Постанова

Іменем України

21 травня 2018 року

м. Київ

справа № 263/13212/15-ц

провадження № 61-16011св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: ЖуравельВ. І. (суддя-доповідач), Антоненко Н. О., Крата В. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідачі - Державна казначейська служба України, Прокуратура Донецької області, головне управління Національної поліції в Донецькій області,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 21 червня 2016 року у складі судді Васильченко О. Г. та ухвалу апеляційного суду Донецької області від 23 серпня 2016 року у складі колегії суддів: Ткаченко Т. Б., Лісового О. О., Мальцевої Є. Є.,

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2015 року ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом до Державної казначейської служби України (далі - ДКС України), Прокуратури Донецької області, головного управління Національної поліції в Донецькій області (далі - ГУНП в Донецькій області), у якому просила стягнути на свою користь за рахунок коштів державного бюджету на відшкодування майнової шкоди 8 547 грн 60 коп. та на відшкодування моральної шкоди 391 350 грн.

Позовна заява мотивована тим, що 10 квітня 2008 року стосовнонеї була порушена кримінальна справа за частиною першою статті 172 КК України.

22 травня 2008 року вона притягнута у якості звинуваченої за частиною першою статті172 КК України.

Вироком Кіровського районного суду м. Донецька від 13 липня 2009 року її визнано винною у скоєнні злочину, передбаченого частиною першою статті 172 КК України та призначено покарання у вигляді штрафу у розмірі 850 грн у дохід держави.

Вирок скасований ухвалою апеляційного суду Донецької області від 18 вересня 2009 року з направленням справи на новий судовий розгляд.

Вироком Кіровського районного суду м. Донецька від 29 червня 2011 року вона була визнана винною у скоєнні злочину, передбаченого частиною першою статті 172 КК України та їй призначено покарання у вигляді позбавлення права займатися діяльністю, пов'язаною з організаційно-розпорядчими та адміністративно-господарськими функціями на підприємствах, установах, організаціях усіх форм власності строком на 2 роки.

Вирок скасований ухвалою апеляційного суду Донецької області від 31 серпня 2012 року з направленням справи прокурору для проведення додатковогорозслідування.

Постановою Кіровського районного суду м. Донецька від 13 грудня 2012 року, кримінальна справа за її обвинуваченням була направлена прокурору Кіровського району м. Донецька для організації додаткового розслідування.

Постанова скасована ухвалою апеляційного суду Донецької області від 01 лютого 2013 року з направленням справи на новий судовий розгляд до суду першої інстанції.

Постановою Кіровського районного суду м. Донецька 18 березня 2013 року, залишеною без змін ухвалою апеляційного суду Донецької області від 17 травня 2013 року, кримінальна справа за її обвинуваченням була направлена прокурору Кіровського району м. Донецька для організації додаткового розслідування.

07 червня 2013 року внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань та розпочато кримінальне провадження, а 13 червня 2014 року винесена постанова, якою кримінальне провадження закрите у зв'язку з відсутністю події кримінального правопорушення.

Посилаючись на те, що кримінальне провадження за її підозрою закрите у зв'язку з відсутністю події кримінального правопорушення, вважає, що усі процесуальні дії, що здійснені у даному кримінальному провадженні є незаконними, вона має право на відшкодування шкоди, завданої незаконним діями органів дізнання, досудового слідства і суду.

Через те, що вона знаходилась під слідством і судом з квітня 2008 року по червень 2014 року, має право на отримання компенсації в розмірі мінімальної заробітної плати за 75 місяців, діючої на час розгляду справи, що становить 91 350 грн, а також на відшкодування моральної шкоди, яку оцінює в 300 000 грн.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 21 червня 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Донецької області від 23 серпня 2016 року, позов ОСОБА_4 задоволено частково.

Стягнуто з Держави Україна в особі ДКС України за рахунок Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку на користь ОСОБА_4 на відшкодування моральної шкоди 107 445 грн. В решті позовних вимог відмовлено.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й суд апеляційної інстанції, з урахуванням положень Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» виходив із того, що позивачу спричинено моральну шкоду враховуючи конкретні обставини справи та незаконність перебування під слідством та судом 6 років 2 місяці 3 дні. Відмовляючи у стягненні витрат на поштову відправку позову та інших витрат на відправку кореспонденції у сумі 47 грн 60 коп., суд виходив з того, що таківитрати не можуть вважатися шкодою від дій відповідачів, оскільки вони не зумовлені діями останніх, здійснення таких витрат є правом позивача, яке вона реалізує на власний розсуд.

У грудні 2016 року ОСОБА_4 подала касаційну скаргу, у якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила судові рішення скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення про задоволення позовних вимог.

Касаційна скарга мотивована тим, що при визначенні розміру моральної шкоди суди не врахували засади розумності, виваженості та справедливості, оскільки стягнутий судом розмір компенсації моральної шкоди 107 445 грн є найменшим. Судами не застосовано положення статті 1167 ЦК України. Відмовляючи у задоволенні позову про стягнення 47 грн 60 коп. витрат, пов'язаних на відправку позову та іншої кореспонденції, не враховано те, що такі витрати не є судовими, а підлягають відшкодуванню як майнова шкода.

У лютому 2017 року ГУНП в Донецькій області подало заперечення на касаційну скаргу ОСОБА_4, у яких просило касаційну скаргу залишити без задоволення, а судові рішення без змін.

Статтею 388 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», який набрав чинності 15 грудня 2017 року, передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

На підставі підпункту 6 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України справу № 263/13212/15-ц 12 квітня 2018 року передано до Касаційного цивільного суду.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Частинами першою, другою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Частиною другою статті 389 ЦПК України встановлено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Суди встановили, що 10 квітня 2008 року стосовно ОСОБА_4 порушено кримінальну справу за ознаками злочину, передбаченого частиною першої статті 172 КК України, розслідування якої проводилося прокуратурою Кіровського району м. Донецька.

22 травня 2008 року ОСОБА_4 пред'явлено обвинувачення у скоєнні злочину, передбаченого частиною першою статті 172 КК України.

Постановою Кіровського РВ ДМУ ГУМВС України в Донецькій області від 13 червня 2014 року кримінальне провадження закрито на підставі пункту 1 частини першої статті284 КПК України через відсутність події кримінального порушення.

Відомості про прийняте рішення внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань.

Відповідно до частин п'ятої, шостої статті 4 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв'язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру.

Розмір моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством. Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом (частини друга, третя статті 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду»).

Визначаючи розмір моральної шкоди у сумі 107 445 грн, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й суд апеляційної інстанції, правильно врахував характер завданої моральної шкоди, конкретні обставини справи, положення Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» та визначений статтею 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2016 рік» розмір мінімальної заробітної плати з 01 травня 2016 року у сумі 1 450 грн.

Отже, висновки судів відповідають обставинам справи, які встановлені відповідно до вимог процесуального закону, а також узгоджуються з нормами матеріального права, які судами правильно застосовані.

Агрументи касаційної скарги про те, що відшкодований розмір моральної шкоди у сумі 107 445 грн є найменшою сумою такого відшкодування, колегія суддів відхиляє. Такі доводи висновків судів не спростовують, на законність судових рішень не впливають.

Інші доводи касаційної скарги також не дають підстав для висновку про неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржені судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.

Частиною третьою статті 401 ЦПК України передбачено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення, а рішення Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 21 червня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Донецької області від 23 серпня 2016 року без змін.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 21 червня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Донецької області від 23 серпня 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: В. І. Журавель

Н.О. Антоненко

В.І. Крат