Тарутинський районний суд Одеської області
_________________________________________________________________________
Справа №514/316/18
Провадження по справі № 2/514/208/18
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

31 травня 2018 року смт Тарутине

Тарутинський районний суд Одеської області у складі: головуючого судді Козирєва М.В., за участю секретаря судового засідання Георгієвої О.А., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду смт Тарутине цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про визнання договору дарування недійсним,-

В С Т А Н О В И В :

Позивач ОСОБА_1 звернувся до Тарутинського районного суду Одеської області з позовною заявою, в якій просив визнати договір дарування житлового будинку, розташованого за адресою: вул. Центральна, 10, смт Тарутине Одеської області, укладеного 05 липня 2017 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_4, недійсним.

Позовна заява обґрунтована тим, що зазначений правочин є фіктивним, спрямованим на ухилення ОСОБА_2 від виконання боргових зобовязань згідно рішення Тарутинського районного суду Одеської області від 12.06.2017 року, яке набрало законної сили 09.10.2017 року, про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошових коштів в розмірі 203388 гривень 00 копійок.

На думку позивача, в результаті укладення договору дарування житлового будинку, який належав ОСОБА_2, порушені його права, оскільки вказаний житловий будинок був єдиним джерелом для виконання рішення суду від 12.06.2017 року про стягнення боргу.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 позов підтримав в повному обсязі.

Відповідач ОСОБА_2 позов не визнав, просив відмовити в його задоволенні, посилаючись на те, що він дійсно подарував зазначений житловий будинок своєму батькові, ОСОБА_3, для того, щоб останній туди переїхав, окрім того, він визнає свій борг перед ОСОБА_1 і не ухиляється від його погашення.

Відповідач ОСОБА_4 позов також не визнав, просив відмовити в задоволенні позову, пояснивши, що дійсно йому цей будинок подарував син, і при укладенні договору дарування закон порушено не було.

Допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_5 пояснила, що доводиться співвідповідачам рідною сестрою та донькою відповідно. Між її братом та батьком дійсно був укладений договір дарування житлового будинку, оскільки батько планує там проживати, у брата є інше житло в с. Перемога Тарутинського району Одеської області, більше того, її брат, ОСОБА_2, не ухиляється від виконання своїх зобовязань щодо погашення боргу перед ОСОБА_1

Заслухавши пояснення учасників провадження, вивчивши матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи, суд дійшов до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 не підлягають задоволенню.

Так, відповідно до статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обовязків.

Згідно зі статтею 717 цього Кодексу за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

За змістом частини пятої статті 203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до змісту статті 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

За правовою позицією Верховного Суду України, викладеною у постанові від 23 серпня 2017 року у справі № 6-2697цс16, для визнання правочину фіктивним суди повинні встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. При цьому необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторони не вчиняють жодних дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування жодних наслідків (п. 24 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06 листопада 2009 року № 9).

У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно.

Отже, основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) іншого учасника або третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобовязань за договором; приховування справжніх намірів учасників правочину.

Так, в судовому засіданні встановлено та вбачається з матеріалів справи, що 05 липня 2017 року між відповідачами у справі ОСОБА_2 та ОСОБА_4 був укладений договір дарування житлового будинку, розташованого за адресою: вул. Центральна, 10, смт Тарутине Одеської області, реєстровий номер № 1251, посвідчений приватним нотаріусом Тарутинського районного нотаріального округу Одеської області ОСОБА_6

Рішенням Тарутинського районного суду Одеської області від 12 червня 2017 року, яке набрало законної сили 09 жовтня 2017 року, з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 стягнуто грошові кошти в розмірі 203388 гривень 00 копійок.

На думку суду, наявність тільки факту укладення договору дарування між близькими особами, а так само в період судового розгляду справи про стягнення з одного з цих родичів грошової суми, не може бути підставою для визнання такого договору фіктивним, позаяк не може, без інших доказів в сукупності, свідчити про наявність наміру вчинити правочин без правових наслідків.

Окрім того, на момент укладення спірного договору дарування нерухоме майно не було обтяжене підставі судового рішення про забезпечення позову, постанови державного виконавця про накладення арешту, щодо нього не велись судові спори тощо.

Суд також не приймає доводів позивача про те, що відповідач ОСОБА_3 фактично не володіє і не користується на теперішній час подарованим будинком, позаяк не надано позивачем належних і допустимих доказів про це.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи.

Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Натомість, інших доказів на підтвердження своєї позиції позивачем не надано, а суд, в силу положень ч. 7 ст. 81 ЦПК України, позбавлений права самостійно збирати докази, і таким чином позовні вимоги задоволенню не підлягають за недоведеністю.

Більше того, в судовому засіданні відповідач ОСОБА_2 надав для огляду довідку держаного виконавця від 31 травня 2018 року про сплату ОСОБА_1 частини боргу, таким чином довівши, що не ухиляється від виконання рішення суду від 12 червня 2017 року.

Враховуючи викладене, керуючись ст. ст. 202, 203, 234, 717 ЦК України, ст. ст. 263-265 ЦПК України, суд -

У Х В А Л И В :

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про визнання договору дарування недійсним - відмовити в повному обсязі.

Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Одеської області протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складено 05 червня 2018 року.

Суддя М.В. Козирєв