Справа № 739/1949/17 Провадження № 22-ц/795/492/2018 Головуючий у I інстанції - Чепурко В. В. Доповідач - Губар В. С.
Категорія - цивільна
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 травня 2018 року м. Чернігів

АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІГІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ у складі:

головуючого судді - Губар В.С.,

суддів - Вінгаль В.М., Кузюри Л.В.

із секретарями судового засідання - Шапко В.М., Бивалькевич Т.В.

Позивач - ОСОБА_2

Відповідачі - ОСОБА_3, Новгород-Сіверська міська рада Чернігівської області

розглянувши апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Новгород-Сіверського районного суду Чернігівської області від 16 лютого 2018 року, суддя Чепурко В.В.; час, місце ухвалення і дата складання повного тексту: 23 лютого 2018 року, м. Новгород-Сіверський Чернігівської області,

В С Т А Н О В И В:

У листопаді 2017 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом, в якому просила визнати незаконними та скасувати рішення міської ради № 440 та № 441 від 13 вересня 2017 року про відмову в передачі їй та дітям у власність земельної ділянки з кадастровим номером НОМЕР_1, площею 0,10 га, розташованої по АДРЕСА_1 і про передачу вказаної земельної ділянки у власність ОСОБА_3, а також скасувати державну реєстрацію права власності на зазначену земельну ділянку.

В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_2 посилалсь на те, що у 1978 році ОСОБА_3 придбав будинок площею 9,8 м.кв., розташований на вказаній земельній ділянці, а у 1982 році вона уклала шлюб з ОСОБА_3 і постійно користується даною земельною ділянкою, так само, як і їхні спільні з відповідачем діти.

Позивач наголошує, що придбаний ОСОБА_3 будинок площею 9,8 кв.м був знесений, а на земельній ділянці збудовано новий будинок площею 53 кв.м, який має статус самочинного будівництва, що встановлено рішенням Новгород-Сіверського районного суду Чернігівської області від 07 липня 2016 року. У період з 2000 року по 2014 рік площа будинку за рахунок прибудов, що здійснювались внаслідок спільної праці всіх членів сім»ї, збільшена до 89 кв.м, а також збудовані надвірні будівлі - сарай, баня, літня кухня, погріб, які мають статус самочинно збудованих.

ОСОБА_2 посилається, що у зв'язку з тривалим користуванням земельною ділянкою вона та їхні спільні з відповідачем діти звернулися до Новгород-Сіверської міської ради із заявою про передачу їм цієї земельної ділянки у власність згідно до ст. 119 ЗК України. Водночас з аналогічною заявою до міської ради звернувся і відповідач ОСОБА_3

За результатами розгляду вказаних заяв рішенням міської ради №440 ОСОБА_2 у передачі вказаної земельної ділянки у власність було відмовлено, при цьому рішенням цієї ж ради №441 зазначена земельна ділянка передана у власність відповідачеві ОСОБА_3

Рішенням Новгород-Сіверського районного суду Чернігівської області від 16 лютого 2018 року у задоволенні позову ОСОБА_2 відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове рішення, яким задовольнити її позовні вимоги в повному обсязі, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Доводи апеляційної скарги полягають у тому, що висновок суду першої інстанції про те, що відповідач є власником нерухомого майна, що знаходиться на спірній земельній ділянці, спростовується технічним паспортом на будинок та надвірні споруди, а також договором купівлі-продажу будинку загальною площею 9,8 кв.м.

Апелянт зазначає, що судом у рішенні не зазначені мотиви відхилення технічного паспорту на будинок та судового рішення у справі № 739/555/16-ц від 07.07.2016 року як доказів на підтвердження наявності на спірній земельній ділянці лише самочинно збудованого будинку з надвірними будівлями.

Апелянт посилається, що судом не надана належна оцінка доводам позивача про те, що право на приватизацію земельної ділянки осіб, які проживають в самочинно збудованому будинку визначається положеннями ст. 119 ЗК України і є за обсягом однаковим для всіх, хто користується земельною ділянкою.

Як зазначає апелянт, відсутність в технічному паспорті будинку площею 9.8 кв.м пояснюється тим, що цей будинок було знесено у 1985 році, а наслідком знищення майна є втрата права власності на нього. Апелянт стверджує, що доводи відповідача про те, що будинок площею 9.8 кв.м перероблений в літню кухню не підтверджено жодними доказами та є припущеннями.

Апелянт вважає, що відмовляючи їй в передачі земельної ділянки, яка перебувала в її, ОСОБА_2, користуванні більше 15 років і передаючи земельну ділянку у власність лише відповідачу, міська рада порушила її права та законні інтереси, оскільки фактично позбавила її житла, у зв'язку з тим, що право власності на самочинно збудоване майно, розташоване на цій земельній ділянці, може бути визнане лише за власником такої земельної діянки.

У відзиві на апеляційну скаргу голова Новгород-Сіверської міської ради просить відхилити апеляційну скаргу ОСОБА_2, посилаючись на те, що підставою для відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 про передачу у власність земельної ділянки в порядку ст. 119 ЗК України стала відсутність у позивача необхідних передумов: особа добросовісно, відкрито і безперервно користується земельною ділянкою; таке користування здійснюється не менше 15 років; у особи відсутні документи, які свідчать про наявність у неї будь-яких прав на цю земельну ділянку. Також зазначається, що ОСОБА_2 не зазначала як підставу для передачі у власність земельної ділянки ні 15 річний строк користування, ні будь-які інші підстави набуття земельної ділянки у власність.

Наголошує, що відповідач ОСОБА_3 рішенням міської ради № 144 від 02 червня 2016 року отримав дозвіл на виготовлення технічної документації із землеустрою, виготовив її та подав на затвердження, що стало підставою для передачі йому у власність земельної ділянки відповідно до рішення міської ради від 13 вересня 2017 року № 441 про передачу земельної ділянки.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_3 просить залишити без змін рішення суду першої інстанції, а апеляційну скаргу ОСОБА_4 - без задоволення, посилаючись на законність рішення Новгород-Сіверськогої міської ради щодо передачі земельної ділянки у його власність як єдиного власника нерухомого майна, розташованого на вказаній земельній ділянці та про відмову у пердачі цієї земельної ділянки ОСОБА_2

Представник Новгород-Сіверської міської ради Чернігівської області в судове засідання не з'явився, про дату, час та місце судового розгляду справи повідомлений належним чином. Відповідно до положень ч.2 ст. 372 ЦПК України неявка сторони, належним чином повідомленої про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає апеляційному розгляду справи, відтак апеляційний суд ухвалив розглядати справу у відсутність нез»явившихся учасників справи.

Вислухавши суддю-доповідача, пояснення учасників судового розгляду та дослідивши матеріали цивільної справи № 739/555/16-ц і обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до наступних висновків.

Згідно із ч. 1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2, суд першої інстанції виходив з того, що рішенням Новгород-Сіверського районного суду Чернігіської області від 07 липня 2016 року встановлена належність житлового будинку ОСОБА_3, що свідчить про законність прийнятих Новгород-Сіверською міською радою рішень щодо передачі земельної ділянки, розташованої по АДРЕСА_1 у власність ОСОБА_3 як єдиного власника нерухомого майна, розташованого на цій земельній ділянці, та про відмову в передачі цієї ж земельної ділянки ОСОБА_4

З рішенням суду першої інстанції в частині мотивів відмови в задоволенні позовних вимог не погоджується апеляційний суд, виходячи з наступного.

Перевіряючи аргументи скарги, апеляційним судом встановлено такі фактичні обставини справи.

06 липня 1978 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_5 був укладений договіо купівлі-продажу, відповідно до умов якого ОСОБА_3 придбав у ОСОБА_5 належний останній житловий будинок площею 9,8 м. кв., розташований на земельній ділянці за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 25, 26, 59).

Як встановлено апеляційним судом, 15 травня 1982 року був зареєстрований шлюб ОСОБА_3 з ОСОБА_2 та який був розірваний 03 березня 2016 року на підставі рішення Новгород-Сіверського районного суду Чернігівської області (а.с.98).

З матеріалів справи убачається, що ОСОБА_2 зверталась до суду з позовом до ОСОБА_3 про визнання права власності на нерухоме майно, а саме на ? частину житлового будинку та надвірних будівель, що розташовані по АДРЕСА_1.

За результатами розгляду зазгаченої справи судом ухвалено рішення від 07 липня 2016 року про відмову у задоволенні позовних вимог, яким встановлено, що за адресою: АДРЕСА_1, поряд з придбаним житловим будинок, відповідач ОСОБА_3 розпочав будівництво нового житлового будинку, яке завершено у 1985 році. Також судом встановлено, що за вказаною адресою зареєстрований лише житловий будинок, який був придбаний відповідачем ОСОБА_3 у ОСОБА_5, водночас будинок, будівництво якого було завершено у 1985 році, не зареєстрований. В порушення чинного на той час законодавства будівництво даного будинку здійснювалося без встановленого дозволу, належно затвердженого проекту, він не приймався в експлуатацію за актом, затвердженим виконкомом місцевої Ради депутатів трудящих, у зв'язку з чим даний будинок є об»єктом самочинного будівництва (а.с. 13-16).

Тому в силу приписів ч. 4 ст. 82 ЦПК України встановлені рішенням Новгород-Сіверського районного суду Чернігівської області від 07 липня 2016 року обставини не підлягають доказуванню при розгляді даної конкретної справи.

Зазначені обставини в апеляційному суді ніким не спростовані.

Перевіряючи аргументи скарги апеляційним судом встановлено, що рішенням Новгород-Сіверської міської ради №144 від 02 червня 2016 року ОСОБА_3 за його заявою надано дозвіл на виготовлення технічної документації на земельну ділянку по АДРЕСА_1 площею 0,1000 га для будівництва та обслуговування житлового будинку (а.с. 23-24).

21 липня 2016 року ОСОБА_2, ОСОБА_6, ОСОБА_7 звернулися до Новгород-Сіверської міської ради із заявою про внесення змін до рішення ради № 144 та поширення на заявників дозволу на розроблення технічної документації із землеустрою щодо передачі у власність земельної ділянки по АДРЕСА_1 (а.с.73).

Рішенням Новгород-Сіверської міської ради № 266 від 24 грудня 2016 року було внесено зміни до рішення ради від 02 червня 2016 року та надано дозвіл на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки по АДРЕСА_1, крім ОСОБА_3, також ОСОБА_2, ОСОБА_6 та ОСОБА_7 (а.с. 42).

Проте, як убачається з матеріалів справи, ОСОБА_3 звернувся до суду з адміністративним позовом про скасування рішення Новгород-Сіверської міської ради № 266 від 24.12.2016 року. Постановою Новгород-Сіверського районного суду Чернігівської області від 29 травня 2017 року, яка залишена без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 03 липня 2017 року, рішення Новгород-Сіверської міської ради № 266 від 24 грудня 2016 року скасовано (а.с. 44-46).

Зазначені судові рішення набрали законної сили і на їх підставі рішенням Новгород-Сіверської міської ради №440 від 13 вересня 2016 року ОСОБА_2, ОСОБА_7 та ОСОБА_6 відмовлено у передачі у власність земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку площею 0,1000 га, розташованої за адресою: АДРЕСА_1.

Тому рішенням Новгород-Сіверської міської ради № 441 від 13 вересня 2017 року затверджено технічну документацію із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд площею 0,1 га, що розташована по АДРЕСА_1, та безкоштовно передано відповідачу ОСОБА_3 у власність земельну ділянку (а.с. 5).

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_2 посилалась на положення ст. 119 ЗК України, якою встановлено, що громадяни, які добросовісно, відкрито і безперервно користуються земельною ділянкою протягом 15 років, але не мають документів, які б свідчили про наявність у них прав на цю земельну ділянку, можуть звернутися до органу державної влади, Ради міністрів Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування з клопотанням про передачу її у власність або надання у користування. Розмір цієї земельної ділянки встановлюється у межах норм, визначених цим Кодексом. Передача земельної ділянки у власність або у користування громадян на підставі набувальної давності здійснюється в порядку, встановленому цим Кодексом.

Відповідно до ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом.

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Збирання доказів у цивільних справах не є обов'язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Згідно ст.ст.76-81 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для справи. Докази повинні бути належними, допустимими та достовірними. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Перевіряючи аргументи скарги, апеляційним судом встановлено, що дійсно, 06 липня 1978 року ОСОБА_3 став власником будинку житловою площею 9,8 кв.м, що підтверджується договором купівлі-продажу. Вказаний будинок знаходиться на земельній ділянці, яка належить ОСОБА_3 на підставі рішення Новгород-Сіверської міської ради Чернігівської області від 13 вересня 2017 року.

Як убачається з матеріалів справи та матеріалів інвентаризаційної справи на будинок по АДРЕСА_1, початкова площа придбаного ОСОБА_3 будинку складала 9,8 кв., проте згідно оцінювального акту про будинок станом 27 вересня 2013 року загальна площа будинку разом з прибудовою складає 86,2 кв.м та веранди площею 19,1 кв.м (арк.. 38 інвентаризаційної справи). Зазначені об»єкти зведені без проектної документації і в експлуатацію введені не були.

Також встановлено, що у період з 15 травня 1982 року по 03 березня 2016 року ОСОБА_3 та ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі.

Відтак, апеляційний суд враховує, що, перебуваючи у шлюбі, сторони здійснювали будівництво житлових споруд та надвірних будівель по АДРЕСА_1, які не є предметом даного спору, а між колишнім подружжям існує спір щодо не зданих в експлуатацію об»єктів самочинного будівництва - житлового будинку та надвірних споруд за цією адресою.

Зазначені обставини не були належним чином досліджені і не узяті до уваги судом першої інстанції, що призвело до помилкового вирішення справи.

На підставі ч.ч. 1,4 ст. 367 ЦПК України, апеляційний суд переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов»язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно з частиною 1 пунктом 4 та частиною 2 статті 376 ЦПК України, окрім іншого, підставою для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню. Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Зважаючи на викладене, у зв'язку з невідповідністю висновків суду першої інстанції дійсним обставинам справи та у зв'язку з тим, що рішення судом ухвалено без визначення правового статусу житлового будинку та надвірних споруд по АДРЕСА_1 та є передчасним, апеляційний суд приходить до висновку, що в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 необхідно відмовити з інших підстав.

Ухвалою судді Апеляційного суду Чернігівської області від 27 березня 2018 року відстрочено ОСОБА_2 сплату судового збору за подання апеляційної скарги до ухвалення судового рішення у справі апеляційним судом.

Відтак, у зв'язку з розглядом справи та винесенням постанови апеляційним судом з ОСОБА_2 підлягає стягненню судовий збір в сумі 960 грн. за апеляційний розгляд справи.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 381, 382, 383, 384, 389, 390, 391 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Новгород-Сіверського районного суду Чернігівської області від 16 лютого 2018 року скасувати.

У задоволенні позову ОСОБА_2 відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь держави судовий збір за подачу апеляційної скарги в сумі 960 грн.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Головуючий:Судді:

Повний текст постанови складений 29 травня 2018 року