АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 541/2445/17 Номер провадження 22-ц/786/1214/18Головуючий у 1-й інстанції Городівський О. А. Доповідач ап. інст. ОСОБА_1
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 червня 2018 року м. Полтава

Апеляційний суд Полтавської області в складі:

головуючого судді: Одринської Т.В.

суддів: Панченка О.О., Пікуля В.П.

за участю секретаря Коротун І.В.

розглянув в спрощеному провадженні цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про поділ спільної сумісної власності, шляхом виділення його частки, за апеляційною скаргою ОСОБА_3, на рішення Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 21 березня 2018 року

ВСТАНОВИЛА:

07 листопада 2017 року ОСОБА_2 звернувся до Миргородського міськрайонного суду Полтавської області з позовом до ОСОБА_3 про поділ спільної сумісної власності, шляхом виділення його частки. Просив суд визнати за ним право власності на ? частину спільної сумісної власності подружжя, квартиру АДРЕСА_1 та право власності на ? частину земельної ділянки, яка призначена для обслуговування квартири №6 в будинку по вул. Троїцькій, 66 в м. Миргороді, кадастровий номер 0:50:004:0120.

Позивач посилається на те, що він перебував у шлюбі з відповідачкою з 30.07.1994 року по 31.07.2017 року, за період якого за спільні кошти ними було придбано спірну квартиру та земельну ділянку. Після розірвання шлюбу він ініціював питання про поділ спільного майна у позасудовому порядку, але відповідачка не визнає його право на ? частину квартири та земельної ділянки, що і стало підставою для звернення до суду.

Рішенням Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 21 березня 2018 року позов ОСОБА_2 задоволено повністю.

Визнано за ОСОБА_2 право власності на ? частину спільної сумісної власності подружжя, квартиру АДРЕСА_2.

Визнано за ОСОБА_2 право власності на ? частину спільної сумісної власності подружжя, земельну ділянку, що розташована в місті Миргороді, по вул. Троїцькій, 66, квартира, 6, Полтавської області, площею 0,0347 га призначеної для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, кадастровий номер 0:50:004:0120.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2, понесені судові витрати в сумі 640 грн.

Рішення районного суду вмотивоване застосуванням засад рівності часток при поділі спірного майна між позивачем і відповідачем, та недоведеністю того факту, що спірне нерухоме майно набуте за кошти, які належали особисто ОСОБА_3

З даним рішенням не погодилась відповідач ОСОБА_3 та подала апеляційну скаргу. Апелянт вважає, рішення суду першої інстанції винесено з порушенням норм матеріального та процесуального права, має місце невідповідність висновків суду обставинам справи та наявним доказам в матеріалах справи. Просить рішення районного суду змінити, визнавши за ОСОБА_2 право власності на 17,8% квартири АДРЕСА_3 та право власності на 17,8% земельної ділянки, яка призначена для обслуговування квартири АДРЕСА_4, площею 0,0347 га, кадастровий номер 0:50:004:0120.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги, вказує що місцевий суд, ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог ОСОБА_2 неправильно застосував положення ст. 60 Сімейного кодексу України, оскільки більша частині коштів, за які воно було придбане, не були спільними коштами подружжя.

ОСОБА_2 подано відзив на апеляційну скаргу, вважає її необґрунтованою, безпідставною та такою, що не підлягає задоволенню. Просить рішення районного суду залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Відповідно до частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами і перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції вірно встановлено та не заперечується сторонами у справі, що у період шлюбу з 30 жовтня 1994 року по 31 липня 2017 року, на імя ОСОБА_3, було придбано квартиру АДРЕСА_5 та земельну ділянку, яка призначена для обслуговування вказаної квартири, кадастровий № 0:50:004:0120.

Згідно договору-купівлі продажу від 09 грудня 2014 року, продаж спірної квартири за домовленістю сторін вчинено за 130000 грн., які сплачені покупцем до підписання договору та 17537 грн. сплачено за продаж земельної ділянки (а.с.5,7).

Купівля спірного майна за вказаними договорами вчинялася за письмовою згодою чоловіка - ОСОБА_2, відповідно до положень ч. 3 ст. 65 СК України.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_2, суд першої інстанції виходив з того, що відсутні підстави для відступу від засад рівності часток при поділі майна подружжя.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Для врегулювання спорів, які виникають із майнових відносин між подружжям, у тому числі колишнім, підлягають застосуванню передусім норми Сімейного Кодексу України (далі - СК України).

Статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Належність майна до об'єктів права спільної сумісної власності визначено статтею 61 СК України, згідно з частиною третьою якої якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім'ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Таку правову позицію висловив Верховний Суд України у Постанові від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17.

Згідно із частиною другою статті 372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

Стаття 65 СК України регламентує право подружжя на розпоряджання майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до частини третьої цієї статті для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово.

Визначений законом порядок укладення договору купівлі-продажу спірної квартири було дотримано.

ОСОБА_3 вважає, що на придбання спірного майна з сімейного бюджету було затрачено лише 532537 грн., що відповідно є підставо для визнання за позивачем 17,8 % спірного майна.

Колегія суддів вважає, що вказані доводи не підтверджені належними та допустимими доказами. Відповідач не довела, що кошти в розмірі 95000 грн. є її особистою власністю, а договори купівлі-продажу спірного майна були укладені не в інтересах сімї. Доручення на укладення договору купівлі-продажу в інтересах інших осіб не надано.

Посилання, ОСОБА_3, що кошти в розмірі 95000 грн. були надані її батьками на придбання спірного майна за умови, що вони будуть в ній проживати, тобто укладення договорів купівлі-продажу від 09 грудня 2014 року мали іншу мету аніж набуття майна у спільну сумісну власність, спростовуються матеріалами справи та змістом самих договорів купівлі-продажу квартири та земельної ділянки, а також письмовою згодою ОСОБА_2, наданою нотаріусу на придбання вказаного майна.

Вказані договори купівлі-продажу не містять застереження, про те, що кошти у розмірі 95000 грн. є особистою власністю ОСОБА_3Я, або надані іншими особами, або укладені в інтересах інших осіб.

Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 57 СК України майно, що є особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

В матеріалах справи відсутні докази, що кошти, які передав батько відповідачці для придбання квартири є дарунком та належать їй особисто, оскільки, відповідно до ч. 5 ст. 719 ЦК України договір дарування валютних цінностей на суму, яка перевищує п'ятдесятикратний розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

Якщо правова природа зазначених відповідачем коштів є позика, то відповідно до вимог ст.1047 ЦПК України договір позики, також укладається у письмовій формі. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Згідно вимог ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, повязаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об'єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Оскільки, презумпцію права спільної сумісної власності майна подружжя відповідачкою не спростовано, матеріали справи не містять належних доказів того, що спірне майно придбане за її особисті кошти, чи з іншою метою аніж інтереси сімї, суд першої інстанції вірно прийшов до висновку, що спірне майно є спільною сумісною власністю та підлягає розподілу у рівних частках.

На підставі викладеного, колегія суддів приходить до висновку, що підстав для відступу від засад рівності часток при поділі спірного майна між сторонами немає, оскільки відсутні обставини, визначені в ч. 2, 3 ст. 70 СК України, а тому вимоги ОСОБА_3, викладені в апеляційній скарзі про визнання за позивачем 17,8 % права власності спірного майна є безпідставними.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, які відповідають обставинам справи, встановлені відповідно до вимог процесуального закону, наданим доказам дана належна правова оцінка.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду та не містять підстав для зміни чи скасування рішення суду, яке ухвалене з дотриманням норм матеріального та процесуального права, у зв'язку з чим, колегія суддів, приходить до висновку про необхідність залишення рішення місцевого суду без змін.

Керуючисьст.ст. 367, 374 ч. 1 п. 1, 375, 381, 384 ЦПК України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3- залишити без задоволення.

Рішення Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 21 березня 2018 року залишити без змін

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, касаційна скарга на неї подається протягом тридцяти днів з дня її проголошення безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя: Т.В. Одринська

Судді: /підписи/ ОСОБА_4

ОСОБА_5

копія вірно:

Суддя Апеляційного суду

Полтавської області______________________Т.В. ОСОБА_1