечення зобов'язань позичальника, відсоткові ставки, порядок плати за кредит, порядок зміни і припинення дії договору, відповідальність сторін за невиконання або неналежне виконання умов договору.

Згідно з приписами ч. 2 ст. 11 ЦК України, підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до ст. 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

За змістом ч. 1 ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Частиною другою цієї статті передбачені загальні умови, додержання яких необхідно для чинності правочину, в тому числі: особа яка вчинила правочин, повинна мати необхідних обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, правочин має вчинятися у формі встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

У свою чергу, вчинення особами дій щодо виконання досягнутих домовленостей, тобто виконання прийнятих на себе прав і покладених обов'язків за угодою, є виконанням угоди.

Відповідно до ст. ст. 215 - 235 ЦК України, особа, яка вважає, що її права, речові права порушені, має право звернутися до суду з вимогами про визнання правочину недійсним, вказавши конкретну підставу для визнання його недійсним.

Згідно з вимогами ст. 16 ЦК України, звертаючись до суду, позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту. Обравши способом захисту визнання правочину недійсним, позивач у силу ст. 12 ЦПК України зобов'язаний довести правову та фактичну підставу недійсності правочину.

Так, відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, відповідно до яких, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Посилання позивача на те, що при укладанні кредитного договору порушено вимоги ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» та не надано йому повної інформації щодо умов кредитування та сукупної вартості кредиту, висновків суду не спростовують.

Відповідно до ч. 1 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» договір про надання споживчого кредиту укладається між кредитодавцем та споживачем, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобов'язання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобов'язується повернути їх разом з нарахованими відсотками.

Згідно з ч. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про орієнтовну сукупну вартість кредиту (в процентному значенні та грошовому виразі) з урахуванням відсоткової ставки за кредитом та вартості всіх послуг (реєстратора, нотаріуса, страховика, оцінювача тощо), пов'язаних з одержанням кредиту та укладенням договору про надання споживчого кредиту. У разі ненадання зазначеної інформації суб'єкт господарювання, який повинен її надати, несе відповідальність, встановлену ст. 15 і 23 цього Закону.

Із змісту оспорюваного кредитного договору вбачається, що сторони обумовили і прописали в договорі всі необхідні умови, які відповідають вимогам щодо укладення кредитних договорів.

Згідно п. 2.3.1 кредитного договору банк має право в односторонньому порядку збільшувати розмір процентної ставки за користування кредитом при зміні кон'юнктури ринку грошових ресурсів України, а саме: зміні курсу долара США до гривні більше ніж на 10% у порівнянні з курсом долара США до гривні, встановленого НБУ на момент укладення даного договору; зміні облікової ставки НБУ; зміні розміру відрахувань у страховий (резервний) фонд або зміні середньозваженої ставки по кредитах банків України у відповідній валюті (по статистиці НБУ). При цьому банк надсилає позичальникові письмове повідомлення про зміну процентної ставки протягом 7 календарних днів з дати вступу в чинність зміненої процентної ставки. Збільшення процентної ставки банком у вищевказаному порядку можливо в границях кількості пунктів, на яке збільшувалася ставка НБУ, розмір відрахувань у страховий фонд, середньозважена ставка по кредитах або пропорційно збільшенню курсу долара США.

Згідно п. 2.3.2 за своїм розсудом банк має право зменшувати розмір процентної ставки до рівня, встановленого чинним законодавством. При цьому банк протягом 7 календарних днів з дати вступу в чинність зміненої процентної ставки надсилає письмове повідомлення позичальникові з наведенням зменшеного розміру процентної ставки й дати, з якого вона встановлюється, що є зміною умов даного договору.

З аналізу п.п. 2.3.1 та 2.3.2 кредитного договору видно, що банком передбачені умови як для збільшення так і для зменшення процентної ставки. Що в свою чергу спростовує твердження позивача про закріплення в договорі умов лише на користь банку. Не знайшли свого підтвердження також і посилання позивача про те, що банк збільшив відсоткову ставку та не повідомив про це позивача. Оскільки останнім не надано до суду доказів нарахування платежів за кредитом при збільшений відсотковій ставці.

Спростовуються також і твердження позивача, що кредитний договір містить умови, які регулюють внесення змін та доповнень та розірвання договору лише в односторонньому порядку і лише в інтересах та з боку банку. Чим також порушено його право на внесення змін та розірвання договору.

Дане твердження є хибним, оскільки позивач фактично цитує лише ту частину п. 2.3.3 в якій вказано, що банк, на власний розсуд, має право: змінити умови договору, або розірвати договір в судовому порядку або здійснити одностороннє розірвання (а.с. 15). Однак, позивач не вказує, що дані дії банк має право вчинити не будь - коли, а лише за умови настання певних подій перелічених в п. 2.3.2., зокрема: відмови позичальника в оформленні якого-небудь із договорів, договорів іпотеки, поруки, договорів страхування; порушення позичальником зобов'язань, передбачених умовами договору, пру томі числі при порушенні цільового використання коштів; порушення іпотекодавцем зобов'язань по договорах іпотеки (а.с. 15).

Також в п. 5.3 договору вказано, що припинення дії даного договору здійснюється відповідно до чинного законодавства.

Крім того, в п. 6.4 зазначений розмір річної відсоткові ставки який дорівнює дванадцяти місячним відсотковим ставкам. Детальний опис загальної вартості кредиту вказаний у п.п. 6.2, 7.1 цього договору: сума кредиту, відсотки, винагороди, комісії, неустойки, затрати, збитки (п. 6.5 договору, а.с. 15-зворот).

Відповідно до п. 7.4 кредитного договору при порушенні позичальником зобов'язань по погашенню кредиту, передбачених п.п. 1.1, 2.2.4, 2.3.3 цього договору, позичальник сплачує банку відсотки за користування кредитом у розмірі 2,16 відсотків на місяць, розраховані на суму непогашеної в строк заборгованості за кредитом.

Відповідно до п. 4.1 кредитного договору при порушенні позичальником будь-якого зобов'язань, передбачених п.п. 2.2.2, 2.3.3 цього договору, банк має право нарахувати, а позичальник зобов'язується сплатити банку пеню в розмірі 0,15% від суми простроченого платежу, але не менше 1 грн. за кожен день прострочки.

Таким чином, доводи заявника щодо протиправного підвищення відсотків в односторонньому порядку та нарахування пені спростовуються умовами кредитного договору, в якому передбачено, що з моменту його підписання ОСОБА_1 фактично надав згоду банку на нарахування підвищених відсотків у разі настання відповідної обставини у вигляді виникнення прострочення позичальника.

Суд вважає, що ОСОБА_1 був ознайомлений у письмовій формі про кредитні умови: мету кредитування, тип відсоткової ставки, сукупну вартість кредиту, строк, на який одержано кредит та варіанти його повернення, тощо. Волевиявлення учасників було вільним та відповідало їхній внутрішній волі, кредитний договір укладено за ініціативи ОСОБА_1, при цьому останній свідомо уклав кредитний договір на зазначених у договорі умовах, на момент укладення договору не заявляв додаткових вимог щодо умов спірного договору та в подальшому тривалий час виконував його умови.

Таким чином, при підписанні кредитного договору позивач погодився з усіма умовами даного правочину і прийняв на себе зобов'язання щодо його виконання. В день підписання оспорюваного правочину позивач отримав передбачену даним договором суму кредиту, а також отримав примірник правочину, що давало йому додаткову можливість детально вивчити його умови та протягом 14 днів з дня отримання кредиту відмовитись від даної послуги, що передбачено ч. 6 статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів». Однак позивач цього не зробив, використавши кредитні кошти на свій розсуд.

При вирішенні спорів про визнання кредитного договору недійсним суди мають враховувати вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема ЦК (статті 215, 1048- 1052, 1054- 1055), статті 18-19 Закону України «Про захист прав споживачів».

Зокрема, кредитний договір обов'язково має укладатись у письмовій формі (стаття 1055 ЦК); недодержання письмової форми тягне його нікчемність та не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його нікчемністю. При вирішенні справ про визнання кредитного договору недійсним суди повинні розмежовувати кредитний договір, який є недійсним у силу закону (нікчемний), або може бути визнаний таким у судовому порядку (оспорюваний) з підстав, встановлених частиною першою статті 215 ЦК України, та кредитний договір, який є неукладеним (не відбувся), що не може бути визнаний недійсним, зокрема, у випадку, коли сторони в належній формі не досягли згоди щодо хоча б з однієї його істотної умови або зміст яких неможливо встановити, виходячи з норм чинного законодавства (статті 536, 638, 1056-1 ЦК України).

Разом з тим, з матеріалів справи видно, що оскаржуваний договір укладений в письмовій формі, він підписаний повноважними особами, містить всі суттєві умови передбачені законом для договорів, і які мають істотне значення, а також які були узгоджені сторонами.

Суд вважає, що під розгляду справи не найшли підтвердження доводи позивача про те, що при укладенні спірного кредитного договору були порушені права позивача як споживача, а також, що умови укладеного між сторонами правочину порушують права позивача чи є несправедливими. Зібраними по справі доказами, підписанням позивачем договору підтверджено, що ОСОБА_1 ознайомлювався з умовами кредитування в банку і погодилась з ними в повному обсязі.

Крім того, у разі ненадання споживачу перед укладенням договору про надання споживчого кредиту інформації про умови кредитування та орієнтовну сукупну вартість кредиту суб'єкт господарювання відповідно до ч.2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» несе відповідальність, встановлену статтями 15 і 23 цього Закону, яка не передбачає своїм наслідком визнання договору недійсним.

Відповідно до положень, закріплених у п. 2 ч. 1, ч. ч. 2, 6 ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів», забороняється здійснення нечесної підприємницької практики. Нечесна підприємницька практика включає в себе будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною. Підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору. Правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними.

Таким чином, Законом України «Про захист прав споживачів» закріплена можливість визнання недійсними правочинів, здійснених із використанням нечесної підприємницької діяльності, яка полягає, зокрема, у введенні в оману споживачів шляхом не надання або надання у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформації, необхідної для здійснення свідомого вибору.

Згідно ст. 230 ЦК України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Відповідно до роз'яснень, викладених у п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення.

Матеріали справи не містять належних та допустимих доказів того, що ЗАТ КБ «Приватбанк» при укладенні кредитного договору з ОСОБА_1 здійснював нечесну підприємницьку практику та використовуючи необізнаність позивача у питаннях фінансових послуг ввів його в оману щодо істотних умов кредитування.

Не надані такі докази представником позивача і в судовому засіданні.

Статті 18 та 19 ЗУ «Про захист прав споживачів» передбачають перелік несправедливих умов договору за участі споживача, зміст яких зводиться до встановлення істотних переваг виконавця послуги (дисбаланс прав та обов'язків) порівняно з положенням замовника - споживача, а діяльність виконавця послуги має бути агресивною або вводити споживача в оману.

Позивачем не надано жодного належного та допустимого доказу введення його банком в оману (щодо природи кредитного правочину, прав та обов'язків його сторін, тощо) та/або нав'язування в отриманні кредиту.

Не може ставитися в провину банку невірний розрахунок позичальником користі від отримання кредиту та мотив його отримання.

Помилка в оцінках позичальником результату своїх дій внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення позичальником не є підставою для визнання кредитного правочину недійсним.

Відповідно до ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно зі ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

В кредитному договорі наведена вичерпна інформація щодо умов кредитування: сума кредиту, строк кредитування, розмір та порядок повернення кредиту та сплати процентів, розмір процентної ставки, підстави для її зміни, сукупна вартість кредиту.

Часткове виконання позичальником умов кредитного договору та свідоме укладання ним, іпотечного договору від 19.02.2007, свідчить про обізнаність з умовами кредитування позичальника, погодження з ними та на добровільність виконання умов кредитного договору.

З урахуванням наведеного вище, можна дійти висновку, що спірний договір споживчого кредиту підписаний сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов договору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі. Сторони є вільними у виборі контрагентів, ризики коливання курсів валют несуть сторони. Позивач на момент укладення договору не заявляв додаткових вимог щодо умов спірного договору та в подальшому виконував його умови. Банк повідомив позивача щодо сукупної вартості кредиту, реальної процентної ставки. Позивач ОСОБА_1 погодився з умовами кредитного договору, в тому числі валютою кредиту та визначеною банком відсотковою ставкою. У кредитному договорі, який підписаний позивачем, міститься повна інформація стосовно умов кредитування.

Аналогічна правова позиція вислана Верховним судом у справі у постанові від 23.05.2018 по справі № 619/130/16-ц.

Тому суд вважає, що відсутні правові підстави для визнання кредитного договору та договору на забезпечення його виконання недійсними.

Суд не знаходить підстав для застосування ч. 2 ст. 1057-1 ЦК України щодо накладення арешту на АДРЕСА_1 за заявою кредитора, оскільки судом відмовлено у задоволенні вимоги про визнання кредитного договору недійсним.

Крім того, суд не задовольняє заяву представника відповідача про застосування строку позовної давності, оскільки позовні вимоги є безпідставними та суд відмовляє в їх задоволенні по суті справи, а не з причин застосування позовної давності.

Відповідно до ч.3 ст. 22 Закону України «Про захист прав споживачів» споживачі звільняються від сплати судового збору за позовами, що пов'язані з порушенням їх прав.

Позовні вимоги ОСОБА_1 містять дві вимоги, одна з яких відноситься до Закону України «Про захист прав споживачів», а за іншу позивачем сплачено судовий збір. В зв'язку з чим, ОСОБА_1 слід звільнити від сплати судового збору за вимогою про визнання кредитного договору недійсним, а сплачений судовий збір за вимогу про визнання договору іпотеки недійсним - покласти на позивача.

Виходячи з встановлених вище обставин, суд не знаходить підстав для розподілу судових витрат, оскільки при відмові в задоволенні позовних вимог, відповідно до змісту вимог ст. 141 ЦПК України, судові витрати покладаються на позивача.

На підставі ст. 525, 526 , 627, 629, 1054 ЦК України, ст. 11, 18 ,19 Закону України «Про захист прав споживачів», керуючись ст. ст.ст.4, 5, 13, 19, 76-81, 89, 95, 133, 141, ч.2 ст.247, 258-259, 263-265, ч.4 ст.274, ст.стт.280-284, 287, 354, 355, п.п.9, 15 Перехідних положень ЦПК України (в редакції від 03.10.2017 року, яка набрала чинності 15.12.2017 року), п.п.15 п. 1 Перехідних положень Закону України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», суд, -

ВИРІШИВ:

Відмовити у задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Приватбанк», третя особа приватний нотаріус Криворізького міського нотаріального округу Ставніченко Олена Петрівна, про захист прав споживача та визнання кредитного договору та договору іпотеки недійсними.

Рішення суду може бути оскаржене в апеляційному порядку шляхом подачі апеляційної скарги на рішення суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Апеляційна скарга подається до Апеляційного суду Дніпропетровської області через Саксаганський районний суд м. Кривого Рогу Дніпропетровської області.

Рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених ЦПК України, не подана апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Відомості про сторін:

Позивач: ОСОБА_1, РНОКПП НОМЕР_1, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1.

Представник позивача: ОСОБА_4, місце знаходження: АДРЕСА_2.

Відповідач: ПУБЛІЧНЕ АКЦІОНЕРНЕ ТОВАРИСТВО КОМЕРЦІЙНИЙ БАНК «ПРИВАТБАНК», , юридична адреса: вул. Набережна Перемоги 50, м. Дніпро, Дніпропетровська область.

Третя особа: приватний нотаріус Криворізького міського нотаріального округу Ставніченко Олена Петрівна, місце знаходження: АДРЕСА_3.

Повний текст рішення по справі складено та підписано 11 червня 2018 року.

Суддя Хомініч С.В.