Виноградівський районний суд Закарпатської області
___________________________________________________________________________________________________ Справа № 299/3409/16-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

(заочне)

01.06.2018 року м.Виноградів

Виноградівський районний суд, Закарпатської області у складі головуючого судді А.А.Надопта, секретар судового засідання С.С.Онисько, за участю позивача ОСОБА_1, представника позивача ОСОБА_2 цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3, ПАТ «Стахова компанія «УНІКА» про відшкодування шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди,

В С Т А Н О В И В :

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду із позовною заявою до відповідача ОСОБА_3, ПАТ «Стахова компанія «УНІКА» про відшкодування шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, мотивуючи свої вимоги наступним:

24 травня 2016 року приблизно о 13 год. 50 хв. ОСОБА_3, керуючи автомобілем марки «Peugeot Boxer», державний номерний знак: А09221ВВ, рухаючись на ділянці проїжджої частини вулиці Копанська в місті Виноградові в напрямку села Букове Виноградівського району, виїхав на зустрічну смугу руху, де допустив зіткнення з автомобілем марки «Dacia Logan» державний номерний знак: А09362АК під керуванням ОСОБА_1. В результаті зіткнення пошкоджений автомобіль у стані некерованого заносу скоїв наїзд на пішохода ОСОБА_4, яка внаслідок даної дорожньо-транспортної пригоди отримала тілесні ушкодження від яких померла.

За вищевказаним фактом Виноградівське відділення поліції Берегівського відділу поліції Головного управління національної поліції України в Закарпатській області розпочало кримінальне провадження № 0000488, яке, однак, згодом постановою Виноградівського ВГІ Берегівського ВП ГУНП України в Закарпатській області від 07 вересня 2016 року про закриття кримінального провадження було закрито - на підставі пункту 2 частини першої статті 284 Кримінального процесуального кодексу України (в зв'язку з відсутністю в діянні відповідача ОСОБА_3 складу кримінального правопорушення).

Як вбачається з вищевказаної постанови про закриття кримінального провадження, причиною дорожньо-транспортної пригоди стала несправність гальмівної системи автомобіля марки «Peugeot Boxer», державний номерний знак: А09221ВВ, внаслідок чого водій даного автомобіля виїхав на смугу зустрічного руху на такій відстані від автомобіля марки «Dacia Logan» державний номерний знак: А09362АК, на якій його водій вже був позбавлений технічної можливості зупинити керований ним транспортний засіб до місця зіткнення.

Згідно звіту про оцінку вартості майнової шкоди, заподіяної ушкодженням транспортного засобу, від 24 жовтня 2016 року № 3089 вартість відновлювального ремонту пошкодженого автомобіля становить 131 092,87 грн., розмір завданого власнику пошкодженого автомобіля матеріального збитку складає 116 650,89 грн.

Власником пошкодженого автомобіля є позивач ОСОБА_1 - згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії АОС № 663847 від 12 листопада 2008 року.

На основі вищевикладеного, позивач просить суд стягнути з відповідача ОСОБА_3 матеріальну шкоду в розмірі 66650 грн.89 коп., моральну шкоду в розмірі 20000 грн., крім того просить суд стягнути з ПАТ «Страхова компанія «Уніка» матеріальної шкоди в розмірі 50000 грн. та судові витрати по справі.

Позивач ОСОБА_1, та його представник адвокат ОСОБА_2, в судовому засіданні, вимоги заявленого позову підтримали повністю та просили суд такий задоволити повністю.

Відповідач ОСОБА_3, будучи належним чином повідомлений про день, час і місце розгляду справи в судове засідання не з»явився.

Представник відповідача ПАТ «Страхова компанія «Уніка», будучи належним чином повідомлений про день, час і місце розгляду справи в судове засідання не з»явився, однак подав до суду заперечення проти позову, зазначивши, що автомобіль позивача є фізично знищеним, а власнику відшкодовується різниця між вартістю транспортного засобу до та після ДТП, а також витрати на евакуацію транспортного засобу з місце ДТП., а поскільки позивач не надав доказів вартості транспортного засобу після ДТП, дійти до обґрунтованого висновку щодо остаточної суми страхового відшкодування не є можливим.

Відповідно до ч.4 ст.12 ЦПК України, кожна сторона несе ризик настання наслідків, повязаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до ч.4 ст.223 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення).

Суд вважає за необхідне звернути увагу на тому, що застосовуючи відповідно до ч.4 ст. 10 Цивільно-процесуального кодексуУкраїни, ст.17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини "при розгляді справи ч.1 ст.6 Конвенції прозахист прав людини і основоположних свобод, право особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондується з обов'язком добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами,утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу,та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (п.35 рішення від 07.07.1989р. Європейського суду з прав людиниу справі "Юніон Еліментарія Сандерс проти Іспанії" (Alimentaria SandersS.A.v.Spain).Обов'язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справиє порушенням ч.1 ст.6 даної Конвенції (§66-69рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005р. у справі "Смірнова проти України").

Враховуючи, що відповідач повідомлений належним чином повторно не з'явився до суду без повідомлення причин, не подав відзив, тому, при відсутності заперечень зі сторони позивача, вирішує справу на підставі наявних в ній доказів та матеріалів і ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає вимогам ст. 280 ЦПК України.

У відповідності до ч.2 ст.247 ЦПК Україниу зв'язку з розглядом справи за відсутності сторін фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Вивчивши та перевіривши в судовому засіданні матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті суд приходить до наступного.

Згідно ст. ст. 13, 81 ЦПК України суд розглядає справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень.

Так, судом встановлено, що24 травня 2016 року приблизно о 13 год. 50 хв. ОСОБА_3, керуючи автомобілем марки «Peugeot Boxer», державний номерний знак: А09221ВВ, рухаючись на ділянці проїжджої частини вулиці Копанська в місті Виноградові в напрямку села Букове Виноградівського району, виїхав на зустрічну смугу руху, де допустив зіткнення з автомобілем марки «Dacia Logan» державний номерний знак: А09362АК під керуванням ОСОБА_1. В результаті зіткнення пошкоджений автомобіль у стані некерованого заносу скоїв наїзд на пішохода ОСОБА_4, яка внаслідок даної дорожньо-транспортної пригоди отримала тілесні ушкодження від яких померла.

За вищевказаним фактом Виноградівське відділення поліції Берегівського відділу поліції Головного управління національної поліції України в Закарпатській області розпочало кримінальне провадження № 0000488, яке, однак, згодом постановою Виноградівського ВГІ Берегівського ВП ГУНП України в Закарпатській області від 07 вересня 2016 року про закриття кримінального провадження було закрито - на підставі пункту 2 частини першої статті 284 Кримінального процесуального кодексу України (в зв'язку з відсутністю в діянні відповідача ОСОБА_3 складу кримінального правопорушення).

Як вбачається з вищевказаної постанови про закриття кримінального провадження, причиною дорожньо-транспортної пригоди стала несправність гальмівної системи автомобіля марки «Peugeot Boxer», державний номерний знак: А09221ВВ, внаслідок чого водій даного автомобіля виїхав на смугу зустрічного руху на такій відстані від автомобіля марки «Dacia Logan» державний номерний знак: А09362АК, на якій його водій вже був позбавлений технічної можливості зупинити керований ним транспортний засіб до місця зіткнення.

Згідно звіту про оцінку вартості майнової шкоди, заподіяної ушкодженням транспортного засобу, від 24 жовтня 2016 року № 3089 вартість відновлювального ремонту пошкодженого автомобіля становить 131 092,87 грн., розмір завданого власнику пошкодженого автомобіля матеріального збитку складає 116 650,89 грн.

Власником пошкодженого автомобіля є позивач ОСОБА_1 - згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії АОС № 663847 від 12 листопада 2008 року.

Відповідно до частини першої статті 1166 Цивільного кодексу України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку (ч. 2 ст. 1187 ЦК України).

Особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого (ч. 5 ст. 1187 ЦК України).

За змістом зазначеної норми закону до підстав звільнення від відповідальності володільця джерела підвищеної небезпеки належать заподіяння шкоди внаслідок: а) непереборної сили; б) умислу потерпілого.

Отже, відповідальність володільця джерела підвищеної небезпеки настає незалежно від його вини.

Поняття непереборної сили міститься у пункті 1 частини першої статті 263 ЦК України, відповідно до якого непереборною силою визнається надзвичайна або невідворотна за даних умов подія.

Під непереборною силою слід розуміти, зокрема, надзвичайні або невідворотні за даних умов події (пункт 1 частини першої статті 263 ЦК України), тобто ті, які мають зовнішній характер.

Таким чином, непереборна сила - це надзвичайна та невідворотна зовнішня подія, яка повністю звільняє від відповідальності заподіювача шкоди, за умови шо останній не міг завбачити її настання або міг передбачити її настання, але не міг відвернути і яка, здійснюючи вплив на діяльність заподіювача шкоди, спричинила настання такої майнової шкоди.

Такого висновку дійшов Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ в ухвалі від 22 жовтня 2014 року в цивільній справі № 6-37207св14.

Втім, як вбачається з постанови Виноградівського ВП Берегівського ВП ГУНП України в Закарпатській області від 07 вересня 2016 року про закриття кримінального провадження, діяльність відповідача ОСОБА_3, що пов'язана з експлуатацією та керуванням транспортним засобом - автомобілем марки «Peugeot Boxer», державний номерний знак: А09221ВВ, не підпадає під дію непереборної сили, так як дорожньо- транспортна пригода, що сталася 24 травня 2016 року, не була спровокована зовнішньою подією, а сталася виключно внаслідок експлуатації вищевказаного транспортного засобу.

Відповідач ОСОБА_3 використовуючи автомобіль марки «Peugeot Boxer», державний номерний знак: А09221ВВ, як водій, відповідно до вимог Правил дорожнього руху, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 10 жовтня 2001 року № 1306, міг і повинен був проявляти більш ретельну увагу його технічному стану, своєчасно здійснювати діагностику його механізмів та агрегатів та слідкувати за їх справністю.

Так, відповідно до підпунктів «а», «б» пункту 2.3. Правил дорожнього руху для забезпечення безпеки дорожнього руху водій зобов'язаний перед виїздом перевірити і забезпечити технічно справний стан і комплектність транспортного засобу, правильність розміщення та кріплення вантажу; бути уважним, стежити за дорожньою обстановкою, відповідно реагувати на її зміну, стежити за правильністю розміщення та кріплення вантажу, технічним станом транспортного засобу і не відволікатися від керування цим засобом у дорозі.

Відсутність обвинувального вироку чи наявність постанови слідчого про відмову в порушенні кримінальної справи за статтею 286 Кримінального кодексу України не звільняє відповідача від обов'язку доказування своєї невинуватості.

Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в абзаці четвертому пункту 4 постанови від 01 березня 2013 року № 4 «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» роз'яснив, що відповідно до частини четвертої статті 61 ЦПК України вирок у кримінальній справі, що набрав законної сили, або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення обов'язкові для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок або постанову суду, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою. У зв'язку із цим у разі прийняття судом постанови про закриття провадження у справі про адміністративне правопорушення, наприклад, через закінчення строків накладення адміністративного стягнення (стаття 38 Кодексу України про адміністративні правопорушення), суд повинен звернути увагу на те, чи містить така постанова суду відповіді на питання про те, чи мала місце дорожньо-транспортна пригода та чи сталася вона з вини відповідача. Відсутність складу злочину, наприклад, у разі відмови у порушенні кримінальної справи, закриття кримінальної справи за правилами Кримінально- процесуального кодексу України 1960 року чи закриття кримінального провадження за правилами Кримінального процесуального кодексу України 2012 року не означає відсутність вини для цивільно-правової відповідальності. При цьому постанова (ухвала) слідчого, прокурора, суду про відмову в порушенні кримінальної справи або її закриття, закриття кримінального провадження є доказом, який повинен досліджуватися та оцінюватися судом у цивільній справі у порядку, передбаченому ЦПК України.

Таким чином, закон містить вказівку на перерозподіл доказування та зобов'язує саме відповідача довести, що шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки, було спричинено внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого, тобто не з вини відповідача. Разом із тим шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, завжди є неправомірною та передбачає безвинну відповідальність власника такого джерела.

Саме такого висновку дійшов Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ у постанові від 30 травня 2016 року в цивільній справі № 607/18544/14-ц.

Аналогічну правову позицію раніше вже висловлював Верховний Суд України в ухвалі від 27 жовтня 2010 року в справі № 6-30038св09.

У пункті 7 постанови Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01 березня 2013 року № 4 «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» роз'яснено, що при завданні шкоди джерелом підвищеної небезпеки на особу, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, не може бути покладено обов'язок з її відшкодування, якщо вона виникла внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого (частина п'ята статті 1187 ЦК України). Під непереборною силою слід розуміти, зокрема, надзвичайні або невідворотні за даних умов події (пункт 1 частини першої статті 263 ЦК України), тобто ті, які мають зовнішній характер. Під умислом потерпілого слід розуміти, зокрема, таку його протиправну поведінку, коли потерпілий не лише передбачає, але і бажає або свідомо допускає настання шкідливого результату (наприклад, суїцид).

Згідно зі статтею 1192 ЦК України з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов'язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ того ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі. Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.

Згідно з частиною другою статті 22 ЦК України збитками є: втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

У пункті 15 постанови Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01 березня 2013 року № 4 «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» роз'яснено, що якщо пошкоджений транспортний засіб не може бути відновлено або вартість його відновлювального ремонту з урахуванням зношеності та втрати товарної вартості перевищує його ринкову вартість на момент пошкодження, розмір шкоди визначається за ринковою вартістю транспортного засобу на момент пошкодження. Порядок відшкодування шкоди, пов'язаної з фізичним знищенням транспортного засобу, регламентовано статтею 30 Закону № 1961-IV, який згідно зі статтею 8 ЦК України (аналогія закону) може застосовуватись не лише страховиком, а й іншими особами, які здійснюють діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, та відповідають за завдану шкоду. Тобто транспортний засіб вважається фізично знищеним, якщо його ремонт є технічно неможливим чи економічно необгрунтованим, а власник транспортного засобу згоден із визнанням транспортного засобу фізично знищеним. Ремонт вважається економічно необгрунтованим, якщо передбачені згідно з експертизою, проведеною відповідно до вимог законодавства, витрати на ремонт транспортного засобу перевищують вартість транспортного засобу до дорожньо-транспортної пригоди. У разі якщо власник транспортного засобу не згоден із визнанням транспортного засобу фізично знищеним, йому відшкодовується різниця між вартістю транспортного засобу до та після дорожньо-транспортної пригоди, а також витрати з евакуації транспортного засобу з місця цієї пригоди. Якщо ж транспортний засіб визнано фізично знищеним, відшкодування шкоди виплачується у розмірі, який відповідає вартості транспортного засобу до дорожньо-транспортної пригоди та витратам з евакуації транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди.

Особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов'язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням) (ч. 1 ст. 1194 ЦК України).

Таким чином, із приписів вищенаведеної правової норми випливає, що обов'язок відшкодувати завдану шкоду в особи, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, виникає лише в разі недостатності страхової виплати для повного відшкодування такої шкоди, і лише щодо відшкодування різниці між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою.

Відносини у сфері обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів регулюються Законом України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».

Відповідно до пункту 21.1. статті 21 названого Закону з урахуванням положень пункту 21.3 цієї статті на території України забороняється експлуатація транспортного засобу (за винятком транспортних засобів, щодо яких не встановлено коригуючий коефіцієнт в залежності від типу транспортного засобу) без поліса обов'язкового страхування цивільно- правової відповідальності, чинного на території України, або поліса (сертифіката) обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності, укладеного в іншій країні з уповноваженою організацією із страхування цивільно-правової відповідальності, з якою МТ СБУ уклало угоду про взаємне визнання договорів такого страхування.

Статтею 3 вказаного Закону визначено, що обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності здійснюється з метою забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров'ю та/або майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди та захисту майнових інтересів страхувальників.

Тобто, виходячи із суті такого страхування, закон має на меті захист не лише прав потерпілих на відшкодування шкоди, а й захист інтересів страхувальника - заподіювана шкоди.

Аналогічну правову позицію неодноразово висловлював Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ, зокрема в ухвалі від 05 грудня 2012 року в справі № 6-29376св 12; ухвалі від 24 квітня 2013 року в справі № 6-620св13.

За змістом пунктів 9.1., 9.2. статті 9 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страховик зобов'язаний здійснити виплату страхового відшкодування відповідно до умов договору страхування у межах страхової суми. Розмір страхової суми за шкоду, заподіяну майну потерпілих, становить 50 тисяч гривень на одного потерпілого.

Згідно з пунктом 22.1. статті 22 названого Закону в разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо- транспортної пригоди життю, здоров'ю, майну третьої особи.

Виходячи зі змісту положень статті 28 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» шкода, заподіяна в результаті дорожньо-транспортної пригоди майну потерпілого, - це шкода, пов'язана: з пошкодженням чи фізичним знищенням транспортного засобу; з пошкодженням чи фізичним знищенням доріг, дорожніх споруд, технічних засобів регулювання руху; з пошкодженням чи фізичним знищенням майна потерпілого; з проведенням робіт, які необхідні для врятування потерпілих у результаті дорожньо-транспортної пригоди; з пошкодженням транспортного засобу, використаного для доставки потерпілого до відповідного закладу охорони здоров'я, чи забрудненням салону цього транспортного засобу; з евакуацією транспортних засобів з місця дорожньо-транспортної пригоди.

Водночас статтею 29 названого Закону визначено, що в зв'язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов'язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством, включаючи витрати на усунення пошкоджень, зроблених навмисно з метою порятунку потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, з евакуацією транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди до місця проживання того власника чи законного користувача транспортного засобу, який керував транспортним засобом у момент дорожньо-транспортної пригоди, чи до місця здійснення ремонту на території України. Якщо транспортний засіб необхідно, з поважних причин, помістити на стоянку, до розміру шкоди додаються також витрати на евакуацію транспортного засобу до стоянки та плата за послуги стоянки.

Як вбачається з поліса обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № АЕ/7341450 від 27 січня 2016 року автомобіль марки «Peugeot Boxer», державний номерний знак: А09221ВВ, на якому відповідач ОСОБА_3 1.1, вчинив ДТП, забезпечений у ПрАТ «УНІКА».

Згідно з роз'ясненнями, що міститься у пункті 16 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01 березня 2013 року № 4 «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» оскільки відповідно до статті 3 Закону № 1961-IV обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності здійснюється як з метою забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров'ю та/або майну потерпілих унаслідок дорожньо-транспортної пригоди, так і захисту майнових інтересів страхувальників, враховуючи положення статті 1194 ЦК України, питання про відшкодування шкоди самою особою, відповідальність якої застрахована, вирішується залежно від висловленої нею згоди на таке відшкодування та виконання чи невиконання нею передбаченого статтею 33 Закону № 1961-IV обов'язку щодо письмового надання страховику, з яким укладено відповідний договір (у передбачених випадках Моторному (транспортному) страховому бюро України), повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду встановленого зразка. У разі відсутності такої згоди завдана потерпілому шкода підлягає відшкодуванню страховиком у межах передбаченого договором страхування страхового відшкодування. Наявність такої згоди у вигляді відповідної заяви цієї особи та виконання нею передбаченого статтею 33 Закону № 1961-IV обов'язку з'ясовується судом першої інстанції, у зв'язку з чим до участі у справі може бути залучений страховик.

При відшкодуванні страховиком шкоди, завданої особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, така особа сплачує потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

У даному випадку фактичним розміром шкоди є 116 650,89 грн., а розмір страхової виплати, як відомо, - 50 000 грн., відтак відповідач ОСОБА_3 повинен додатково нести відповідальність у межах суми 66 650,89 грн., яка є різницею між фактичним розміром шкоди, заподіяної пошкодженому автомобілю, і страховою виплатою.

Водночас, виходячи зі змісту приписів статті 1194 ЦК України, питання про відшкодування шкоди самою особою, відповідальність якої застрахована, вирішується залежно від висловленої нею згоди на таке відшкодування; у разі відсутності такої згоди за її заявою до субсидіарної відповідальності залучається страховик.

На зазначеному неодноразово наголошували Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ (ухвала від 18 січня 2012 року в справі № 6- 27529св11; ухвала від 25 квітня 2012 року в справі № 6-5966св12) та Верховний Суд України (ухала від 28 вересня 2011 року в справі № 6-59182св10).

Стосовно вимог позивача про відшкодування заподіяної йому відповідачем ОСОБА_3 моральної шкоди, в розмірі 20000 грн., необхідно зазначити наступне.

Згідно з пунктом 23.1. статті 23 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» шкодою, заподіяною життю та здоров'ю потерпілого внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, є: шкода, пов'язана з лікуванням потерпілого; шкода, пов'язана з тимчасовою втратою працездатності потерпілим; шкода, пов'язана із стійкою втратою працездатності потерпілим; моральна шкода, що полягає у фізичному болю та стражданнях, яких потерпілий - фізична особа зазнав у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; шкода, пов'язана із смертю потерпілого.

Статтею 26-1 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» встановлено, що страховиком (у випадках, передбачених підпунктами «г» і «ґ» пункту 41.1. та підпунктом «в» пункту 41.2. статті 41 цього Закону, - МТСБУ) відшкодовується потерпілому - фізичній особі, який зазнав ушкодження здоров'я під час дорожньо-транспортної пригоди, моральна шкода у розмірі 5 відсотків страхової виплати за шкоду, заподіяну здоров'ю.

Проаналізувавши наведені норми, можна дійти висновку, що Закон України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» встановлює обов'язок для страховика відшкодувати не будь-яку моральну шкоду, а лише таку, що полягає у фізичному болю та стражданнях, яких потерпілий - фізична особа зазнав у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я.

Відтак, обов'язок по відшкодуванню моральної шкоди, що полягає у душевних стражданнях, яких потерпілий - фізична особа зазнав у зв'язку із знищенням чи пошкодженням його майна, не може бути покладений на страховика, лише - на страхувальника.

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Зокрема, з'ясуванню підлягає підтвердження факту заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору (п. 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди»).

Водночас слід зазначити, що моральну шкоду не можна відшкодувати в повному обсязі, так як немає (і не може бути) точних критеріїв майнового виразу душевного болю, спокою, честі, гідності особи. Будь-яка компенсація моральної школи не може бути адекватною дійсним стражданням, тому будь-який її розмір може мати суто умовний вираз, тим більше, якщо така компенсація стосується юридичної особи.

Однак у будь-якому випадку розмір відшкодування повинен бути адекватним нанесеній моральній шкоді.

На підставі статті 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними діями майну фізичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою яка її завдала.

Стаття 1167 ЦК України, передбачає, що моральна шкода, завдана фізичній особі неправомірними діями, відшкодовується особою яка її завдала, за наявності її вини.

Згідно п. 13 Постанови Пленуму Верховного Суду України №3 від 31.03.1989 р. «Про практику застосування судами України законодавства про відшкодування матеріальної шкоди, заподіяної злочином, стягнення безпідставно нажитого майна» (з наступними змінами) та абз.1 п. 2 постанови Пленуму ВСУ №6 від 27.03.1992 р. «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» вбачається, що шкода, заподіяна злочином, підлягає відшкодуванню особою, яка її заподіяла, в повному обсязі за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв'язок та є вина зазначеної особи. Відповідно до ч.ч.1-4 ст.23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов'язана з розміром цього відшкодування.

Суд вважає доведеним, що внаслідок неправомірних дій відповідача ОСОБА_3 позивачу ОСОБА_1було завдано матеріальної шкоди.

Суд вважає, що сума моральної шкоди в розмірі 20000 грн. необґрунтовано завищена, не доведена в повному обсязі в судовому засіданні, тому суд оцінює моральну шкоду, яка заподіяна ОСОБА_1, в розмірі 5000 грн..

За таких обставин, суд приходить до висновку про необхідність часткового задоволення заявлених позовних вимог.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України підлягає стягненню з відповідача на користь позивача документально підтверджені судови витрати по справі, а саме судовий збір у розмірі 1366 грн. 51 коп., що стверджується квитанцією про сплату судового збору від 05.12.2016 року (а.с.1).

На підставі викладеного та керуючись ст. 27 Закону України "Про страхування", ст.ст. 1166, 1187, 1188, 1191, 1194 ЦК України, ст.ст. 12, 76, 81, 89, 141, 259, 263-265, 268, 280-284,352, 354, ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В :

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3, ПАТ «Стахова компанія «УНІКА» про відшкодування шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди задоволити частково.

Стягнути з ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, мешканця ІНФОРМАЦІЯ_2 на користь ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_3, мешканця ІНФОРМАЦІЯ_4, в рахунок відшкодування матеріальної шкоди в розмірі 66 650,89 гривень.

Стягнути з ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, мешканця ІНФОРМАЦІЯ_2 на користь ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_3, мешканця ІНФОРМАЦІЯ_4, у вигляді одноразової виплати завдану моральну шкоду в розмірі 5 000 гривень.

Стягнути з ПАТ «Стахова Компанія «Уніка» (код за ) на користь ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_3, мешканця ІНФОРМАЦІЯ_4, в рахунок відшкодування матеріальної шкоди в розмірі 50000 грн.

Стягнути з ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, мешканця ІНФОРМАЦІЯ_2 на користь ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_3, мешканця ІНФОРМАЦІЯ_4, судові витрати по справі: судовий збір в розмірі 683,25 грн.

Стягнути з ПАТ «Стахова Компанія «Уніка» (код за на користь ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_3, мешканця ІНФОРМАЦІЯ_4, судові витрати по справі: судовий збір в розмірі 683,25 грн.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом тридцяти днів з дня його проголошення .

Учасник справи, якому повне заочне рішення не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.

Рішення суду може бути оскаржене безпосередньо до Апеляційного суду Закарпатської області шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

У відповідності до п.п.15.5) п.п.15п.1 Розділу ХШ Перехідних Положень ЦПК України в новій редакції, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

ГоловуючийОСОБА_5