АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29.05.2018 року м. Одеса

справа №520/43/17

провадження №22-ц/785/1742/18

№ 22-ц/785/1278/18

Апеляційний суд Одеської області у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого- Колеснікова Г.Я.(суддя-доповідач),

суддів- Сєвєрової Є.С., Ващенко Л.Г.,

за участю секретаря Сідлецької Ю.С.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_2,

відповідачі - ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5,

представники відповідачів - ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8,

третя особа - ОСОБА_9,

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги ОСОБА_6 в інтересах ОСОБА_5, ОСОБА_10 на рішення Київського районного суду м. Одеси від 08 листопада 2017 рокуу складі судді Куриленко О.М.,

ВСТАНОВИВ:

У січні 2017 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 про визнання договору купівлі-продажу квартири недійсним.

Позовна заява мотивована тим, що ухвалою Овідіопольського районного суду Одеської області від 23 лютого 2015 року забезпечено його (ОСОБА_10.) позов до ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики шляхом накладання арешту на квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_1, що належала ОСОБА_3, яка ухвалою апеляційного суду Одеської області від 09 вересня 2015 року змінена шляхом накладення арешту на ? частину зазначеної квартири. Незважаючи на судову заборону, ОСОБА_3, від імені якого діяла ОСОБА_4, незаконно відчужив зазначену квартиру ОСОБА_5 за договором купівлі-продажу від 18 вересня 2015 року.

Посилаючись на те, що угода про відчуження квартири є незаконною та порушує його законні права на належне виконання рішення суду про стягнення боргу з ОСОБА_3 за рахунок майна забезпеченого судовим арештом, позивач, уточнивши позовні вимоги, просив суд визнати договір купівлі-продажу від 18 вересня 2015 року, укладений між ОСОБА_3, від імені якого діяла ОСОБА_4, та ОСОБА_5, реєстровий №1487, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Сегеченко І.М., недійсним на підставі ст. 215 ЦК України, як такий, що не відповідає вимогам ст. 203 ЦК України (т.1 а.с.3-6, 26-37).

Відповідач ОСОБА_4 позов не визнала, надавши суду письмові заперечення, в яких посилалась на необґрунтованість та безпідставність позовних вимог, з огляду на те, що спірна квартира не була єдиним джерелом для виконання рішення суду про стягнення боргу; не доведено мету укладання зазначеного договору - уникнення виконання рішення суду; про існування ухвали про накладання арешту на квартиру на час укладання договору купівлі-продажу їй (ОСОБА_3І.) відомо не було; ставлячи питання про визнання договору купівлі-продажу недійсним в цілому, позивачем не враховано, що арешт накладено на 1/2 частину квартири, що належить ОСОБА_3, а інша 1/2 частина належить їй (ОСОБА_3І.); обтяження на квартиру було зареєстроване 23 лютого 2015 року та припинено 18 вересня 2015 року і станом на час розгляду справи обтяження відсутнє (т.1 а.с.163-167).

Відповідач ОСОБА_5 позовні вимоги не визнала, посилаючись на їх необґрунтованість, непорушність її права власності, оскільки вона є добросовісним набувачем, та відповідність укладеного договору купівлі-продажу усім ознакам дійсності правочину (т. 1 а.с.168-176).

Ухвалою Київського районного суду м.Одеси від 08 листопада 2017 року у якості третьої особи, що не заявляє самостійних вимог на предмет позову, до участі у справі залучено ОСОБА_9 (т.1 а.с.200-201).

Рішенням Київського районного суду м.Одеси від 08 листопада 2017 року позов ОСОБА_10 задоволено частково.

Визнано частково недійсним договір купівлі-продажу від 18 вересня 2015 року, реєстровий №1487, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Сегеченко І.М., укладений між ОСОБА_5 та ОСОБА_4, діючої від імені ОСОБА_3, а саме в частині: 1/2 частини квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_2, що належала ОСОБА_3 Вирішено питання про розподіл судових витрат. В решті позов залишено без задоволення (т.1 а.с.203,204- 209).

Задовольняючи частково позов ОСОБА_10, суд першої інстанції виходив із того, що ОСОБА_2 є належним позивачем у даній справі, оскільки вчинений правочин порушує його законні права та інтереси, та враховуючи, що:

- при вчиненні правочину відповідачі ОСОБА_3 та ОСОБА_4, будучі обізнаними про існування арешту на квартиру, могли передбачити негативні наслідки для себе у випадку виконання судового рішення суду шляхом звернення стягнення на це нерухоме майно,

- квартира є спільною сумісною власністю подружжя, у зв'язку з чим ухвалою апеляційного суду Одеської області від 9 вересня 2015 року накладено арешт на ? частину квартири,

прийшов до висновку про захист порушеного права позивача шляхом визнання частково недійсним договору купівлі-продажу від 18 вересня 2015 року лише в частині 1/2 частини квартири, яка належала ОСОБА_3

В апеляційній скарзі ОСОБА_2, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення про задоволення позову (т.1 а.с.214-216).

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції при ухваленні оскаржуваного рішення не врахував, що спірна квартира є спільною власністю подружжя, частки яких не виділені, тому укладений 18 вересня 2015 року договір купівлі-продажу підлягає визнанню недійним у повному обсязі. Крім того, договір не відповідає вимогам закону, оскільки зазначені в ньому відомості щодо ціни не відповідають дійсним умовам договору.

У січні 2018 року ОСОБА_5 та ОСОБА_9 надали суду відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_10, у якому зазначали про безпідставність вимог апеляційної скарги та дотримання вимог чинного законодавства при укладенні договору купівлі-продажу від 18 вересня 2015 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_4, діючої від імені ОСОБА_3 (т.2 а.с.27-36).

В апеляційній скарзі ОСОБА_6 в інтересах ОСОБА_5, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове про відмову у задоволенні позову (т.1 а.с.241-248).

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції при ухваленні оскаржуваного рішення не врахував, що ОСОБА_5 є добросовісним набувачем, її право власності є непорушним, укладений договір купівлі-продажу відповідає усім ознакам дійсності правочину, а витребувати майно від добросовісного набувача може лише власник.

Заслухавши суддю-доповідача, сторін та представників відповідачів, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги ОСОБА_10 та ОСОБА_6 в інтересах ОСОБА_5 підлягають залишенню без задоволення, з таких підстав.

Судом установлено, що в провадженні Овідіопольського районного суду Одеської області перебувала інша цивільна справа за позовом ОСОБА_10 до ОСОБА_3, ОСОБА_12 про стягнення боргу та звернення стягнення на майно (далі - справа № 509/710/15-ц). В межах розгляду зазначеної справи ухвалою Овідіопольського районного суду Одеської області від 23 лютого 2015 року вжито заходи по забезпеченню позову ОСОБА_10 та накладено арешт на нерухоме майно, зокрема, і на належну ОСОБА_3 квартиру АДРЕСА_3 (т.1 а.с.9).

23 лютого 2015 року державним реєстратором Овідіопольського районного управління юстиції в Одеській області ОСОБА_13 було внесено запис про обтяження № 8823027, а саме арешт квартири АДРЕСА_4, що було здійснено на підставі ухвали Овідіопольського районного суду Одеської області від 23 лютого 2015 року № 509/710/15-ц (т.1 а.с.13-20).

Ухвалою апеляційного суду Одеської області від 09 вересня 2015 року апеляційна скарга представника ОСОБА_14 в інтересах ОСОБА_4, яка не була залучена до участі у справі, задоволена частково, ухвала Овідіопольського районного суду Одеської області від 23 лютого 2015 року в частині накладення арешту на квартиру АДРЕСА_5 скасована, накладено арешт на ? частину зазначеної квартири. В іншій частині ухвала суду залишена без змін (т.1 а.с.10-12).

Скасовуючи частково ухвалу Овідіопольського районного суду Одеської області від 23 лютого 2015 року, суд апеляційної інстанції виходив з приписів ст. 60 СК України відносно того, що майно, придбане подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності, врахував, що квартира АДРЕСА_3 була придбана під час шлюбу ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на підставі договору про пайову участь у будівництві від 03 березня 2003 року, що підтверджено актовим записом № 99, який зареєстрований міським відділом РАГС м.Одеси 20 лютого 1998 року. Свідоцтво про право власності на квартиру було видано виконавчим комітетом Одеської міської ради 12 липня 2004 року, право власності зареєстровано за ОСОБА_3 20 липня 2004 року.

18 вересня 2015 року ОСОБА_3, від імені якого діяла ОСОБА_4, відчужив квартиру АДРЕСА_5 за договором купівлі-продажу ОСОБА_5, який посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Сегеченко І.М. (т. 1 а.с.115).

Договір було укладено між сторонами за згодою колишньої дружини продавця - ОСОБА_4 та чоловіка покупця - ОСОБА_9, що вбачається з тексту договору купівлі-продажу та письмових заяв про надання згоди (т.1 а.с.115,135,136).

Рішенням Овідіопольського районного суду Одеської області від 30 вересня 2015 року у справі № 509/710/15-ц позов ОСОБА_10 задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_10 борг у розмірі 2368025 грн. та судові витрати. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено (т.2 а.с.96-97).

Суд першої інстанції, ухвалюючи у даній справі рішення про часткове задоволення позову, дійшов висновку, що відчуження спірної квартири відбулося в період існування судової заборони на відчуження ? спірного нерухомого майна, що свідчить про невідповідність угоди положенням ст.203 ЦК України і є правовою підставою для визнання угоди частково недійсною в порядку ст.215 ЦК України.

Такий висновок відповідає обставинам справи та вимогам закону.

Зміст правочину не може суперечити Цивільному кодексу України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, а недодержання стороною (сторонами) правочину в момент його вчинення цих вимог є підставою для визнання недійсності відповідного правочину (ч.1 ст.203, ч.1 ст. 215 ЦК України).

Згідно із ч.ч. 2,3 ст. 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Загальним правовим наслідком недійсності правочину (ст. 216 ЦК України) є реституція, яка не ставиться в залежність від добросовісності сторін угоди та застосовується як належний спосіб захисту цивільного права та інтересу за наявності відносин, які виникли у зв'язку із вчиненням особами нікчемного правочину та внаслідок визнання його недійсним.

При цьому правом оспорювати правочин і вимагати проведення реституції ЦК України наділяє не лише сторону (сторони) правочину, але й інших, третіх осіб, що не є сторонами правочину, визначаючи їх статус як «заінтересовані особи» (ст. 215, 216 ЦК України).

З огляду на зазначені приписи, правила ст.ст.15, 16 ЦК України, ст.ст. 1, 2-4, 14, 215 ЦПК України кожна особа має право на захист, у тому числі судовий, свого цивільного права та інтересу, що загалом може розумітися як передумова для виникнення або обов'язковий елемент конкретного суб'єктивного права, як можливість задовольнити свої вимоги за допомогою суб'єктивного права та виражатися в тому, що особа має обґрунтовану юридичну заінтересованість щодо наявності/відсутності цивільних прав або майна в інших осіб.

Вказаний висновок узгоджується з правовою позицією викладеною в постанові Верховного Суду України від 25 травня 2016 року № 6-605 цс 16.

Враховуючи зазначені вимоги закону, безпідставними є доводи апеляційної скарги представника ОСОБА_6 в інтересах ОСОБА_5 про те, що позивач не є власником спірного майна, а тому позбавлений права звертатись до суду з вимогою про визнання недійсним правочину, оскільки позивач є заінтересованою особою, яка заперечує дійсність правочину, хоч і не є стороною оспорюваного правочину.

В розумінні ст. 388 ЦК України добросовісне набуття можливе лише тоді, коли майно придбано не безпосередньо у власника, а в особи, яка не мала права відчужувати це майно, наслідком угоди. Тому посилання представника ОСОБА_6 в інтересах ОСОБА_5 в скарзі на неможливість витребування майна від добросовісного набувача знаходяться поза межами доказування, оскільки такі вимоги у даній справі не заявлялись, а заявлені вимоги з підстав визнання договору недійсним і саме ці вимоги розглянув суд першої інстанції.

Статтею 124 Конституції України визначено принцип обов'язковості судових рішень, який з огляду на положення ст.ст. 14, 153 ЦПК України (в редакції чинній на момент вирішення справи судом першої інстанції) поширюється також на ухвалу суду про забезпечення позову. При цьому, відповідно до ч.3 ст. 151 ЦПК України забезпечення позову допускається на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття заходів забезпечення може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду.

Отже, метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій з боку відповідача, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі з метою запобігання потенційним труднощам у подальшому виконанні такого рішення.

З урахуванням особливостей мети забезпечення позову заява про забезпечення позову розглядається судом у день її надходження, копія ухвали про забезпечення позову надсилається заявнику та заінтересованим особам негайно після її постановлення. Така ухвала суду виконується негайно в порядку, встановленому для виконання судових рішень. Крім того, навіть оскарження ухвали про забезпечення позову не зупиняє її виконання та не перешкоджає подальшому розгляду справи.

Забезпечення позову по суті - це обмеження суб'єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов'язаних з ним інших осіб з метою забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника). Зазначені обмеження встановлюються ухвалою суду, вони діють до заміни судом виду забезпечення позову або скасування заходів забезпечення позову. Тому той факт, що встановлені ухвалою суду обмеження не були зареєстровані у відповідному державному реєстрі, ведення якого передбачено Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», не може слугувати підставою для висновку про відсутність таких обмежень і про те, що відповідач має право вільно розпоряджатися нерухомим майном, якщо про встановлену судом заборону відчужувати майно відповідачу було відомо.

Про наявність арешту на квартиру ОСОБА_4 та ОСОБА_3 було достеменно відомо, з огляду на те, що саме за апеляційною скаргою ОСОБА_14 в інтересах ОСОБА_4 ухвала Овідіопольського районного суду Одеської області від23 лютого 2015 року в частині накладення арешту на квартиру АДРЕСА_5 скасована та накладено арешт на ? частину зазначеної квартири. При цьому, з журналу судового засідання апеляційної інстанції від 09 вересня 2015 року та технічного запису зазначеного судового засідання вбачається, що у судовому засіданні при оголошенні ухвали суду були присутні представник ОСОБА_14 в інтересах ОСОБА_4 та представник ОСОБА_15 в інтересах ОСОБА_3 (т.1 а.с.10-12, 91, 92).

З огляду на зазначене та встановлені судом обставини про продаж спірної квартири 18 вересня 2015 року, тобто коли судове рішення про накладення арешту на ? частину квартири набуло законної сили 09 вересня 2015 року, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що ? спірної квартири станом на час укладення оспорюваного договору фактично перебувала під судовою забороною на відчуження, а отже наявні правові підстави передбачені ст.ст.203, 215 ЦК України для визнання такого правочину частково недійсним. При цьому, укладенням вказаного договору порушені права позивача, оскільки дії відповідача по розпорядженню квартирою, що перебуває під судовою забороною утруднюють реальне та ефективне виконання судового рішення, ухваленого на користь позивача.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_10 про те, що договір купівлі-продажу підлягає визнанню недійним у повному обсязі, оскільки частки майна подружжя не виділені в натурі не ґрунтуються на законі. У сімейному законодавстві діє презумпція спільності майна подружжя, при цьому частини чоловіка та дружини є рівними. Тому кожному з подружжя у спірному майні належить по ? ідеальної частини майна, тому визнання договору недійсним в повному обсязі, в тому числі на ? ідеальну частину, власником якої є ОСОБА_4, буде порушенням норм національного законодавства України, зокрема ст.317 ЦК України щодо володіння, користування та розпорядження майном, та статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо її права на мирне володіння належної їй частини майна.

Посилання в скарзі ОСОБА_10 на те, що визнання договору купівлі-продажу недійсним ще й з підстав зазначення в ньому недостовірних відомостей відносно ціни договору, не приймаються судом апеляційної інстанції до уваги, оскільки з цих підстав позов не заявлявся.

Згідно ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного, колегія суддів дійшла висновку про залишення апеляційних скарг без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін як таке, що є законним та обґрунтованим.

Керуючись ст.ст.368,374,375,381-384 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційні скарги ОСОБА_6 в інтересах ОСОБА_5, ОСОБА_10 залишити без задоволення.

Рішення Київського районного суду м. Одеси від 08 листопада 2017 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

Постанова може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 01 червня 2018 року.

Головуючий: /підпис/

Судді : /підписи/

З оригіналом згідно,

Суддя апеляційного суду

Одеської області Г.Я.Колесніков