Постанова

Іменем України

07 червня 2018 року

м. Київ

справа № 607/6782/17

провадження № 61-1453св17

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Курило В. П. (суддя-доповідач), Коротуна В. М.,

Червинської М. Є.,

учасники справи:

позивач - Тернопільське об?єднане управління Пенсійного фонду України Тернопільської області,

відповідач - ОСОБА_4,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу Тернопільського об?єднаного управління Пенсійного фонду України Тернопільської області на рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 25 жовтня 2017 року у складі судді Братасюка В. М. та ухвалу апеляційного суду Тернопільської області від 30 листопада 2017 року у складі колегії суддів: Загорського О. О.,

Щавурської Н. Б., Ходоровського М. В.,

ВСТАНОВИВ:

У травні 2017 року Тернопільське об?єднане управління Пенсійного фонду України Тернопільської області (далі - Тернопільське ОУПФУ Тернопільської області) звернулося до суду із позовом до ОСОБА_4 про стягнення безпідставно одержаних коштів.

Позовна заява мотивована тим, що ОСОБА_4 виплачена пенсія на підставі постанови Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від

02 березня 2011 року, якою зобов'язано управління Пенсійного фонду України в місті Тернополі провести ОСОБА_4 перерахунок пенсії починаючи з

21 липня 2010 року із застосуванням показника середньої заробітної плати працівників у середньому на одну застраховану особу в цілому по Україні, з якої сплачено страхові внески та яка відповідно до Закону враховується для обчислення пенсії за 2009 рік з врахуванням виплачених сум.

Постановою Львівського апеляційного адміністративного суду від

08 листопада 2013 року скасовано постанову Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 02 березня 2011 року та у задоволенні позовних вимог відмовлено, проте вказана постанова отримана об'єднаним управлінням лише 17 жовтня 2016 року.

За період з моменту винесення постанови Львівським апеляційним адміністративним судом від 08 листопада 2013 року до моменту отримання її об'єднаним управлінням виникла переплата пенсії в сумі 8 900,78 грн Тернопільське ОУПФУ Тернопільської області вважало, що вказані кошти є безпідставно набутими та підлягають поверненню на підставі положень статей 1212, 1215 ЦК України.

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від

25 жовтня 2017 року в задоволенні позовних вимог відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що судом не встановлено факту недобросовісного набуття відповідачем коштів.

Ухвалою апеляційного суду Тернопільської області від 30 листопада

2017 року апеляційну скаргу Тернопільського ОУПФУ Тернопільської області відхилено.

Рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від

25 жовтня 2017 року залишено без змін.

Відхиляючи апеляційну скаргу Тернопільського ОУПФУ Тернопільської області, суд апеляційної інстанції погодився з висновком суду першої інстанції.

13 грудня 2017 року Тернопільське ОУПФУ Тернопільської області через засоби поштового зв?язку подало до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, у якій просить скасувати рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 25 жовтня 2017 року та ухвалу апеляційного суду Тернопільської області від 30 листопада 2017 року та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити, мотивуючи свої вимоги неправильним застосуванням судами норм матеріального та порушенням норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що отримані відповідачем грошові кошти є безпідставно набуті, які підлягаю поверненню позивачем на підставі положень статей 1212, 1215 ЦК України.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення»

ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Статтею 388 ЦПК України встановлено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

28 грудня 2018 року касаційну скаргу передано судді-доповідачу.

Ухвалою Верховного Суду від 02 січня 2018 року відкрито касаційне провадження у даній справі.

Витребувано з Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області цивільну справу № 607/6782/17.

Надіслано учасникам справи копії касаційної скарги та додані до неї документи, та роз'яснено їм право подати відзив на касаційну скаргу, який за формою і змістом має відповідати вимогам статті 395 ЦПК України, у строк до 02 лютого 2018 року.

11 січня 2018 року цивільна справа № 607/6782/17 надійшла до Верховного Суду.

18 травня 2018 року справу передано судді-доповідачу.

Відзив на касаційну скаргу не надійшов.

Частиною третьою статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.

Положеннями частини другої статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Вимогами частин першої та другої статті 400 ЦПК України визначено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Оскаржувані судові рішення ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, а аргументи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Згідно частини першої статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно.

У статті 1215 ЦК України передбачено загальне правило, коли набуте особою без достатньої правової підстави майно за рахунок іншої особи не підлягає поверненню.

Її тлумачення свідчить, що законодавцем передбачені два виключення із цього правила: по-перше, якщо виплата відповідних грошових сум є результатом рахункової помилки зі сторони особи, яка проводила таку виплату; по-друге, у разі недобросовісності зі сторони набувача виплати.

При цьому правильність здійснених розрахунків, за якими була проведена виплата, а також добросовісність набувача презюмуються, і відповідно тягар доказування наявності рахункової помилки та недобросовісності набувача покладається на платника відповідних грошових сум.

Аналогічний висновок зробив і Верховний Суд України в постанові від

02 липня 2014 року у справі № 6-91цс14.

Судами встановлено, що недобросовісності з боку набувача пенсії немає. А скасована постанова Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 02 березня 2011 року не є, в розумінні статей 1212, 1215 ЦК України, підставою для повернення коштів.

Отже, при вирішенні спору у справі суди не встановили, що позивач (платник грошових коштів) довів факт недобросовісності відповідача (набувача грошових коштів) та наявність рахункової помилки, а тому правильно відмовили в задоволенні позовних вимог.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду прав людини, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів залишає касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, оскільки підстави для скасування судових рішень відсутні.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Тернопільського об?єднаного управління Пенсійного фонду України Тернопільської області залишити без задоволення.

Рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від

25 жовтня 2017 року та ухвалу апеляційного суду Тернопільської області від

30 листопада 2017 року залишити без змін.

Постанова оскарженню не підлягає.

Судді: В. П. Курило

В. М.Коротун

М. Є.Червинська