Справа №473/6/18 04.06.2018
Єдиний унікальний номер судової справи 473/6/18
Номер провадження 22-ц/784/777/18
Доповідач апеляційного суду Серебрякова Т.В.
Постанова

Іменем України

04 червня 2018 року місто Миколаїв

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Миколаївської області в складі:

головуючого Серебрякової Т.В.,

суддів: Галущенка О.І., Лисенка П.П.,

з секретарем судового засідання Гавор В.Б.,

переглянувши у відкритому судовому засіданні за апеляційною скаргою ОСОБА_2 рішення, яке ухвалено Вознесенським міськрайонним судом Миколаївської області під головуванням судді Ротар М.М., в приміщенні того ж суду 02 березня 2018 року о 13 годині 37 хвилині, у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - фізична особа-підприємець ОСОБА_4, про розірвання договору, стягнення штрафу та відшкодування моральної шкоди,

УСТАНОВИЛА:

У січні 2018 року ОСОБА_2 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_3 про розірвання договору, стягнення штрафу та відшкодування моральної шкоди.

В обґрунтування позовної заяви зазначено, що 15 серпня 2016 року між ОСОБА_2, фізичною-особою підприємцем ОСОБА_4 та ОСОБА_3 укладено договір №30 на виготовлення та встановлення надмогильного комплексу з граніту в місті Вознесенськ Миколаївської області.

За умовами договору ФОП ОСОБА_4 прийняв на себе зобов'язання на свій ризик особисто виготовити, транспортувати та встановити надмогильний комплекс із граніту (пам'ятник) в місті Вознесенськ Миколаївської області, а ОСОБА_2 зобов'язався прийняти та оплатити виконану роботу належної якості згідно договору.

Згідно п.п.1.3 п.1, п.п.5.2 п.6 договору безпосереднім виконувачем робіт визначався ОСОБА_3, а термін виконання робіт визначено у чотири місяці.

Позивачем, у відповідності до вимог п.п.7.1 п.7 договору, 16 серпня 2016 року здійснено авансовий платіж у розмірі 13 065 грн. 33 коп. на обумовлений договором картковий рахунок.

Проте, станом на 29 грудня 2017 року ОСОБА_3 умови договору не виконав, гранітний комплекс не виготовив та сплачені позивачем грошові кошти не повернув.

Посилаючись на викладені обставини, ОСОБА_2 просив розірвати договір №30 на виготовлення та встановлення надмогильного комплексу з граніту в місті Вознесенськ Миколаївської області від 15 серпня 2016 року, стягнути з ОСОБА_3 штраф в розмірі 100% від перерахованої суми грошей в сумі 13 000 грн.

Крім того, оскільки відповідачем спричинено позивачу моральної шкоди, яка полягає у душевних стражданнях, пов'язаних з невиконанням умов договору, що впливає на його авторитет серед сім'ї, знайомих та сусідів, ОСОБА_2 просив також стягнути з ОСОБА_3 50 000 грн. на відшкодування моральної шкоди.

Ухвалою Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 05 лютого 2018 року до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору залучено ФОП ОСОБА_4 (а.с.20).

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, ФОП ОСОБА_4 надав до суду письмові пояснення, в яких зазначав, що ним особисто за власні кошти замість відповідача ОСОБА_3 повернуто на рахунок позивача авансовий платіж в розмірі 13 065 грн.

Рішенням Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 02 березня 2018 року у задоволені позовних вимог ОСОБА_2 відмовлено у повному обсязі.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 посилаючись на порушення міськрайонним судом норм матеріального та процесуального права, просив рішення в частині відмови у задоволенні позовних вимог про відшкодування моральної шкоди скасувати, та ухвалити в цій частині нове судове рішення про задоволення позовних вимог.

В частині позовних вимог про розірвання договору та стягнення штрафу рішення не оскаржується, а тому апеляційним судом не перевіряється.

Апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав.

Так, забезпечення кожному права на справедливий суд та реалізація права особи на судовий захист мають здійснюватися з урахуванням норм Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а також практики Європейського суду з прав людини, які відповідно до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року за №3477-IV застосовуються судами при розгляді справ як джерело права.

За змістом п.1 ст.6, ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР, ст.1 Першого протоколу до Конвенції кожен має право на розгляд його справи упродовж розумного строку судом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру.

Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Відповідно до ст.ст.1,3 ЦК України, ст.ст.2,4-5,12-13,19 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, що виникають з цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також справ, розгляд яких, в порядку цивільного судочинства, прямо передбачено законом.

При цьому, в порядку цивільного судочинства, виходячи із його загальних засад про неприпустимість свавільного втручання у сферу особистого життя людини; судовий захист цивільного права та інтересу; справедливість, добросовісність та розумність, перш за все регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників.

Кожна особа, а у випадках, встановлених законом, органи та особи, яким законом надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси, мають право в порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів; або прав, свобод та інтересів інших осіб, інтереси яких вони захищають, державних чи суспільних інтересів.

Частина 1 ст.15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства (ч.2 ст.15 ЦК України).

Договір є обов'язковим для виконання сторонами, що зазначено у ст.629 ЦК України.

За змістом п.1 ч.2 ст.11 ЦК України, підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини, а положеннями ч.1 ст.626 ЦК України передбачено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

За правилами ч.1 ст.509 ЦК України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Згідно із ст.526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

За ч.1 ст.530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до ст.ст.525,526 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

За приписами статей 610,611 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання); у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Відповідно до ч.1 ст.837 ЦК України за договором підряду одна сторона (підрядник) зобов'язується на свій ризик виконати певну роботу за завданням другої сторони (замовника), а замовник зобов'язується прийняти та оплатити виконану роботу.

З матеріалів справи убачається, що 16 серпня 2016 року між ОСОБА_2, фізичною-особою підприємцем ОСОБА_4 та ОСОБА_3 укладено договір №30 на виготовлення та встановлення надмогильного комплексу з граніту в місті Вознесенськ Миколаївської області (а.с.10-12).

За умовами договору ФОП ОСОБА_4 прийняв на себе зобов'язання на свій ризик особисто виготовити, транспортувати та встановити надмогильний комплекс із граніту (пам'ятник) в місті Вознесенськ Миколаївської області, а ОСОБА_2 зобов'язався прийняти та оплатити виконану роботу належної якості згідно договору (п.п.1 п.1 договору).

Згідно п.п.1.3 п.1 договору сторонами узгоджено, що безпосереднім виконувачем робіт по даному договору є ОСОБА_3

Відповідно до п.п.5.1,5.2 п.5 договору виконавець зобов'язався розпочати виконання робіт не пізніше п'яти днів з моменту отримання передоплати від замовника в розмірі 30% від загальної вартості робіт та виконати роботу протягом чотирьох місяців з правом дострокового виконання.

Підпунктом 6.8 п.6 договору передбачено, що загальна вартість робіт складає 40 000 грн., з яких 24 000 грн. - вартість пам'ятника, 1 000 грн. - вартість художніх робіт, 15 000 грн. - вартість транспортування і встановлення надмогильної споруди.

Згідно п.п.7.1 п.7 договору авансовий платіж вноситься замовником на передбачений договором картковий рахунок протягом 1 дня з дати підписання договору.

16 серпня 2016 року ОСОБА_2 здійснено авансовий платіж відповідно до умов договору у розмірі 13 065 грн. 33 коп. (а.с.13).

24 листопада 2016 року на адресу ОСОБА_4 позивачем надіслано претензію, в якій останній запропоновував до 30 листопада 2016 року виконати умови договору або повернути сплачені ним кошти (а.с.14,15).

З письмових пояснень ФОП ОСОБА_4 та доданої до них копії квитанції від 03 жовтня 2017 року вбачається, що останнім повернуто позивачу ОСОБА_2 суму авансового платежу (а.с.31-32,33). Зазначене також не заперечувалось позивачем у судовому засіданні суду першої інстанції.

Обґрунтовуючи позовні вимог в частині відшкодування моральної шкоди, позивач посилався на те, що діями (бездіяльністю) відповідача йому було завдано істотних емоційних страждань, оскільки умови договору тривалий час не виконувались, інформацію про виконання зобов'язань за договором відповідачем не надавалось. Крім того, зневажливе ставлення з боку відповідача до нього, який більше року користувався його грошима не повертаючи їх, впливало на авторитет позивача у оточуючих його людей.

Окрім того, в апеляційній скарзі зазначено про те, що неправомірні дії відповідача здійснили негативний вплив на психологічний стан позивача, оскільки весь цей час він переживав і нервував з приводу нестачі грошових коштів на належне облаштування могили свого сина у зв'язку із щоденним зростанням цін.

За правилами діючого цивільного законодавства, моральна шкода підлягає відшкодуванню у випадках, передбачених законом або договором.

Відповідно до положень статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом відповідно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення, визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов'язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

При вирішенні спору про відшкодування моральної шкоди підлягає обов'язковому з'ясуванню наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні.

Тобто, ст.23 ЦК України, на яку посилається позивач як на одну із правових підстав для задоволення позовних вимог в цій частині, по своїй суті має загальний характер і вказує, в чому саме може полягати моральна шкода, порядок її відшкодування, визначення розміру відшкодування моральної шкоди та інше, та дана правова норма сама по собі не може бути правовою підставою для відшкодування моральної шкоди, оскільки вона не стосується конкретних правовідносин, а визначає загальні поняття щодо відшкодування даного виду шкоди у тих випадках, коли її відшкодування передбачено законом або договором.

Як вбачається з матеріалів справи між сторонами існували договірні відносини, а саме між ОСОБА_2, ОСОБА_3 та ФОП ОСОБА_4 був підписаний договір №30 на виготовлення та встановлення надмогильного комплексу із граніту, про що вже зазначалося раніше.

Як роз`яснено в постанові Пленуму Верховного Суду України в п.2 від 31 березня 1995 року за №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», спори про відшкодування заподіяної фізичній чи юридичній особі моральної (немайнової) шкоди розглядаються судами, зокрема: коли право на її відшкодування безпосередньо передбачено нормами Конституції України або випливає з її положень; у випадках, передбачених ЦК України та іншим законодавством, яким встановлено відповідальність за заподіяння моральної шкоди.

Отже, спори про відшкодування фізичній особі моральної шкоди розглядаються, зокрема: коли право на її відшкодування безпосередньо передбачено нормами Конституції України або випливає з її положень; у випадках, передбачених законодавством, яке встановлює відповідальність за заподіяння моральної шкоди; при порушенні зобов'язань, які підпадають під дію Закону України «Про захист прав споживачів» чи інших законів, що регулюють такі зобов'язання і передбачають відшкодування моральної шкоди.

Правовідносини, що виникли між сторонами у даній справі є договірними, тому відшкодування моральної шкоди у випадку їх порушення законом не передбачено.

Також є безпідставним посилання позивача на правила ст.1167 ЦК України, яка на спірні відносини не поширюється, оскільки регулює позадоговірні (деліктні) відносини.

Таким чином, за спірними правовідносинами у позивача не виникає права на відшкодування моральної шкоди.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 24 лютого 2016 року у справі № 6-1790-цс15.

Лише відповідно до положень статей 4,22 Закону України «Про захист прав споживачів» від 12 травня 1991 року (з наступними змінами та доповненнями) споживачі мають право на відшкодування моральної шкоди в разі її заподіяння небезпечною для життя і здоров'я людей продукцією у випадках, передбачених законом.

За п.5 ч.1 ст.4 Закону України «Про захист прав споживачів» від 12 травня 1991 року (з наступними змінами та доповненнями), споживачі під час придбання, замовлення або використання продукції, яка реалізується на території України, для задоволення особистих потреб мають право на відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої внаслідок недоліків продукції (дефекту продукції), відповідно до закону.

У ст.1 Закону України «Про відповідальність за шкоду, завдану внаслідок дефекту в продукції» від 19 травня 2011 року (з наступними змінами та доповненнями) поняття шкоди визначено як завдані внаслідок дефекту в продукції каліцтво, інше ушкодження здоров'я або смерть особи, пошкодження або знищення будь-якого об'єкта права власності, за винятком самої продукції, що має дефект.

Оскільки позивач не навів жодних доказів, які б свідчили про спричинення йому моральної шкоди небезпечною для життя і здоров'я людей продукцією, підстави для відшкодування моральної шкоди в даному випадку - відсутні.

Отже, міськрайонний суд, ураховуючи положення Закону України «Про захист прав споживачів» дійшов правильного висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог в частині відшкодування моральної шкоди, оскільки небезпеки для життя і здоров'я позивача вищевказаними діями відповідача завдано не було.

Інші доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а лише зводяться до переоцінки доказів.

Оскільки суд першої інстанції ухвалив рішення з дотриманням норм матеріального і процесуального права, то апеляційна скарга в силу ст.375 ЦПК України підлягає залишенню без задоволення, а судове рішення в оскаржуваній частині без змін.

Законність та обґрунтованість рішення суду в іншій частині колегією суддів не перевіряється, оскільки не є предметом апеляційного оскарження та відповідно, з врахуванням принципу диспозитивності, колегія суддів не має права робити висновків щодо неоскарженої частини судового рішення.

Керуючись ст.ст.367,374,375,381,382 ЦПК України, колегія суддів

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2- залишити без задоволення.

Рішення Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 02 березня 2018 року в оскаржуваній частині - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення у випадках та з підстав, передбачених ст.389 ЦПК України.

Головуючий Т.В. Серебрякова

Судді: О.І. Галущенко

П.П. Лисенко

Повний текст судового рішення

складено 06 червня2018 року