Справа № 196/1153/16-ц
№ провадження 2/196/7/2018
29 травня 2018 року смт.Царичанка
Царичанський районний суд Дніпропетровської області у складі:
головуючої - судді Гудим О.М.,
за участю секретаря - Шевченко Т.І.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в смт.Царичанка Дніпропетровської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, третя особа: приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_4, про визнання недійсними договорів про встановлення права користування земельними ділянками для сільськогосподарських потреб (емфітевзису) та скасування державної реєстрації,
ОСОБА_1 звернувся з позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_3, третя особа: приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального ОСОБА_4, про визнання недійсними договорів про встановлення права користування земельними ділянками для сільськогосподарських потреб (емфітевзису) та скасування державної реєстрації.
Отже, сторонами за вказаними договорами оренди землі від 30.12.2009 року та від 05.01.2010 року було належним чином виконані прийняті на себе зобовязання, як щодо приймання-передачі земельних ділянок в оренду, так і сплати орендної плати у повному обсязі. Він у встановлений законом та договорами порядку приступив до використання за цільовим призначенням орендованих земельних ділянок.
Проте, не дивлячись на існуючі відносини з оренди землі між ним та ОСОБА_2, у 2016 році ОСОБА_2 незаконно уклала з ОСОБА_3 договори про встановлення прав користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзису) на ті ж самі земельні ділянки, що і з ним:
Вважає, що укладення вказаних Договорів емфітевзису від 15.03.2016 року та внесення записів до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про право користування земельними ділянками для сільськогосподарських потреб (емфітевзису) на підставі цих договорів, грубо порушує його право, яке виникло у нього на підставі Договорів оренди землі, що були укладені раніше та відповідають вимогам чинного законодавства та є незаконними, у звязку з чим він звернувся до суду за захистом своїх порушених прав.
Відомості про укладення між ним та ОСОБА_2 договорів оренди вказаних земельних ділянок було внесено до Державного земельного кадастру згідно з вимогами чинного земельного законодавства, у звязку з чим договори оренди земельних ділянок є чинними та підстав для їх припинення чи розірвання немає, що підтверджується листом відділу Держгеокадастру у Царичанському районі Дніпропетровської області від 10.08.2016 року №32-422-99.5-989/2-16 та довідкою виконавчого комітету Могилівської сільської ради Царичанського району Дніпропетровської області від 11.08.2016 року №1977.
Отже, укладені між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 договори емфітевзису на ті ж самі вищевказані земельні ділянки є незаконними.
Згідно з вимогами ст.19 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація прав проводиться на підставі договорів, укладених у порядку, встановлених законом. Відповідно до ч.2 ст.26 цього ж Закону записи скасовуються, якщо підстави, за яких вони були внесені, визнані судом недійсними.
Враховуючи вищевикладене та посилаючись на норми ст.ст.203, 215, 216 ЦК України, ст.ст.4, 26, 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», прохає суд визнати недійсними договори емфітевзису від 15.03.2016 року та скасувати їх державну реєстрацію.
Представник позивача ОСОБА_1 - адвокат ОСОБА_5 в судовому засіданні позовні вимоги заявлені позивачем підтримала повністю та прохала їх задовольнити.
Представник відповідача ОСОБА_3 - адвокат ОСОБА_6 в судовому засіданні позовні вимоги визнала повністю.
Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання не за'явилася, хоча була належним чином повідомлена про день, час та місце розгляду справи в суді, причини неявки суду не повідомила, заяви про розгляд справи у її відсутність чи відкладення розгляду справи суду не надіслала.
Третя особа приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу ОСОБА_4 в судове засідання не зявилася, надіславши до суду заяву про розгляд справи у її відсутність, не заперечує проти задоволення позовних вимог, оскільки при посвідченні оспорюваних договорів їй, як нотаріусу, була надана неправдива інформація.
Суд, заслухавши думку сторін, перевіривши матеріали справи, вивчивши всі надані по справі докази, даючи їм оцінку у їх сукупності, враховуючи визнання позовних вимог відповідачем ОСОБА_3, вважає, що позов підлягає задоволенню за слідуючих підстав.
Згідно ст.13 ч.1 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч.1 ст.81 ЦПК України).
Нормами ч.4 ст.206 ЦПК України визначено, що у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову.
В даному випадку в судовому засіданні відповідно до норм ч.1 ст.81 ЦПК України встановлено наступне.
Отже, сторонами за вказаними договорами оренди землі від 30.12.2009 року та від 05.01.2010 року були належним чином виконані прийняті на себе зобовязання, як щодо приймання-передачі земельних ділянок в оренду, так і сплати орендної плати у повному обсязі (Т.1, а.с.15, 23, Т.2, а.с.53, 55).
Відповідно до довідки відділу Держгеокадастру у Царичанському районі Дніпропетровської області від 10.08.2016 року №32-422-99.5-989/2-16 та довідки виконавчого комітету Могилівської сільської ради Царичанського району Дніпропетровської області від 11.08.2016 року №1977 перерєстрація договорів оренди земельних ділянок, укладених між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 від 30.12.2009 року та від 05.01.2010 року, в період з 2009 року по 2012 рік не проводилась (Т.2, а.с.52, 53).
При цьому, всупереч вимог закону під час дії вищевказаних договорів оренди були укладені у 2016 між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 договори про встановлення прав користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзису) на ті ж самі земельні ділянки:
У відповідності до ст.14 Конституції України право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.
Відповідно до ч.1 ст.93 ЗК України право оренди земельної ділянки - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для провадження підприємницької та іншої діяльності.
Статтею 13 Закону України "Про оренду землі" визначено, що договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобовязаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобовязаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства.
Згідно з ч.1 ст.102-1 ЗК України право користування чужою земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис) і право користування чужою земельною ділянкою для забудови (суперфіцій) виникають на підставі договору між власником земельної ділянки та особою, яка виявила бажання користуватися цією земельною ділянкою для таких потреб, відповідно до Цивільного кодексу України.
Частиною першою статті 202 ЦК України встановлено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.
Частиною 1 статті 407 ЦК України встановлено, що право користування чужою земельною ділянкою встановлюється договором між власником земельної ділянки і особою, яка виявила бажання користуватися цією земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (далі - землекористувач).
Згідно з ч.1 ст.626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов'язків.
Відповідно до ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.
Частиною 1 статті 216 ЦК України визначено, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю.
Пленум Верховного Суду України в п. 7 постанови від 06.11.2009р. № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" роз'яснив, що правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. При цьому, суд повинен встановити наявність тих обставин, з якими закон пов'язує настання певних юридичних наслідків.
Відповідачем ОСОБА_3 заявлені позовні вимоги визнані у повному обсязі, тобто визнані всі ті обставини, на які позивач посилається на обґрунтування заявлених позовних вимог.
При вирішенні позову про визнання недійсним оспорюваного правочину враховуються загальні приписи статей 3, 15, 16 Цивільного кодексу України. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину й має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, передбачених законом, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене та в чому полягає його порушення, оскільки залежно від цього визначається необхідний спосіб захисту порушеного права, якщо таке порушення відбулося.
Наведене узгоджується з правовою позицією, викладеною у постановах Верховного Суду України від 10.02.2016 р. у справі №6-3005цс15, від 25.05.2016 р. у справі №6-605цс16.
Таким чином, з огляду на наведені приписи, завданням суду при здійсненні правосуддя є забезпечення, зокрема, захисту прав і законних інтересів юридичних осіб, інтересів суспільства і держави, відтак, встановивши наявність у особи, яка звернулася з позовом, суб'єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, на захист яких подано позов, суд з'ясовує наявність чи відсутність факту порушення або оспорення і відповідно ухвалює рішення про захист порушеного права або відмовляє позивачу у захисті.
Відтак, аналізуючи надані в якості доказів матеріали та враховуючи засади цивільного законодавства, визначені ЦК України, а саме: неприпустимість позбавлення права власності, крім випадків, встановлених Конституцією України та законом; свобода договору; свобода підприємницької діяльності, яка не заборонена законом; судовий захист цивільного права та інтересу; справедливість, добросовісність та розумність, суд дійшов висновку, що договори про встановлення права користування земельною ділянкою для сільськогосподраських потреб емфітевзису укладалися між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на незаконних підставах, із порушенням вимог цивільного законодавства, що призвело до порушення законних прав та інтересів позивача на спірні земельні ділянки, а тому маються правові підстави для визнання вказаних договорів недійсними та задоволення позову в цій частині.
Згідно вимог ст.27 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" державна реєстрація прав проводиться на підставі договорів, укладених у порядку, встановленому законом. Відповідно до ч.2 ст.26 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", у разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав, документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування записів про проведену державну реєстрацію прав, а також у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав.
На підставі зазначеного, аналізуючи зібрані по справі докази в їх сукупності, суд, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому досліджені наявних у справі доказів, приходить до висновку, що, оскільки укладені між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 договори про встановлення права користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб емфітевзису від 15.03.2016 року з порушенням вимог чинного законодавства і прав позивача ОСОБА_1, що тягне за собою не лише їх недійсність, а і скасування державної реєстрації.
За таких обставин позовні вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі.
Відповідно до вимог ч.1, п.1 ч.2 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов'язані з розглядом справи, покаладаються: у разі задоволення позову - на відповідача. Частиною 1 статті 142 ЦПК визначено, що у разі … визнання відповідачем позову до початку розгляду справи по суті суд … в рішенні у порядку встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з Державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Позивач ОСОБА_1 в позовній заяві вимоги про стягнення з відповідачів на користь позивача судового збору, сплаченого при поданні позову, чи про повернення позивачу з Державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову, не заявляв, тому судовий збір слід залишити за позивачем.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст.141, 142, 206, 258, 259, 263-265, 268, 354, п.п.15 п.15 ч.1 Перехідних положень Розділ ХІІІ ЦПК України, суд
У Х В А Л И В:
Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, третя особа: приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_4, про визнання недійсними договорів про встановлення права користування земельними ділянками для сільськогосподарських потреб (емфітевзису) та скасування державної реєстрації, про визнання недійсними договорів про встановлення права користування земельними ділянками для сільськогосподарських потреб (емфітевзису) та скасування державної реєстрації задовольнити повністю .
Судовий збір залишити за позивачем.
Рішення може бути оскаржене шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до Апеляційного суду Дніпропетровської області протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення.

У відповідності до п.п.15.5 п.15 ч.1 Розділу ХШ Перехідних Положень ЦПК України, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, тобто через Царичанський районний суд Дніпропетровської області.

Рішення суду в повному обсязі виготовлено 07 червня 2018 року.

Головуюча: О.М.ГУДИМ