Постанова

іменем України

15 березня 2018 року

м. Київ

справа № 522/3469/14-ц

провадження № 61-2747св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А.,

суддів: Карпенко С. О. (судді-доповідача), Кузнєцова В. О., ОлійникА. С., Погрібного С. О.,

учасники справи:

позивач за первісним позовом - ОСОБА_4,

відповідач за первісним позовом - ОСОБА_5,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Біляївського районного суду Одеської області від 9 грудня 2015 року, ухвалене у складі головуючого судді Галич О. П., та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 10 лютого 2016 року, постановлену колегією у складі суддів: Ісаєвої Н. В., Журавльова О. Г., Комлевої О. С.,

ВСТАНОВИВ:

У лютому 2014 року ОСОБА_4 звернулась з позовом, уточненим у вересні 2015 року, до ОСОБА_5 про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Просила визнати спільним сумісним майном подружжя садовий будинок з надвірними спорудами, розташований по АДРЕСА_3; земельну ділянку кадастровий номер НОМЕР_2, розташовану за цією ж адресою і транспортний засіб марки «Volkswagen», модель «Golf», номерний знак НОМЕР_1; поділити зазначене майно, відступивши від рівності часток, і визнати за нею право власності на 2/3 частки садового будинку з надвірними спорудами, 2/3 частки земельної ділянки та стягнути з ОСОБА_5 на її користь 68 000 грн, отриманих ним від продажу транспортного засобу, замість її 2/3 часток у праві спільної власності на зазначений автомобіль.

Вимоги обґрунтовує тим, що 5 червня 1998 року з відповідачем зареєструвала шлюб, у якому ІНФОРМАЦІЯ_1 року народився син ОСОБА_6. За час шлюбу подружжям в інтересах сім'ї придбано вказані садовий будинок з надвірними спорудами, земельну ділянку, транспортний засіб, якими сторони користувалися спільно. З 2013 року сторони не підтримують шлюбних відносин, дійти згоди щодо поділу майна не змогли. Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 17 вересня 2014 року шлюб між сторонами розірвано. Дитина знаходиться на утриманні позивача, відповідач з жовтня 2013 року не надає матеріальної допомоги дитині та не сплачує аліменти.

ОСОБА_5 звернувся із зустрічним позовом до ОСОБА_4, уточненим у листопаді 2015 року, в якому просив визнати за сторонами право спільної часткової власності на квартиру АДРЕСА_1 в рівних частках, по 1/2 частці за кожним; визнати, що вказані автомобіль, садовий будинок з надвірними спорудами та земельна ділянка не є спільним сумісним майном подружжя; визнати за ним право особистої приватної власності на зазначений садовий будинок з надвірними спорудами та земельну ділянку; стягнути з ОСОБА_4 на його користь 55 000 грн компенсації понесених ним витрат на поліпшення житлових умов проживання подружжя.

Вимоги обґрунтовував тим, що з грудня 1997 року до реєстрації 5 червня 1998 року шлюбу він та відповідач проживали однією сім'єю та вели спільне господарство. У цей період вони за спільні кошти придбали квартиру у м. Одесі.

Автомобіль, садовий будинок з надвірними спорудами та земельна ділянка в АДРЕСА_2 придбані за його особисті кошти, отриманні від продажу спадкового майна - квартири АДРЕСА_2. Частину цих коштів витрачено на поліпшення житлових умов сім'ї і проведення ремонту в квартирі, придбання меблів та побутової техніки.

Рішенням Біляївського районного суду Одеської області від 9 грудня 2015 року у задоволенні первісного позову відмовлено. Зустрічний позов задоволено частково. Визнано за ОСОБА_5 право особистої приватної власності на садовий будинок з надвірними спорудами та земельну ділянку АДРЕСА_3. У задоволенні інших вимог зустрічного позову відмовлено.

Суд мотивував своє рішення тим, що садовий будинок з надвірними спорудами та земельна ділянка набуті ОСОБА_5 за час шлюбу, але за кошти, які належали йому особисто (отримані від продажу спадщини); квартира придбана ОСОБА_4 за договором купівлі-продажу від 4 березня 1998 року, тобто набута нею до шлюбу, тому вказане майно є особистою приватною власністю ОСОБА_5 (відповідно до статті 57 Сімейного кодексу України) та ОСОБА_4 (відповідно до статті 24 Кодексу про шлюб та сім'ю України) відповідно і не підлягає поділу як майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відмову у присудженні ОСОБА_4 грошової компенсації замість її частки у транспортному засобі суд мотивував перебуванням вказаного транспортного у власності ОСОБА_7, яка не залучена до участі у справі.

Ухвалою апеляційного суду Одеської області від 10 лютого 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 відхилено, рішення суду першої інстанції залишено без змін. Апеляційний суд зазначив, що рішення суду першої інстанції постановлене з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

У березні 2016 року ОСОБА_4 звернулася з касаційною скаргою, у якій просила скасувати рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні первісного позову та в частині позовних вимог, у якій задоволено зустрічний позов, і ухвалу апеляційного суду, направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що судами попередніх інстанцій неправильно застосовані статті 60, 61, 63, 65, 68, 70, 180 Сімейного кодексу України, стаття 368 ЦК України.

Так, суди не дали оцінки тому, що договори купівлі-продажу садового будинку з надвірними спорудами та земельної ділянки від 4 серпня 2011 року укладені в інтересах сім'ї, що підтверджується пунктом 3.1 договорів, відповідно до якого укладення договорів відповідає інтересам сторін та інтересам їх сімей. На виконання вимог статті 65 Сімейного кодексу України вона, діючи в інтересах сім'ї, надавала нотаріально засвідчену згоду на укладення ОСОБА_5 вказаних договорів, що підтверджує набуття цих об'єктів подружжям у спільну сумісну власність. Вважає, що норми Сімейного кодексу України не містять виключень щодо особи, яка придбала майно за власні кошти в інтересах сім'ї, якщо сім'я користується цим майном, воно підлягає поділу між подружжям.

Заявник вказує, що суди не дослідили ту обставину, що намір придбати садовий будинок, земельну ділянку та транспортний засіб виник у подружжя до продажу чоловіком отриманого у спадщину майна, про що свідчить отримання 1 серпня 2011 року витягу з реєстру права власності на нерухоме майно № НОМЕР_5, виданого КП «Одеське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації об'єктів нерухомості», та виготовлення звіту про експертну грошову оцінку земельної ділянки від 15 червня 2011 року, про які зазначено у пункті 2.3 договорів купівлі-продажу від 4 серпня 2011 року. Тому придбання вказаного майна не залежало від продажу чоловіком спадкового майна.

Також заявник посилається на те, що відповідно до довідки-рахунку серії НОМЕР_4 від 12 серпня 2011 року автомобіль набуто подружжям за час шлюбу. Згідно з довідкою-рахунком серії НОМЕР_3 від 22 січня 2014 року та відповіді Управління державної автомобільної інспекції Головного управління МВС України в Одеській області від 31 липня 2014 року ОСОБА_5 продав вказаний автомобіль ОСОБА_7 за 102 000 грн. Суди не розглянули її вимогу про стягнення частини коштів, отриманих ОСОБА_5 від продажу автомобіля, який відчужено без її згоди після припинення шлюбних відносин, формально відмовивши у їх задоволенні.

Крім того, суди необґрунтовано, на її думку, не відступили від засади рівності часток подружжя при поділі майна, не дали належної оцінки тій обставині, що коштів, які сплачує ОСОБА_5 на утримання дитини, ледве вистачає; не надали належної оцінки доказам її участі у формуванні сімейного бюджету, зокрема, показам свідків ОСОБА_8 і ОСОБА_9

Ухвалою судді Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 2 березня 2016 року відкрито касаційне провадження у справі та зупинено виконання рішення Біляївського районного суду Одеської області від 9 грудня 2015 року та ухвали апеляційного суду Одеської області від 10 лютого 2016 року.

У квітні 2016 року ОСОБА_5 подав заперечення на касаційну скаргу, у яких просить касаційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції та ухвалу апеляційного суду без змін, посилаючись на їх законність. Зазначає, що суди на підставі досліджених у справі доказів дійшли обґрунтованого висновку про те, що садовий будинок з надвірними спорудами та земельна ділянка є його особистою приватною власністю, оскільки придбані за кошти, які належали йому особисто. Підстави для відступу від засади рівності часток подружжя при поділі майна відсутні, оскільки суд встановив, що майно не є спільною сумісною власністю подружжя. Крім того, ОСОБА_4 не надала доказів наявності передбачених частинами другою, третьою статті 70 Сімейного кодексу України обставин, які є підставою для збільшення її частки.

Ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 25 липня 2016 року справу призначено до судового розгляду.

Відповідно до пункту шостого розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діяв в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», за якими судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 ЦПК України).

Відповідно до підпункту четвертого пункту першого розділу XIIІ «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Вивчивши матеріали цивільної справи та перевіривши доводи касаційної скарги, суд дійшов таких висновків.

Відповідно до статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).

Судами встановлено, що сторони зареєстрували шлюб 5 червня 1998 року, який розірвано рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 17 вересня 2014 року. Сторони мають сина ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Власником квартири АДРЕСА_1 згідно з договором купівлі-продажу № 98.03-336 від 4 березня 1998 року є ОСОБА_10, яка змінила прізвище на ОСОБА_4, тобто вказана квартира придбана позивачем за первісним позовом до шлюбу.

За договором купівлі-продажу від 22 липня 2011 року ОСОБА_5 продав квартиру АДРЕСА_2, отриману у спадщину. З довідки Сбербанку Росії № 154/7/56-2 від 27 жовтня 2015 року та виписки з особового рахунку суди встановили, що на рахунку ОСОБА_5 станом на 25 липня 2011 року обліковувалося 1 600 000 рублів, що еквівалентно 460 144 грн, які зняті ним з рахунку 3 серпня 2011 року.

За договором купівлі-продажу від 4 серпня 2011 року, посвідченим приватним нотаріусом Біляївського районного нотаріального округу Одеської області та зареєстрованим в реєстрі за №1316, ОСОБА_5 купив садовий будинок з надвірними спорудами АДРЕСА_3.

Цього ж дня за договором купівлі-продажу, посвідченим приватним нотаріусом Біляївського районного нотаріального округу Одеської області та зареєстрованим у реєстрі за № 1317, ОСОБА_5 купив земельну ділянку площею 0,101 га, кадастровий номер НОМЕР_2, розташовану по АДРЕСА_3, що у АДРЕСА_2.

З відповіді Управління державної автомобільної інспекції Головного управління МВС України в Одеській області від 31 липня 2014 року та реєстраційної картки суди попередніх інстанцій встановили, що транспортний засіб марки «Volkswagen», модель «Golf», номерний знак НОМЕР_1, зареєстрований за ОСОБА_7

Відповідно до статті 24 Кодексу про шлюб та сім'ю України майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них. Кожний з подружжя самостійно володіє, користується і розпоряджається належним йому роздільним майном.

Відповідно пунктів першого та третього статті 57 Сімейного кодексу України особистою приватною власністю дружини (чоловіка) є майно, набуте нею (ним) до шлюбу; майно, набуте нею (ним) за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто.

Статтею 60 Сімейного кодексу України встановлено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до частини третьої статті 61 Сімейного кодексу України якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім'ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Статтею 63 Сімейного кодексу України встановлено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, дружина і чоловік за взаємною згодою (стаття 65 Сімейного кодексу України).

При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового.

Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово.

Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена.

Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї.

Дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором (частина перша статті 69, стаття 70 Сімейного кодексу України).

При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім'ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім'ї (частина друга статті 70 Сімейного кодексу України).

За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування.

У пункті 30 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21 грудня 2007 року N 11 роз'яснено, що рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об'єктом права його спільної сумісної власності, передбачено частиною першою статті 63, частиною першою статті 65 Сімейного кодексу України. У випадку коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім'ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі.

Суд касаційної інстанції, перевіривши законність судових рішень у межах заявлених позовних вимог, вважає, що суди першої та апеляційної інстанцій, дослідивши надані сторонами докази, дійшли обґрунтованого висновку про те, що садовий будинок з надвірними спорудами та земельна ділянка набуті ОСОБА_5 за час шлюбу, але за кошти, які належали йому особисто (отримані від продажу спадщини), тому вказане майно відповідно до статті 57 Сімейного кодексу України є його особистою приватною власністю.

Посилання заявника на те, що вказане майно придбане в інтересах сім'ї за її нотаріально засвідченою згодою, тому воно відповідно до частини третьої статті 61 Сімейного кодексу України є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, є безпідставним, оскільки суперечить пункту третьому частини першої статті 57 Сімейного кодексу України.

Безпідставним є посилання заявника на ненадання судами належної оцінки доказам, які свідчать про виникнення у подружжя наміру придбати зазначене майно до продажу чоловіком отриманої у спадщину квартири. Вирішуючи справу, суди дослідили надані сторонами докази, що стосуються набуття у власність цього майна, дали їм оцінку та дійшли висновку про доведеність позивачем за зустрічним позовом придбання майна за кошти, які належали йому особисто. При цьому під час розгляду справи в касаційному порядку касаційний суд не може вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Вказівка заявника на безпідставну відмову судів у відступі від засади рівності часток подружжя є необґрунтованою. Оскільки суди встановили, що садовий будинок з надвірними спорудами та земельна ділянка є особистою приватною власністю чоловіка, підстав для застосування статті 70 Сімейного кодексу України, яка визначає розмір часток майна дружини та чоловіка при поділі майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, не було.

Проте відповідно до пункту першого частини третьої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази.

Згідно зі статтею 10 ЦПК України у редакції Кодексу, чинній на час розгляду справи у суді першої інстанції, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

Стаття 11 ЦПК України встановлює, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до статті 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Відмовляючи у задоволенні вимог ОСОБА_4 про стягнення з ОСОБА_5 на її користь 68 000 грн, отриманих ним від продажу транспортного засобу, замість 2/3 часток у праві спільної сумісної власності на автомобіль та у частині визнання автомобіля особистою приватною власністю ОСОБА_5, суди зазначили, що ці вимоги не підлягають задоволенню, оскільки власником транспортного засобу є інша особа - ОСОБА_7, яка не залучена до участі у справі, і ОСОБА_4 не заявлено вимоги про розірвання договору купівлі-продажу.

У справі міститься довідка Управління державної автомобільної інспекції Головного Управління МВС України в Одеській області від 31 липня 2014 року з додатками (реєстраційна картка на транспортний засіб, довідки-рахунки), які містять інформацію про те, що спірний автомобіль придбано ОСОБА_5 12 серпня 2011 року та продано 22 січня 2014 року, тобто за час шлюбу.

Суд першої інстанції вказані докази не дослідив, не встановив, ким із сторін придбано автомобіль, час набуття у власність, дату відчуження спірного автомобіля, розмір отриманих коштів від його продажу, наявність згоди другого з подружжя на продаж автомобіля та чи використані кошти від продажу автомобіля в інтересах сім'ї, чим фактично ухилився від вирішення заявлених ОСОБА_4 вимог.

Апеляційний суд вказані порушення не усунув, хоча ОСОБА_4 посилалася на них в апеляційній скарзі.

Оскільки вказані процесуальні порушення унеможливлюють встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, касаційний суд задовольняє касаційну скаргу частково, скасовує рішення суду першої інстанції та ухвалу апеляційного суду в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 про стягнення з відповідача 68 000 грн, отриманих від продажу транспортного засобу, замість 2/3 часток у праві спільної сумісної власності на автомобіль, з направленням справи у цій частині на новий розгляд.

Так як вирішення позовної вимоги ОСОБА_4 про стягнення коштів пов'язане із вирішенням позовної вимоги ОСОБА_5 про визнання майна особистою приватною власністю, судові рішення щодо позовних вимог ОСОБА_5 у відповідній частині також підлягають скасуванняю.

У іншій частині рішення суду першої інстанції та ухвала апеляційного суду постановлені додержанням норм матеріального та процесуального права, що відповідно до статті 410 ЦПК України є підставою для залишення судових рішень у цій частині без змін.

Оскільки суд касаційної інстанції частково задовольняє касаційну скаргу, з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 підлягають стягненню понесені судові витрати зі сплати судового збору за подання касаційної скарги у розмірі 816 грн, виходячи з таких розрахунків: за звернення до суду з вимогами про стягнення з відповідача 68 000 грн позивач повинна була сплатити судовий збір у розмірі 680 грн (1% ціни позову); за подання касаційної скарги на рішення суду в частині вирішення вказаних вимог позивач сплатила 816 грн (680х120:100).

Відповідно до частини третьої статті 436 ЦПК України суд касаційної інстанції у постанові за результатами перегляду оскаржуваного судового рішення вирішує питання про поновлення його виконання (дії).

Оскільки суд касаційної інстанції залишає без змін рішення суду першої інстанції та ухвалу суду апеляційної інстанції в частині задоволення зустрічних позовних вимог про визнання за ОСОБА_5 права особистої приватної власності на земельну ділянку та домоволодіння, касаційний суд поновлює їх виконання.

Керуючись статтями 409, 410, 411, 416, 436 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити частково.

Рішення Біляївського районного суду Одеської області від 9 грудня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 10 лютого 2016 року в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_4 про стягнення коштів від продажу автомобіля та в частині вирішення зустрічних позовних вимог ОСОБА_5 про визнання автомобіля особистою приватною власністю скасувати; справу в цій частині направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

У іншій частині рішення Біляївського районного суду Одеської області від 9 грудня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 10 лютого 2016 року залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 понесені судові витрати зі сплати судового збору за подання касаційної скарги у розмірі 816 грн.

Поновити виконання рішення Біляївського районного суду Одеської області від 9 грудня 2015 року та ухвали апеляційного суду Одеської області від 10 лютого 2016 року в частині визнання за ОСОБА_5 права особистої приватної власності на садовий будинок з надвірними спорудами АДРЕСА_3 та земельну ділянку АДРЕСА_3.

Постанова є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. А. Стрільчук

Судді: С. О. Карпенко

В. О. Кузнєцов

А. С. Олійник

С. О. Погрібний