Справа №461/8822/17&?п;
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

31 травня 2018 року. м. Львів.

Галицький районний суд міста Львова

в складі:

головуючого судді Юрківа О.Р.,

при секретарі Кузьми Д.М.,

за участі:

представника відповідача ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду в місті Львові цивільну справу за позовом Національної спілки художників України, Львівської обласної організації Національної спілки художників України до Приватного підприємства «НТА Незалежне телевізійне агентство» про визнання інформації недостовірною та зобов'язання спростування недостовірної інформації, -

ВСТАНОВИВ:

Національна спілка художників України та її Львівська обласна організація звернулися до суду з позовом до ПП «НТА Незалежне телевізійне агентство». Свої вимоги позивачі мотивували тим, що 01.09.2017 року на каналі HTA у програмі «Правда. Розслідування» вийшов сюжет під назвою «Мистецтво дерибану». Так, на думку позивачів, у зазначеному сюжеті наведено ряд неправдивих відомостей щодо діяльності Львівської обласної організації Національної спілки художників України, та загалом зазначено ряд неправдивих фактів. Так, термін «дерибан» - це є сленгове позначення слова «поділ». Разом з тим, Львівська обласна організація Національної спілки художників України ніколи не вчиняла поділ жодного майна, про яке, зокрема, йдеться у сюжеті.

У сюжеті також було зазначено наступні твердження, які позивачі вважають недостовірними: «Про дерибан з присмаком мистецтва або чому Львівська спілка художників перетворилася радше на агенцію з нерухомості», «... Як бачите пан Олег так досить агресивно не погодився прийти до нас в студію, так само як і пояснювати будь-які свої дії як Голови Спілки...», «приватній фірмі за борги уже віддали чималий кусень землі», «Ситуація ледь не курйозна, за вдалий захист від рейдерів, киянину Оленчину віддали частину приміщень тут у Львові. Мабуть як плату чи просто із вдячності. А решту, яка залишилась - він просто викупив у спілки художників. Хоча голова львівських митців такі дивовижно щедрі подарунки пану Оленчину та коштовні покупки розпорядника чомусь категорично заперечує», «Згідно зі статутом спілки художників, будь-яке рішення про відчуження майна можуть прийняти лише на загальних зборах спілки, яких щодо Козланюка 17 ніхто не скликав».

Не відповідає дійсності і інформація подана в сюжеті щодо того, що згідно зі статутом спілки художників, будь-яке рішення про відчуження майна можуть прийняти лише на загальних зборах спілки, яких щодо Козланюка 17 ніхто не скликав. Також, ряд іншої інформації, про яку йдеться мова у сюжеті, на думку позивачів є недостовірною, зокрема щодо того, що спілка легко прощається із власними квадратними метрами; приміщення, які ще належать спілці, використовують не за призначенням; «підкилимно» із власності вивели ряд приміщень тощо. Наведене є абсолютно недостовірною інформацією та такою, що принижую ділову репутацію Львівської обласної організації Національної спілки художників України.

Просять суд визнати інформацію подану у програмі «Правда. Розслідування» у сюжет під назвою «Мистецтво дерибану» від 01.09.2017 року на каналі HTA недостовірною у визначеній в позові частині, а також зобовязати відповідача спростувати недостовірну інформацію.

Представник позивачів в судовому засіданні 30.05.2018 року позовні вимоги підтримав повністю. Дав пояснення, аналогічні мотивам позову. Просить позов задовольнити.

Представник відповідача ПП «НТА Незалежне телевізійне агентство» в судовому засіданні проти задоволення позову заперечила. Зазначила, що у твердженнях авторів програми немає жодних ознак порушень чинного законодавства України та загальноприйнятих журналістських стандартів.

Заслухавши пояснення сторін, дослідивши інші матеріали справи, суд вважає, що позов до задоволення не підлягає.

Судом встановлено, що на телеканалі «НТА» (власник ПП «НТА Незалежне телевізійне агентство») 01.09.2017 року в ефір вийшла телепередача «Правда. Розслідування» з сюжетом «Мистецтво дерибану».

В оглянутому судом відеозаписі сюжету наявні наведені позивачами твердження (голосовий авторський текст в кадрі та за кадром), зокрема: «Про дерибан з присмаком мистецтва або чому Львівська спілка художників перетворилася радше на агенцію з нерухомості», «... Як бачите пан Олег так досить агресивно не погодився прийти до нас в студію, так само як і пояснювати будь-які свої дії як Голови Спілки...», «приватній фірмі за борги уже віддали чималий кусень землі», «Ситуація ледь не курйозна, за вдалий захист від рейдерів, киянину Оленчину віддали частину приміщень тут у Львові. Мабуть як плату чи просто із вдячності. А решту, яка залишилась - він просто викупив у спілки художників. Хоча голова львівських митців такі дивовижно щедрі подарунки пану Оленчину та коштовні покупки розпорядника чомусь категорично заперечує», «Згідно зі статутом спілки художників, будь-яке рішення про відчуження майна можуть прийняти лише на загальних зборах спілки, яких щодо Козланюка 17 ніхто не скликав».

Згідно п.19 Постанови Пленуму Верховного Суду України №1 від 27.02.2009 року «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з'ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням.

Відповідно до ч.2 ст. 47-1 Закону України "Про інформацію" оціночними судженнями, за винятком образи чи наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, зокрема критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, з огляду на характер використання мовних засобів, зокрема гіпербол, алегорій, сатири. Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості.

Таким чином, відповідно до ст. 277 ЦК України не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб'єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень статті 10 Конвенції про захист прав людини і основних свобод.

Якщо особа вважає, що оціночні судження або думки, поширені в засобі масової інформації, принижують її гідність, честь чи ділову репутацію, а також інші особисті немайнові права, вона вправі скористатися наданим їй частиною першою ст. 277 ЦК та відповідним законодавством правом на відповідь, а також на власне тлумачення справи (ст. 37 Закону України про пресу, ст. 65 Закону України "Про телебачення і радіомовлення" у тому ж засобі масової інформації з метою обґрунтування безпідставності поширених суджень, надавши їм іншу оцінку.

Якщо суб'єктивну думку висловлено в брутальній, принизливій чи непристойній формі, що принижує гідність, честь чи ділову репутацію, на відповідача може бути покладено обов'язок відшкодувати моральну шкоду.

Конституція України визначає честь і гідність людини найвищою соціальною цінністю, а також право кожного на повагу до його гідності (ст.ст. 3, 28).

Статті 297, 299 ЦК України передбачають, що кожен має право на повагу до його гідності та честі. Гідність та честь фізичної особи є недоторканими. Фізична особа має право на недоторканість своєї ділової репутації. Фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності та честі, про захист своєї ділової репутації.

Згідно зі ст. 32 Конституції України кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і право вимагати будь-якої інформації, а також право вимагати відшкодування матеріального і морального збитку, заподіяного використовуванням і розповсюдженням такої недостовірної інформації.

Крім того, Конституцією України гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань.

Кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб на свій вибір.

Здійснення цих прав може бути обмежене законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадського порядку з метою запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоров'я населення, для захисту репутації або прав інших людей, для запобігання розголошенню інформації, одержаної конфіденційно, або для підтримання авторитету і неупередженості правосуддя (ст. 34 Конституції України).

Стаття 9 Конституції України передбачає, що чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість їх надана Верховною ОСОБА_2 України, є частиною законодавства України.

Статтею 10 Конвенції про захист прав людини і основних свобод, ратифікованої Україною, передбачено право кожного на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів.

Втрутитись у процес реалізації цієї норми національна влада може лише у випадках, передбачених ч.2 ст. 10 Конвенції, зокрема, якщо це передбачено законом, направлено на захист репутації або прав інших осіб і є необхідним в демократичному суспільстві.

Цивільно-правовий захист честі, гідності та ділової репутації від певних висловлювань допустимий лише при дотриманні свободи думки і слова, вільного вираження своїх поглядів та переконань, закріплених в ст. 34 Конституції України, а необхідність обмежувати вираження думок є менш гострою стосовно публічних осіб.

Відповідно до ч.1, ч.2 ст. 30 Закону України «Про інформацію» ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлювання оціночних суджень. Оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені, як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно - стилістичних засобів ( вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості.

В рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лінгенс проти Австралії» суд розрізняє факти та оціночні судження. Існування фактів можна довести, а правдивість критичного висловлювання не підлягає доведенню. Вимога доводити правдивість критичного висловлювання є неможливою для виконання і порушує свободу на власну точку зору, що є фундаментальною частиною права, захищеного статтею 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.

Аналіз національного законодавства та ст. 10 Конвенції і практики її застосування свідчать про те, що межі свободи вираження думок залежать від їх змісту та від того, чим займається особа, стосовно якої ці думки висловлені.

Дослідивши матеріали справи у їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги про визнання відомостей недостовірними до задоволення не підлягають оскільки відомості щодо «дерибан», «агресивної» відмови від запрошення у студію телеканалу, «передачу за борги приватним фірмам «кусню» майна [спілки]», «передачі частини приміщень Оленчину» та інша наведена у сюжеті, є оціночними поняттями. На думку суду, ці судження не принижують гідність, честь чи ділову репутацію, а також інші особисті немайнові права жодної особи.

Дані суб'єктивні думки, переконання, є закадровим текстом інших осіб, не висловлено в брутальній, принизливій чи непристойній формі, у формі образи чи наклепу, що принижує гідність, честь чи ділову репутацію, не мають конкретного характеру, не містять фактичних даних.

Таким чином, оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Якщо особа вважає, що оціночні судження або думки, поширені в засобі масової інформації, принижують її гідність, честь чи ділову репутацію, а також інші особисті немайнові права, вона вправі скористатися наданим їй ч.І ст.277 ЦК та відповідним законодавством правом на відповідь, а також на власне тлумачення справи (стаття 37 Закону про пресу, стаття 65 Закону України «Про телебачення і радіомовлення» у тому ж засобі масової інформації з метою обгрунтування безпідставності поширених суджень, надавши їм іншу оцінку.

Враховуючи положення ст.9 Конституції України та беручи до уваги Закон України від 17.07.1997р. №475/97 «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 195 Ороку і Першого протоколу та протоколів №2,4, 7,11 до Конвенції» та Закон України від 23.02.2006р. №3477 «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди також повинні застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 04.11.1950р. - КЗПЛ) та рішення Європейського суду з прав людини (ЄСПЛ) як джерело права, а також враховувати роз'яснення постанови Пленуму Верховного Суду України від 01.11.1996р. №9 «Про застосування Конституції України при здійсненні правосудця».

При цьому, як зазначається у п.12 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про застосування судами міжнародних договорів України при здійсненні правосуддя» від 19.12.2014р. №13, тлумачення термінів і положень КЗПЛ та протоколів до неї містяться в рішеннях ЄСПЛ, їх використання судом при тлумаченні й застосуванні Конвенції та протоколів до неї під час розгляду конкретної справи є необхідним як наступна практика застосування міжнародного договору (п.п.«Ь» п.З ст.31 /Загальне правило тлумачення/ Віденської конвенції про право міжнародних договорів 1969року).

Відповідно до ст.10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950року і Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7, 11 до Конвенції, кожен має право на свободу вираження поглядів.

Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Як зазначено у рішеннях Європейського суду з прав людини (справи Лінгенс і Гійзельс, Гудвіна, Прагер і Обершлік), свобода вираження поглядів, гарантована п.1 ст.10, становить одну з основних підвалин демократичного суспільства й одну з принципових умов його розвитку та умов реалізації кожної особи.

За умови додержання п.2 свобода вираження стосується не лише тієї «інформації» чи тих «ідей», які отримані належним чином або розглядаються як необразливі чи незначні, а й тих, що викликають образу, обурення або неспокій. Такими є вимоги плюралізму, терпимості й широти поглядів, без яких «демократичне суспільство» неможливе.

Свобода преси надає громадськості один із найкращих засобів отримання інформації і формування ідей та ставлення до політичних лідерів. Більш загально, свобода політичних дебатів перебуває в самому серці побудови демократичного суспільства, що наскрізь пронизує Конвенцію.

Межі припустимої критики відповідно ширші, коли йдеться про політика та громадського діяча, ніж коли йдеться про пересічного громадянина. На відміну від останнього, кожне слово та дія першого неминуче та свідомо стають об'єктом ретельного вивчення з боку журналістів та громадськості, і, отже, він повинен виявляти вищий ступінь толерантності (Lingensv.Austria, рішення від 8липня 1986, SeriesA по. 103, п.42).

Як про те розяснено у п.21 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.02.2009р. №1, суди повинні враховувати положення Декларації про свободу політичних дебатів у засобах масової інформації, схваленої 12лютого 2004року на 872-му засіданні Комітету ОСОБА 8 Європи, а також рекомендації, що містяться у Резолюції 1165 (1998) Парламентської ОСОБА_2 Європи про право на недоторканість приватного життя.

Зокрема, у названій Резолюції зазначається, що публічними фігурами є особи, які обіймають державні посади і (або) користуються державними ресурсами, а також усі ті, хто відіграє певну роль у суспільному житті (у галузі політики, економіки, мистецтва, соціальній сфері, спорті чи в будь-якій іншій галузі).

У статтях 3, 4, 6 Декларації вказується, що оскільки політичні діячі та посадові особи, які обіймають публічні посади або здійснюють публічну владу на місцевому, регіональному, національному чи міжнародному рівнях, вирішили апелювати до довіри громадськості та погодилися «виставити» себе на публічне політичне обговорювання, то вони підлягають ретельному громадському контролю і потенційно можуть зазнати гострої та сильної громадської критики у засобах масової інформації з приводу того, як вони виконували або виконують свої функції.

При цьому зазначені діячі та особи не повинні мати більшого захисту своєї репутації та інших прав порівняно з іншими особами. У зв'язку з цим, межа допустимої критики щодо політичного діяча чи іншої публічної особи є значно ширшою, ніж окремої пересічної особи.

Публічні особи неминуче відкриваються для прискіпливого висвітлення їх слів та вчинків і повинні це усвідомлювати. У абзаці 6 пункту 3 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від Юквітня 2003року №8-рп/2003 у справі №1-9/2003 за конституційним зверненням про офіційне тлумачення положення частини першої статті 7 Цивільного кодексу Української РСР (справа про поширення відомостей) зазначено про те, що проблеми, повязані з особливостями реалізації права громадян на свободу вираження поглядів і критику стосовно дій (бездіяльності) посадових та службових осіб, неодноразово були предметом розгляду Європейського суду з прав людини. Застосовуючи положення статті 10 Конвенції про захист прав людини та основних свобод в рішеннях у справах «Нікула проти Фінляндії» та інших, Суд підкреслює, що межі допустимої інформації щодо посадових та службових осіб можуть бути ширшими порівняно з межами такої ж інформації щодо звичайних громадян.

Окрім того, повинно бути зроблене чітке розмежування між констатацією фактів та оціночними судженнями. У той час як наявність фактів може бути продемонстровано, достовірність оціночних суджень не піддається доведенню.

Вимогу доводити достовірність оціночних суджень неможливо виконати, вона порушує свободу думки як таку, що є базовою частиною права, гарантованого статтею 19 Конвенції (Lingens, cited above, р.28, п.46).

За змістом ст.10 Конвенції, свобода слова, преси як захисника інтересів громадськості, висловлення своєї думки у процесі обговорення питань, що становлять громадський інтерес, себто, виконання засобами масової інформації їх основного завдання: привертати увагу громадськості до питань загального інтересу, беручи до уваги важливість дискусії із таких питань, у контексті якої були зроблені суперечливі коментарі,- є однією із найважливіших свобод людини.

Втрутитись у процес реалізації цієї норми національна влада може лише у випадках, передбачених ч.2 ст.10 Конвенції, зокрема, якщо це передбачено законом, направлено на захист репутації або прав інших осіб і є необхідним у демократичному суспільстві. Право на недоторканість ділової репутації та честь і гідність публічної особи підлягають захисту лише у випадках, коли політичний, державний або громадський діяч доведе, що інформація поширена «з явним злим умислом», тобто з нехтуванням питання про їх правдивість чи неправдивість, а не з метою доведення до громадськості тверджень про наміри і позицію політичних лідерів, інших публічних осіб та сформувати про них свою думку.

Поряд з інформацією чи даними, що підлягають перевірці, ст. 10 Конвенції захищає погляди, критичні зауваження або припущення, правдивість яких не може бути піддана перевірці на правдивість. Оціночні судження також користуються захистом,- що є передумовою плюралізму поглядів.

Свобода вираження поглядів являє собою одну з важливих засад демократичного суспільства та одну з базових умов його прогресу та самореалізації кожного.

Предмет п.2 ст.10 застосовується не тільки щодо «інформації» чи «ідей», які були отримані зі згоди чи розглядаються як необразливі чи як малозначущі, але й до тих, які можуть ображати, шокувати чи непокоїти. Такими є вимоги плюралізму, толерантності та відкритості думок, без чого неможливе «демократичне суспільство». Як передбачено у ст.10, ця свобода має винятки, які, проте; повинні чітко тлумачитись, та потреба у таких обмеженнях має бути переконливо встановлена (Jersildv.Denmark, рішення від 23вересня 1994, SeriesA по.298, р.23, п.31; Janowskiv.Poland [GC], по.25716/94, n.30, ECHR 1999-1; Nilsen and Johnsenv.Norway [ОС], no.23118/93, п.43, ECHR 1999-VIII; and Fuentes Bobov. Spain, no.39293/98, n.43, 29лютого 2000).

ОСОБА_3 є громадським діячем, публічною особою, членом Всеукраїнської громадської організації, членом керівних органів цієї громадської організації. Позивачі є публічними громадськими організаціями, відомими та активними у громадсько-політичному житті держави. Відтак, ці суб'єкти можуть піддаватись критиці, у тому числі із вживанням гіпербол, сатири, тощо. Межі допустимої інформації щодо Позивачів можуть бути ширшими порівняно із межами такої ж інформації щодо звичайних громадян чи юридичних осіб.

Суд, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку, що у задоволенні позову слід відмовити, оскільки позивачами не надано, а судом не здобуто переконливих доказів наявності факту розповсюдження недостовірної інформації та спричинення моральної шкоди позивачам, а спірні висловлювання не можуть бути витлумачені, як такі, що містять фактичні дані.

Керуючись ст.ст. 5, 12, 19, 81, 141, 258-259, 263-265 ЦПК України, ст.ст. 16, 23, 275, 277, 280, 297, 299, 1167 ЦК України, ст. 471 Закону України Про інформацію, ст. 37 Закону України «Про друковані засоби масової інформації (пресу) в Україні», ст. 65 Закону України «Про телебачення і радіомовлення», ст. 32 Конституції України, суд

ВИРІШИВ:

у задоволенні позову Національної спілки художників України, Львівської обласної організації Національної спілки художників України до Приватного підприємства «НТА Незалежне телевізійне агентство» про визнання інформації недостовірною та зобов'язання спростування недостовірної інформації відмовити за безпідставністю вимог.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом 30 днів з дня його оголошення безпосередньо до Апеляційного суду Львівської області. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом 30 днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя О.Р. Юрків