Справа № 734/3505/16-ц Провадження № 22-ц/795/440/2018 Головуючий у I інстанції - Соловей В. В. Доповідач - Губар В. С.
Категорія - цивільна
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

31 травня 2018 року м. Чернігів

АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІГІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ у складі:

головуючого судді - Губар В.С.,

суддів - Вінгаль В.М., Кузюри Л.В.

із секретарем судового засідання - Шапко В.М.

Позивач - Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк»

Відповідач - ОСОБА_2

розглянувши апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Козелецького районного суду Чернігівської області від 06 лютого 2018 року, суддя Соловей В.В.; місце ухвалення і дата складання повного тексту: 06 лютого 2018 року, смт. Козелець, Чернігівська область

В С Т А Н О В И В :

В листопаді 2016 року ПАТ КБ «ПриватБанк» звернулося до суду з позовом, в якому просило стягнути з ОСОБА_2 заборгованість у розмірі 35428 грн. 96 коп. за кредитним договором №б/н від 20.11.2007 року, яка складається з: 3537 грн. 65 коп. - заборгованість за кредитом; 26688 грн. 25 коп. - заборгованість по процентам за користування кредитом; 3039 грн. 78 коп. - заборгованість за пенею та комісією; а також штраф відповідно до п. 8.6 Умов та правил надання банківських послуг - 500,00 грн. (фіксована частина) та 1663,28 грн. (процентна складова), а також судові витрати у розмірі 1378 грн.

Позов обґрунтований тим, що відповідно до укладеного договору №б/н від 20.11.2007 року ОСОБА_2 отримала кредит у розмірі 21600 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 22,8 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Позивач вказує, що надав відповідачу кредит у розмірі, встановленому договором, проте ОСОБА_2 у порушення умов договору та усупереч вимогам ст.ст. 509, 526, 1054 ЦК України заборгованість за кредитом, відсотками та іншими платежами своєчасно не погасила.

Рішенням Козелецького районного суду Чернігівської області від 06 лютого 2018 року позовні вимоги ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» грошові кошти в розмірі 30225 грн. 90 коп. заборгованості станом на 30 вересня 2016 року за кредитним договором № б/н від 20 листопада 2007 року. ( з них: заборгованість за кредитом - 3537 грн.65 коп.; заборгованість по процентам за користування кредитом - 26688 грн. 25 коп.).

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

В задоволенні позовних вимог в іншій частині відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову у повному обсязі, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права.

Доводи апеляційної скарги полягають у тому, що кредит в сумі 21600 грн. від ПАТ КБ «ПриватБанк» апелянт не отримувала, що підтверджується заявою-анкетою, доданою до позовної заяви, та з якої вбачається, що кредитні кошти видані в сумі 500 грн.

Також апелянт ОСОБА_2 не погоджується з твердженням позивача про те, що кінцевий термін повернення кредиту відповідає строку дії картки та посилається на те, що представником позивача не надано належних доказів надання картки з новим строком дії, а тому, посилаючись на ст. ст.. 257, 261 ЦК України, вважає, що перебіг позовної даності щодо місячних платежів починається після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту в повному обсязі - зі спливом останнього дня місяця дії картки.

Як стверджує апелянт, позивачем не надано належних доказів оформлення та укладення між сторонами та отримання позичальником Пам'ятки клієнта, Умов та правил надання банківських послуг і Тарифів, що у сукупності із заявою свідчило про укладений у належній формі договору між сторонами про надання банківських послуг відповідно до вимог ст.. 207 ЦК України.

Заявник вважає, що судом не взято до уваги той факт, що в рахунок погашення зобов'язань за кредитним договором банком 29 березня 2014 року було без її відома та згоди автоматично погашено частину кредиту з її рахунку, що не є підставою для переривання позовної давності враховуючи положення ст.. 264 ЦК України.

На думку апелянта, надана представником ПАТ КБ «ПриватБанк» роздруківка по проведенню операцій по платіжній картці яка підтверджує здійснення останнього погашення 25 грудня 2013 року не відповідає вимогам п. 5.5. Розділу 5 Положення «Про організацію операційної діяльності в банках України», оскільки не містять обов'язкових реквізитів.

У відзиві на апеляційну скаргу представник ПАТ КБ «ПриватБанк» просить залишити без змін рішення суду першої інстанції, а апеляційну скаргу ОСОБА_2 - без задоволення.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників судового розгляду, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до наступних висновків.

Згідно до ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Задовольняючи частково позовні вимоги ПАТ КБ «ПриватБанк», суд першої інстанції виходив з обґрунтованості позовних вимог в частині стягнення з відповідача заборгованості за кредитом та заборгованості за відсотками.

З такими висновками суду першої інстанції погоджується апеляційний суд, з огляду на таке.

Перевіряючи аргументи скарги, апеляційним судом встановлено, що 20 листопада 2007 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_2 був укладений договір, згідно якого остання отримала кредит у розмірі 21600 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 22,8 % річних на суму залишку заборгованості з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.

Підписання вказаного договору підтверджується анкетою-заявою ОСОБА_3 про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку (а.с. 6, 7-12).

Відповідач ОСОБА_2 засвідчила своїм підписом, що вказана заява разом з Умовами та Правилами надання банківських послуг, Тарифами банку складають договір про надання банківських послуг, з якими вона ознайомлена і погодилась (а.с. 6 зворот).

ОСОБА_2, відповідно до умов даного договору, зобов'язалась виконувати вимоги Умов та Правил надання банківських послуг.

Зазначені обставини ОСОБА_2 у суді першої інстанції та в апеляційному суді не спростовані ніякими належними і допустимими доказами.

Як убачається з довідки ПАТ КБ «ПриватБанк», наданої на запит апеляційного суду, ОСОБА_2 у межах укладеного кредитного договору б/н від 20 листопада 2007 року в цей же день було видано кредитну картку з терміном дії до листопада 2011 року з номером НОМЕР_1. В подальшому, кредитна картка двічі перевипускалась. 22 травня 2013 року відповідач отримала іншу кредитну картку за номером НОМЕР_2 з терміном дії до травня 2017 року.

Розрахунком заборгованості за договором б/н від 20 листопада 2007 року підтверджується факт користування ОСОБА_2 кредитними коштами та часткове погашення кредиту. Остання дата внесення коштів - 25 грудня 2013 року, останнє списання банком коштів відбулось 29 березня 2014 року.

Матеріали, які були надані позивачем апеляційному суду (а.с. 137-140), містять три фото відповідача ОСОБА_2 з продуктом (кредитними картками) банку, які видавались останній 20 травня 2011 року, 22 травня 2013 року, 27 вересня 2013 року.

Відповідно до Умов та Правил надання банківських послуг позичальник зобов'язаний погашати заборгованість за кредитом, відсотками за його використання, за перевитрати платіжного ліміту, також оплачувати комісії на умовах, передбачених укладеним договором. При порушенні позичальником строків платежів по кожному з грошових зобов'язань, передбачених договором більш ніж на 30 днів, клієнт зобов'язаний сплатити банку штраф в розмірі 500 грн + 5 % від суми заборгованості за кредитним лімітом з урахуванням нарахованих та прострочених відсотків та комісій.

В ході розгляду справи сторонами не оспорювалось, що ОСОБА_2 до банківської установи з заявою про закриття карткового рахунку не зверталась.

Відповідачем умови укладеного договору щодо своєчасного погашення кредиту та відсотків не виконувались, у зв'язку з чим станом на 30 вересня 2016 року утворилась заборгованість в сумі 35428,96 грн, з яких: заборгованість за кредитом - 3537,65 грн, заборгованість по процентам за користування кредитом - 26688,25 грн, заборгованість по пені та комісії - 3039,78 грн, штраф (фіксована частина) - 500 грн, штраф (процентна складова) - 3039,78 грн, що підтверджується наданим банком розрахунком (а.с. 4-5).

Відповідно до ст.ст. 525, 526 ЦК України, одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. За положеннями ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання грошового зобов'язання.

Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у ст.ст. 252-255 ЦК України. При цьому початок перебігу позовної давності пов'язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (ст. 261 ЦК України).

В своїй постанові від 19 березня 2014 року у справі № 6-14цс14, предметом якої був спір за позовом банківської установи про стягнення заборгованості за кредитним договором, Верховний Суд України зазначив, що відповідно до правил користування платіжною карткою, які є складовою кредитного договору, картка діє в межах визначеного нею строку. За таким договором, що визначає щомісячні платежі погашення кредиту та кінцевий строк повного погашення кредиту, перебіг позовної давності (ст. 257 ЦК України) щодо місячних платежів починається після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту в повному обсязі - зі спливом останнього дня місяця дії картки (ст. 261 ЦК України), а не закінченням строку дії договору.

З наданого банком розрахунку заборгованості за договором б/н від 20 листопада 2007 року вбачається, що останній раз кошти на погашення суми заборгованості по рахунку відповідача надходили 25 грудня 2013 року (а.с. 5) у сумі 250 грн. і 29 березня 2014 року відбулось автоматичне погашення простроченої заборгованості у розмірі 149,25 грн.

Виходячи з цього, колегія суддів вважає, що оскільки ПАТ КБ «ПриватБанк» звернулось до суду з позовом 22 листопада 2016 року, трирічний строк позовної давності щодо стягнення заборгованості по тілу кредиту позивачем не пропущений.

Враховуючи наведене, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про задоволення заявлених банком вимог в частині стягнення з ОСОБА_2 тіла кредиту в цілому та відсотків за його користування.

Твердження апелянта про те, що автоматичне погашення боргу не свідить про переривання строку позовної давності не можуть слугувати підставою для скасування рішення суду першої інстанції, оскільки п. 2.1.1.3.5 Умов та правил надання банківських послуг, що складає, в тому числі, умови кредитного договору, укладеного між сторонами, визначено можливість банку здійснювати списання грошових коштів з рахунків клієнта, що відкриті в валюті кредитного ліміту, в межах суми, що підлягає сплаті за цим договором, при настанні строків платежу.

Колегія суддів апеляційного суду вважає проведення позивачем такого списання правомірним, оскільки воно здійснювалось банком в межах укладеної угоди.

Враховуючи відсутність належних та допустимих доказів на підтвердження обставин, якими апелянт обґрунтовував доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає вірним висновок суду першої інстанції про часткове задоволення позовних вимог ПАТ КБ «ПриватБанк».

Сукупність досліджених обставин та наявних у справі доказів приводить апеляційний суд до переконання, що судом першої інстанції правильно встановлені фактичні обставини справи і їм надана вірна юридична оцінка.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи та ухвалив законне і обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скарги без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 369, 374, 375, 381, 382, 383, 384,389, 390, 391 ЦПК України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Козелецького районного суду Чернігівської області від 06 лютого 2018 року залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів, який обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Головуючий:Судді:

Повний текст постанови складений 05 червня 2018 року.