Постанова

Іменем України

30 травня 2018 року

м. Київ

справа № 209/3302/13-ц

провадження № 61-6564св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Хопти С. Ф. (суддя-доповідач),

суддів: Білоконь О. В., Гулька Б. І., Синельникова Є. В., Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивачі: ОСОБА_1, ОСОБА_2,

представник ОСОБА_1 - ОСОБА_3,

відповідач - ОСОБА_4,

представник відповідача - ОСОБА_5,

третя особа - відділ опіки та піклування Дніпровського району м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області у складі судді Шендрика К. Л. від 18 лютого 2016 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області у складі колегії суддів: Лисичної Н. М., Баранніка О. П., Посунся Н. Є. від 28 липня 2016 року,

В С Т А Н О В И В :

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідних положень Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) у редакції Закону України № 2147-VIII від 3 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У липні 2013 року ОСОБА_1, ОСОБА_2 звернулися до суду з позовом до ОСОБА_4, третя особа - відділ опіки та піклування Дніпровського району м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області, про усунення перешкод у здійсненні права власності.

Позовна заява мотивована тим, що вони є співвласниками домоволодіння: житлового будинку АДРЕСА_2, їм належить по 1/2 частині житлового будинку.

16 березня 2001 року ОСОБА_1 та ОСОБА_4 уклали шлюб, після чого його було зареєстровано в указному будинку. Під час шлюбу у ОСОБА_1 та ОСОБА_4 народився син ОСОБА_6

У 2009 році ОСОБА_4 покинув їхню сім'ю та переїхав на постійне місце проживання до іншої жінки - ОСОБА_7, яка мешкає за адресою: АДРЕСА_1.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 22 липня 2011 року шлюб ОСОБА_1 і ОСОБА_4 було розірвано.

Починаючи з 2009 року і по цей час ОСОБА_4, не проживає з ними однією сім'єю, спільного господарства не веде, участі у витратах на утримання житлового будинку, а також його ремонті не приймає. Він вивіз всі свої особисті речі. ОСОБА_4 постійно вчиняє дії, які направлені на перешкоджання їй та членам її сім'ї проживати в указаному приміщенні. Їхня сім'я постійно знаходиться в стані психологічної напруги, страху, тривоги. ОСОБА_1 неодноразово зверталася до Дніпровського РВ Дніпродзержинського МУ ГУМВС України в Дніпропетровській області з метою попередження насильства зі сторонни ОСОБА_4, його незаконних дій щодо неї та членів її сім'ї. Однак правоохоронними органами ніяких ефективних мір стосовно ОСОБА_4 прийнято не було, тому вона уклала договір з ТОВ ПКЦ «Крок» з метою охорони будинку та для захисту протиправних посягань відповідача.

У зв'язку з викладеним ОСОБА_1 і ОСОБА_2 просять визнати ОСОБА_4 таким, що втратив право на користування житлом в житловому будинку за адресою: АДРЕСА_2; зобов'язати ОСОБА_4 усунути перешкоди для здійснення права користування ОСОБА_1, ОСОБА_2 на домоволодіння за вказаною адресою шляхом зняття відділом реєстрації, міграції та паспортної служби Дніпровського РВ Дніпродзержинського МУ УМВС України в Дніпропетровській області ОСОБА_4 з реєстрації за зазначеною адресою; виселити ОСОБА_4 з житлового будинку за адресою: АДРЕСА_2; заборонити ОСОБА_4 самовільно проникати на територію домоволодіння за вказаною адресою.

У березні 2014 року ОСОБА_4 звернувся до суду із зустрічною позовною заявою до ОСОБА_1, ОСОБА_2 про захист права користування житлом колишнього члена сім'ї власника житлового будинку та вселення.

Позовна заява мотивована тим, що 16 березня 2001 року він і ОСОБА_1 зареєстрували шлюб, який був розірваний заочним рішенням Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 22 липня 2011 року.

З 06 квітня 2001 року він зареєстрований в житловому будинку за адресою: АДРЕСА_2, який належить на праві власності ОСОБА_1 і ОСОБА_2 і є його єдиним місцем проживання.

27 березня 2013 року він був позбавлений можливості зайти до місця свого постійного проживання в указанному житловому будинку, оскільки працівник охоронної фірми ТОВ ПКЦ «Крок», з якою ОСОБА_1 уклала договір на охорону житлового будинку, не допустив його до будинку, у зв'язку з чим він звертався із заявами до Дніпровського РВ Дніпродзержинського МУ ГУМВС України в Дніпропетровській області про неправомірну поведінку ОСОБА_1

З огляду на викладене ОСОБА_4 просить захистити його права, як колишнього члена сім'ї власника житла, на користування житлом у житловому будинку за адресою: АДРЕСА_2, шляхом вселення в цей житловий будинок.

Ухвалою Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 24 березня 2014 року позов ОСОБА_1 і ОСОБА_2 та зустрічний позов ОСОБА_4 об'єднано в одне провадження.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 18 лютого 2016 рокув задоволенні позову ОСОБА_1 і ОСОБА_2 відмовлено.

Зустрічний позов ОСОБА_4 задоволено. Вселено ОСОБА_4 до житлового будинку за адресою: АДРЕСА_2.

Відмовляючи в задоволенні позову ОСОБА_1 і ОСОБА_2, суд першої інстанції виходив із того, що ОСОБА_4 проживав у спірному будинку в період з січня по березень і в червні 2013 року, тому на час звернення до суду з позовом не був відсутнім за місцем реєстрації понад один рік. При цьому оскільки йому чинять перешкоди вкористуванні спірним будинком і він у ньому не проживає, то відсутні підстави для його виселення. До того ж, ОСОБА_4 не втратив права користування зазначеним будинком, тому відстуні підстави для заборони йому самовільно проникати на територію цього домоволодіння.

Задовольняючи позов ОСОБА_4, суд першої інстанції виходив із того, оскільки припинення сімейних відносин з власником будинку не позбавило ОСОБА_4 права користування спірним приміщенням і він не втратив такого права, то його слід вселити до спірного будинку.

Ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 28 липня 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилено. Рішення Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 18 лютого 2016 року залишено без змін.

Залишаючи рішення суду першої інстанції без змін, суд апеляційної інстанції виходив із того, що оскільки ОСОБА_1 і ОСОБА_2 чинили перешкоди ОСОБА_4 у користуванні спірним будинком, то відсутні підстави для задоволення їхнього позову. ОСОБА_4 має право користуватися спірним приміщенням як колишній член сім'ї власника вказаного будинку.

У листопаді 2016 року ОСОБА_1 подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила скасувати судові рішення та ухвалити нове рішення про задоволення позову ОСОБА_1 і ОСОБА_2

Касаційна скарга мотивована тим, що з 2009 року ОСОБА_4 не проживає в спірному будинку і з цього часу ОСОБА_1 і ОСОБА_4 не вели спільного господарства і не мали спільного бюджету. У 2013 році ОСОБА_4 періодично проникав до вказаного будинку та вчиняв протиправні дії. ОСОБА_4, в утриманні цього будинку участі не бере. Оскільки спірний будинок не знаходиться в користуванні ОСОБА_4 на підставі договору, то до спірних правовідносин слід застосувати правову позиції, викладену в постанові Верховного суду України від 27 травня 2015 року у справі № 6-92цс15 про застосування статті 391 ЦК України, коли між позивачем, який є власником майна, і відповідачем, який користується спірним майном, не існує договірних відносин щодо цього майна і майно перебуває у користуванні відповідача не на підставі договору, укладеного з позивачем.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

24 січня 2018 року справа передана до Верховного Суду.

Відповідно до частини третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частини першої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Суди встановили, що ОСОБА_1 і ОСОБА_2 на праві приватної спільної часткової власності належить житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_2, в якому зареєстровані: ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_4, ОСОБА_6, ОСОБА_8, що підтверджується свідоцтвом про право власності від 07 квітня 2000 року, свідоцтвом про право на спадщину за законом від 07 квітня 2000 року, угодою про розділ спадкового майна від 07 квітня 2000 року, технічним паспортом на житловий будинок, довідкою квартирного комітету № 4 від 19 червня 2013 року, листом ДО РОКП «Дніпродзержинське БТІ» від 15 квітня 2013 року.

ОСОБА_1 і ОСОБА_4 з 2001 року по 22 липня 2011 року перебували в зареєстрованому шлюбі, у якому в них народився син ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1. Під час спільного проживання ОСОБА_4 зловживав спиртними напоями й учиняв сварки, ображав ОСОБА_1 і ОСОБА_2, застосовував психологічний тиск та фізичні силу. Ці обставини підтверджуються свідоцтвом про одруження, актовим записом, численними витягами з Єдиного реєстру досудових розслідувань, поясненнями свідків, копією рішення Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 22 липня 2011 року у справі № 2-1153/11 і визнані сторонами в суді.

У січні-березні та червні 2013 року ОСОБА_4 проживав у будинку АДРЕСА_2

ОСОБА_1 чинить перешкоди ОСОБА_4 у користуванні вказаним будинком - вона уклала договір з ТОВ ПКЦ «Крок», працівники якого не допускають ОСОБА_4 до спірного будинку, у зв'язку з чим ОСОБА_4 звертався до Дніпровського РВ Дніпродзержинського МУ ГУМВС України в Дніпропетровській областііз заявами, що підтверджується постановами про закриття кримінальних проваджень від 04 квітня та 31 липня 2013 року, 31 березня 2015 року, витягами з Єдиного реєстру досудових розслідувань, поясненнями свідків, а також було підтверджено сторонами у справі у судовому засіданні.

Згідно з частинами другою та третьою статті 64 ЖК Української РСР до членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано і інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

Якщо особи, зазначені в частині другій статті 64 ЖК Української РСР, перестали бути членами сім'ї наймача, але продовжують проживати в займаному житловому приміщенні, вони мають такі ж права і обов'язки, як наймач та члени його сім'ї.

Згідно зі статтею 157 ЖК Української РСР членів сім'ї власника жилого будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених частиною першою статті 116 ЖК Української РСР.

Відповідно частини першої статті 116 ЖК Української РСР якщо наймач, члени його сім'ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого житлового приміщення.

Таким чином, суд апеляційної інстанції, вважаючи, що ОСОБА_4 як колишній чоловік ОСОБА_1 має право користуватися спірним жилим приміщенням, хоча і застосував до спірних правовідносин положення статей 116 і 157 ЖК Української РСР і встановив, що ОСОБА_4 зловживав спиртними напоями й учиняв сварки, ображав ОСОБА_1 і ОСОБА_2, застосовував психологічний тиск та фізичні силу, але не дав таким діям ОСОБА_4 правової оцінки, і тому дійшов передчасного висновку про відсутність підстав для задоволення позову ОСОБА_1 і ОСОБА_2, зокрема про виселення ОСОБА_4 і відповідно про наявність підстав для задоволення зустрічного позову ОСОБА_4

З огляду на викладене суд апеляційної інстанції, ухвалюючи судове рішення в справі, неправильно застосував норми матеріального права, порушивши норми процесуального права. Тому судове рішення суду апеляційної інстанції підлягає скасуванню з передачею справи на новий розгляд до цього суду.

Відповідно до пункту першого частини третьої та четвертої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази.Справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції.

За таких обставин судове рішення суду апеляційної інстанції не відповідає вимогам статті 263 ЦПК України та ухвалене з порушення норм процесуального права, що в силу пункту 1 частини третьої та четвертої статті 411 ЦПК України є підставою для його скасування з передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись статтями 400, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 28 липня 2016 року скасувати, справу передати на новий розгляд до цього суду.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий С. Ф. Хопта

Судді: О. В. Білоконь

Б. І. Гулько

Є. В. Синельников

Ю. В. Черняк