Дніпровський районний суд м.Дніпродзержинська
Справа № 209/2145/17
Провадження № 2/209/650/18
РІШЕННЯ

іменем України

"24" травня 2018 р. Дніпровський районний суд м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області у складі:

головуючого Лобарчук О.О.

при секретарі Золотих Л.М.

за участю позивача ОСОБА_1

відповідача ОСОБА_2

представника позивача ОСОБА_3

представника відповідача ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кам"янське Дніпропетровської області цивільну справу № 209/2145/17(номер провадження 2/209/650/18) за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , в якому просив визнати відповідача такою, що втратила право на користування житловим приміщенням - квартирою № 27 в будинку № 22 пр. Наддніпрянський в м. Кам'янське Дніпропетровської області.

В обґрунтування позову послався на те, що відповідно до архівного витягу № В-61/02-13 від 10.02.2017 року, ОСОБА_5 16.10.1989 року була надана квартира АДРЕСА_1 (пр. Наддніпрянський). Згідно із особовим рахунком №252507,квартиронаймачем квартири АДРЕСА_2 є ОСОБА_1, оскільки його батько - ОСОБА_5 помер 13.06.2006 року.

В квартирі АДРЕСА_3 ОСОБА_1

ОСОБА_6 (кв. наймач) та відповідач ОСОБА_2 (колишня

дружина). Відповідач ОСОБА_2 тривалий час не проживає в квартирі, про що було

складено акт № 11.08.17/22/27 від 11.08.2017 року, затвердженого головою правління

ОСББ «Моноліт-2016», відповідно до якого, ОСОБА_2 не

проживає за адресою ІНФОРМАЦІЯ_1 кв.№27 з 08.02.2017 року та по 11.08.2017 року, тобто понад 6 місяців, її особистих речей в квартирі не має.

08 лютого 2017 року відповідач ОСОБА_2 зібрала свої речі та виїхала із

зазначеної квартири, жодних перешкод у користуванні квартирою позивач не чинив.

Однак незважаючи на припинення проживання у зазначеній квартирі, відповідач

досі не знялась з реєстраційного обліку та не сплачує комунальні послуги, які на неї

нараховуються.

Відповідно до рішення Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська від 16 березня 2017 року, за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_2

ОСОБА_6 про розірвання шлюбу, шлюб між сторонами розірвано.

Відповідно до п.п. 9 п. 1 Перехідних положень Цивільного процесуального кодексу України в редакції Закону України № 2147 від 03 жовтня 2017 року "Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів" установлено, що зміни до цього Кодексу вводяться в дію з урахуванням таких особливостей, а саме: справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Оскільки провадження у цій справі відкрито до набрання чинності ЦПК України у редакції Закону № 2147, розгляд справи повинен відбуватися у відповідності до правил, які почали діяти з початком роботи Верховного суду, тобто з 15 грудня 2017 року, передбачених новим ЦПК України у редакції Закону № 2147.

31.08.2017 року відкрито провадження по цивільній справі.

21 березня 2018 року позивач надав уточнену позовну заяву , в якій уточнив свої позовні вимоги , підстави позову та вказав, що відповідно до рішення Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська від 16.03.2017 року, за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу, шлюб між сторонами розірвано.

Згідно із Свідоцтвом про право власності на нерухоме майно від 09.01.2018 року

ОСОБА_1 на праві приватної власності належить

квартира АДРЕСА_4.

Відповідно до ОСОБА_4 із Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про

реєстрацію права власності, за ОСОБА_1 зареєстровано право власності на

квартиру АДРЕСА_4.

Хоча відповідач не проживає у квартирі, але вона після скасування заочного рішення

формально зареєстрована в ній. Її особистого майна в квартирі немає, реєстрація місця

проживання носить формальний характер. На всі прохання знятись з реєстрації,

відповідачка ніяких реальних дій щодо цього не здійснює. Це є перешкодою для реалізації

прав позивача, як власника квартири щодо користування і розпорядження майном.

У відповідача нема правових підстав користуватися житловим

приміщенням, належним позивачу. Реєстрація її місця проживання у квартирі, належному

позивачу, порушує його право власності. Так, виходячи з кількості зареєстрованих у

житловому приміщенні осіб, розраховується вартість житлово-комунальних послуг. Це

покладає на позивача додаткові витрати за плату за житлово-комунальні послуги,

позбавляє права отримати житлову субсидію, передбачену Положенням про порядок

призначення та надання населенню субсидій для відшкодування витрат на оплату

житлово-комунальних послуг. Також реєстрація місця проживання відповідача у квартирі

обмежує право позивача на розпорядження і відчуження квартири.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 підтримав свої вимоги повністю, послався на обставини, викладені в уточненій позовній заяві. Додатково пояснив, що відповідач його колишня дружина. Вона сама 08 лютого 2017 року пішла від нього з квартири. Намірів повертатися не мала. В нього на даний час вже нова родина, є цивільна дружина та малолітня дитина, які мешкають у нього в квартирі. Після того, як рішенням суду,яке вже скасоване, відповідач визнали такою, що втратила право користування квартирою, він в січні 2018 року приватизував квартиру і на теперішній час квартира є його приватною власністю. Також він дізнався , що судом було ухвалено рішення про вселення відповідача до його квартири. Відповідач поміняла замки і він не міг потрапити до своєї квартири. Це стало причиною звернення до поліції. Квартира була спочатку у користуванні його батька. На час смерті батька квартира не була приватизована. І він коли уклав шлюб із відповідачкою, то прописав її у квартирі батька. Після непорозумінь, він був вимушений на час поїхати. Випадково дізнався, що відповідачка має намір позбавити його квартири. Просить задовольнити його вимоги повністю.

Представник позивача - ОСОБА_3 підтримав повністю вимоги позивача, які викладені в уточненій позовній заяві та вказав, що причиною уточнення позовних вимог став факт виникнення у позивача права власності на квартиру, яке він оформив у січні 2018 року . На даний час позивач є власником квартири, мешкає разом із цивільною дружиною та малолітньою дитиною. Відповідач добровільно залишила своє місце реєстрації . Щодо її звернень до органів поліції, то вважає, що це написано лише з її слів .

Відповідач ОСОБА_2 в судовому засіданні позовні вимоги не визнала повністю та пояснила, що коли вона починала мешкати разом із відповідачем однією родиною, то він прописав її у квартирі. Мови про те, що ця квартира буде особистою власністю позивача не було. Добровільно вона з квартири не уходила, позивач її вигнав. З цього приводу вона відразу же звернулася до поліції із заявою, а саме 08 лютого 2017 року. Зверталася вона також і 19.02.2017 року, коли не могла потрапити до квартири. Іншого житла у неї немає. В даний час вона мешкає у своїх батьків.

Представник відповідача - ОСОБА_4 заперечує проти задоволення позовних вимог , оскільки підстав для визнання позивача такою, що втратила право користування житловим приміщенням, а саме квартирою за адресою: м.Кам'янське, пр. Наддніпрянський, 22-27 немає і позивачем не доведено відсутність позивача за місцем реєстрації без поважних причин. Просить відмовити в позові.

Вислухавши учасників справи, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню по наступним підставам.

У судовому засіданні встановлено, що з 19.06.2013 року ОСОБА_1 був відповідальним квартиронаймачем квартири № 27, розташованої по проспекту Наддніпрянському у будинку № 22, у м. Кам'янське Дніпропетровської області, про що вказано в копії особового рахунку № 252507 . Дружина ОСОБА_2 зареєстрована з 10.12.2015 року (а.с.7).

З матеріалів справи вбачається ,що у квартирі № 27 по проспекту Наддніпрянському у будинок № 22 у м. Кам'янське Дніпропетровської області, зареєстровані позивач ОСОБА_1, та його дружина ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, що підтверджується довідкою про склад сімї № 001032270 від 09.08.2017 року, що видана ТОВ Абонент XIX (а.с.8).

В акті про не проживання особи за місцем реєстрації, складеного 11.08.2017 року головою правління ОСББ "Моноліт-2016" вказано, що відповідач ОСОБА_2 в спірній квартирі не проживає з 08 лютого 2017 року по теперішній час (а.с.9).

Рішенням Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська від 16.03.2017 року шлюб між сторонами було розірвано.(а.с.11)

Відповідно до ч. 1 та ч. 2 ст. 156 Житлового кодексу України, члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Відповідно до ст. 317 ЦК України, власникові належить права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Згідно ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, що не суперечать закону.

Ст. 391 ЦК України визначено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Як встановлено судом, відповідно до копії Свідоцтва про право власності на нерухоме майно видане 09.01.2018 року, позивач ОСОБА_1 має у приватній власності квартиру за адресою: Дніпропетровська область. м. Кам'янське , пр. Наддніпрянський 22-27.(а.с.70)

Відповідно до ст. 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання в права власника можливе лише з підстав, передбачених законом.

Згідно із частиною першою статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому відповідно до ст. 391 ЦК України власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Відповідно до частини 33 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справі від 07.02.2014 № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», застосовуючи положення статті 391 ЦК, відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов'язані із позбавленням права володіння, суд має виходити із такого. Відповідно до положень статей 391, 396 ЦК позов про усунення порушень права, не пов'язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов'язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Згідно пункту другого частини 34 Постанови, під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім'ї, попередніми членами його сім'ї, а також членами сім'ї попереднього власника житла.

Так, згідно письмових матеріалів справи та пояснень сторін, відповідачка ОСОБА_2 є колишньою дружиною позивача ОСОБА_1.

Згідно з пунктом 39 Постанови, члени сім'ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право користування цим житлом відповідно до закону (особистий сервітут, частина перша статті 405 ЦК). З урахуванням зазначеного суди повинні виходити з того, що стосовно права членів сім'ї власника житлового приміщення на користування ним підлягають застосуванню положення статті 405 ЦК. Оскільки інше не встановлено законом, договором чи заповітом, на підставі яких встановлено сервітут, то відсутність члена сім'ї понад один рік без поважних причин є юридичним фактом, що є підставою для втрати членом сім'ї права користування житлом.

Аналогічне викладено в ч. 2 ст. 405 ЦК України, відповідно до якої член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Позивачем не виконаний в повному обсязі обов'язок доказування в частині не проживання відповідача за зазначеною вище адресою більше одного року, оскільки у випадку коли позивач звертається з вимогою про визнання особи (осіб) такими, що втратили право користування житловим приміщенням з причин не проживання понад встановлені терміни потрібно довести обставину не проживання.

Так, щодо наданого позивачем акту про не проживання відповідача ОСОБА_2 (а.с. 9), то суд не приймає його як доказ відсутності відповідача за місцем реєстрації понад 6 місяців, оскільки відповідачем ОСОБА_2 надані Висновок за матеріалом ЖЄОЗПВКП " 1125 від 08.02.2017 року , та Висновок за матеріалом ЖЄОЗПВКП № 1504 від 19.02.2017 року відповідно до якого було встановлено, що 08.02.2017 року ОСОБА_2 звернулася з заявою до Дніпровського ВП, яка мешкає за адресою: пр. Наддніпрянський 22-27, в котрій просить прийняти заходи до свого чоловіка ОСОБА_1, який 08.02.2017 року забрав у неї ключі від квартири , та не впускає до квартири по пр. Наддніпрянському 22-27, де вона зареєстрована. (а.с.76,39)

В судовому засіданні встановлено, що відповідач ОСОБА_2 не проживає за адресою реєстрації менше року ( з 08.02.2017 року) , як то передбачено ст.405 ЦК України (позивач звернувся до суду з позовом 15.08.2017 року), суд не вбачає законних підстав для задоволення позову.

За ст. 81 ЦПК (ч. 1) кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Між тим, позивачем не доведено, що відповідач без поважних причин була відсутня за місцем своєї реєстрації понад один рік , тому в задоволенні позову має бути відмовлено.

Керуючись статтями 4, 5, 13, 19, 76-81, 89, 95,258, 259, 263-265 ,268 ,354,355 ЦПК України, суд,

УХВАЛИВ:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням відмовити повністю .

Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду Дніпропетровської області до або через Дніпровський районний суд м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області шляхом подачі апеляційної скарги у тридцятиденний строк з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Дата складання повного судового рішення - 01 червня 2018 року.

Суддя О.О. Лобарчук