Справа № 739/969/17 Провадження № 22-ц/795/559/2018 Головуючий у I інстанції ОСОБА_1 Доповідач - Кузюра Л. В.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 травня 2018 року м. Чернігів

АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІГІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ у складі:

голови судового засідання - судді Кузюри Л.В.,

суддів: Вінгаль В.М., Губар В.С.,

учасники судового процесу:

позивач: ОСОБА_2;

відповідач: Новгород-Сіверська міська рада;

особа, яка подала скаргу: ОСОБА_2;

оскаржується рішення Новгород-Сіверського районного суду Чернігівської області від 05 березня 2018 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до Новгород-Сіверської міської ради про визнання права власності за набувальною давністю,

прізвище судді: Іващенко А.І.; місце ухвалення рішення: м. Новгород-Сіверський; дата складання повного тексту рішення: 12 березня 2018 року,

У С Т А Н О В И В:

12.06.2017 року ОСОБА_2 звернувся з позовом до Новгород-Сіверської міської ради про визнання права власності за набувальною давністю на автомобіль.

На обґрунтування позовних вимог зазначав, що володіє більше пяти років транспортний засобом - автомобілем ЗАЗ-11020616, випуску 1995 року, двигун № НОМЕР_1, шасі № ХТЕ9536, червоного кольору, державний номерний знак НОМЕР_2 , який належав на праві власності його матері ОСОБА_3 Зазначав, що 06.11.2009 року ОСОБА_3 померла, проте з дня смерті він безперервно та відкрито користується транспортним засобом, спадщину після матері він у встановленому законом порядку не прийняв.

Рішенням Новгород-Сіверського районного суду Чернігівської області від 05 березня 2018 року у задоволенні позову ОСОБА_2 до Новгород-Сіверської міської ради про визнання права власності за набувальною давністю відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_2 звернувся з апеляційною скаргою, в якій просив рішення скасувати, ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог, посилаючись на його незаконність через неповноту зясування обставин, що мають значення для справи та порушення норм матеріального права.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 посилається на те, що суд при вирішенні справи дійшов невірного висновку про титульність його володіння транспортним засобом на підставі довіреності власника автомобіля серії ЗСВ № 481462 від 27 травня 2005 року, оскільки вказаний висновок суперечить п. 6 ч. 1 ст. 248 ЦК України.

Вислухавши доповідь судді апеляційного суду, дослідивши матеріали справи, апеляційний суд дійшов висновку про часткове задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду першої інстанції з постановленням нового судового рішення про відмову у задоволенні позову, виходячи з наступного.

Як убачається з матеріалів справи, згідно довіреності від 27 травня 2005 року, ОСОБА_3 уповноважила позивача керувати належним їй автомобілем ЗАЗ-11020616, 1995 року випуску, двигун № НОМЕР_1, шасі № ХТЕ9536, червоного кольору, державний номерний знак: 30425 ММ ( а.с.6). 06 листопада 2009 року ОСОБА_3 померла, що підтверджується Свідоцтвом про смерть серія 1-ЕЛ № 128480 (а.с. 3), спадкова справа щодо майна померлої не заводилась. Позивач з 2005 року і по теперішній час безперервно і відкрито володіє та користується зазначеним транспортним засобом.

Вирішуючи спір та ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з відсутності підстав для задоволення позову, посилаючись на те, що позивач на підставі довіреності серії ЗСВ № 481462 від 27 травня 2005 року, користувався та знав, що користується чужим майном на відповідній правовій підставі, що з огляду на положення ст. 237, ч. 3 ст. 238 ЦК України, не допускає переходу права власності до особи, на імя якої таку довіреність було видано.

З наведеними судовими висновками не погоджується апеляційний суд, з огляду на наступне.

Відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Аналізуючи зміст довіреності від 27.05.2005 року, судом першої інстанції було здійснено висновки з приводу можливості переходу права власності на підставі довіреності від попереднього власника до позивача, однак при цьому не було враховано вимоги наведеної вище норми процесуального закону щодо того, що підстави позову має визначати лише позивач і у будь-якому випадку не суд. Вирішуючи спір за іншими підставами, ніж було зазначено позивачем, суд вийшов за межі позовних вимог, оскільки позивачем не повязувались підстави позову з обставинами, які аналізувались судом під час розгляду даної справи.

За таких обставин, ухвалене судом першої інстанції рішення підлягає скасуванню, з постановленням нового судового рішення про відмову у задоволенні позову, але з інших підстав.

Для набуття права власності на майно за набувальною давністю згідно з правилами ст. 344 ЦК, стороною мають бути дотримані умови про заволодіння майном на добросовісних засадах. Разом з тим, факт обізнаності особи про те, що вона не є власником речі, не виключає добросовісності володіння за умови, що заволодіння майном не відбулося з порушенням норм права (викрадення, шахрайство).

По-друге, таке володіння повинно бути відкритим, тобто очевидним для всіх інших осіб, при цьому володілець має ставитись до цього майна як до власного (експлуатувати, вживати необхідні заходи для утримання майна в належному стані тощо). Приховування володільцем свого володіння майном є порушенням цієї вимоги.

По-третє, володіння майном повинно бути безперервним протягом встановлених законом строків (відповідно до ч. 2 ст. 344 ЦК особа, яка володіє майном, до часу свого фактичного володіння може приєднати час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є.

Інші випадки заволодіння майном за набувальною давністю встановлені положенням ч.3 ст. 344 ЦК України, коли особа заволоділа майном на підставі договору з його власником, але після закінчення строку договору власник не пред'явив вимоги про повернення майна.

У цьому випадку правила зазначеної норми права передбачають, що право власності за набувальною давністю виникає через п'ятнадцять років на нерухоме майно та через п'ять років на рухоме майно з часу спливу позовної давності (ч. 3 ст. 344 ЦК). Строк у 5 років обчислюється з дня спливу позовної давності, протягом якої власник мав право витребувати своє майно.

Відповідно до статті 257 загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

П. 10 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, від 07.02.2014, № 5 "Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав" розяснено, що якщо особа, яка заявляє про давність володіння, заволоділа чужим майном на підставі договору з його власником (оренди, зберігання тощо), який після закінчення строку договору не пред'явив вимоги про його повернення, вона набуває право власності за набувальною давністю на нерухоме майно через п'ятнадцять, а на рухоме майно - через п'ять років з часу спливу позовної давності за відповідними вимогами (частина третя статті 344 ЦК). При цьому строк позовної давності починає обчислюватись з моменту закінчення строку дії договору, якщо інший строк повернення речі не був установлений самим договором.

Приймаючи до уваги, що 06 листопада 2009 року ОСОБА_3 померла і саме з указаної дати припинив дію правочин, на підставі якого позивач користувався автомобілем, строк позовної давності щодо вимог про повернення зазначеного майна закінчився 05 листопада 2012 року, а відповідно, передбачений ч.3 ст. 344 ЦК України пятирічний строк набувальної давності, перебіг якого надав би позивачеві право звернення з вимогою про визнання права власності за набувальною давністю на рухоме майно, на момент звернення з позовом до суду першої інстанції ще не сплинув, оскільки закінчився 06.11.2017 року.

Зважаючи на ту обставину, що з даним позовом ОСОБА_2 звернувся 12.06.2017 року, позовні вимоги про визнання права власності на рухоме майно за набувальною давністю є передчасними, а тому не підлягають задоволенню.

Водночас, після спливу строку набувальної давності, ОСОБА_2 не позбавлений права звернутись до суду з відповідним позовом.

Керуючись ст. 367, 374, 376, 382, 384, 389, 390, 391 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Новгород-Сіверського районного суду Чернігівської області від 05 березня 2018 року скасувати.

У задоволенні позову ОСОБА_2 до Новгород-Сіверської міської ради про визнання права власності за набувальною давністю на автомобіль ЗАЗ-11020616, 1995 року випуску, двигун № НОМЕР_1, шасі № ХТЕ9536, червоного кольору, державний номерний знак: 30425 ММ відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття ів касаційному порядку оскарженню не підлягає.

Головуючий:Судді: