22-ц/775/323/2018(м)
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 червня 2018 року м. Маріуполь

Єдиний унікальний номер 266/5086/17

Номер провадження 22-ц/775/323/2018 (м)

Апеляційний суд Донецької області у складі суддів Кочегарової Л.М., Зайцевої С.А., Ткаченко Т.Б.,

секретар судового засідання Герасимова Г.Є.

сторони :

позивач - ОСОБА_1

представник позивача - ОСОБА_2

відповідач - Маріупольська міська рада

представник відповідача - Карацюба Валерій Леонідович

третя особа - Друга маріупольська державна нотаріальна контора,

розглянув у судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Приморського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 05 березня 2018 року та на ухвалу цього ж суду від 16 березня 2018 року, у складі судді Д'яченка Д.О.

в с т а н о в и в:

У грудні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом про визнання спадкоємцем четвертої черги за законом, визнання права на спадкування та встановлення факту проживання однією сім'єю зі спадкодавцем понад п'ять років.

Позовна заява мотивована тим, що з 2011 року він проживав разом з ОСОБА_4 та ОСОБА_5 в квартирі АДРЕСА_1. ІНФОРМАЦІЯ_4 ОСОБА_4 померла, після чого він проживав удвох з ОСОБА_5 до його смерті - ІНФОРМАЦІЯ_5. Оскільки на момент смерті ОСОБА_5 він, позивач, був єдиним родичом, з яким спадкодавець проживав однією сім'єю п'ять років, вважає себе спадкоємцем. Крім того, існував заповіт на ім'я позивача від 10 вересня 1997 року.

Враховуючи викладені обставини, ОСОБА_1 просив визнати його спадкоємцем четвертої черги за законом, визнати його право на спадкування та встановити факт проживання однією сім'є з ОСОБА_5 понад п'ять років.

Рішенням Приморського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 05 березня 2018 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Ухвалою Приморського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 16 березня 2018 року виправлено описку в повному тексті рішення Приморського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 05 березня 2018 року.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення та ухвалу суду скасувати та ухвалите нове судове рішенням, яким задовольнити його позовні вимоги повністю, посилаючись на неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права. Зокрема посилається на те, що невірними є висновки суду щодо обставин місця його реєстрації в м.Маріуполі; не враховано, що у спадковій квартирі він провів покращення побутових умов - встановив газову колонку та пральну машину; судом не допитані свідки ОСОБА_6 та ОСОБА_7, а показанням допитаних у справі свідкам дана неправильна оцінка.

Відзив на апеляційну скаргу не подано.

Заслухавши суддю-доповідача, ОСОБА_1 та його представника ОСОБА_2, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.

Судом встановлено, що 04 січня 1959 року Портовським райбюро ЗАГСу зареєстровано брак між ОСОБА_5 та ОСОБА_8. Прізвище ОСОБА_8 після одруження «ОСОБА_15» (а.с. 8).

ОСОБА_5 та ОСОБА_4 проживали в АДРЕСА_3

Згідно з свідоцтвом про смерть серія НОМЕР_1 від 14 квітня 2015 року виданого Приморським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Маріупольського міського управління юстиції у Донецької області - ОСОБА_4 померла ІНФОРМАЦІЯ_4, актовий запис 369 (а.с. 11).

Відповідно до свідоцтва про смерть серія НОМЕР_2 від 10 травня 2017 року виданого Приморським районним у м. Маріуполі відділом реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції Донецької області - ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2 помер ІНФОРМАЦІЯ_5, актовий запис 436 (а.с. 9).

Відповідно до копії паспорта громадянина України серії НОМЕР_3 позивач ОСОБА_1 з 07 жовтня 2011 року по 27 червня 2017 року був зареєстрований у АДРЕСА_4 а з 27 червня 2017 року - у АДРЕСА_2 (а.с. 24)

Як вбачається з копії заповіту від 10 вересня 1997 року ОСОБА_5 заповів все своє майно ОСОБА_1, але згідно інформаційної довідки зі Спадкового реєстру та постанови про відмову у вчиненні нотаріальних дій від 07 грудня 2017 року, заповіт від 10 вересня 1997 року за реєстровим номером № 2-2502 був скасований на підставі нового заповіту від 17 червня 2008 року та заяви ОСОБА_9 від 10 серпня 2011 року за реєстровим номером № 2-1065 (а.с.22-23, 59-60, 62, 67).

Відмовляючи у позові ОСОБА_1, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не надано належних доказів того, що він був членом сім'ї ОСОБА_5 та ОСОБА_4 та проживав зі спадкодавцем однією сім'єю не менш як п'ять років до часу відкриття спадщини.

З висновками суду не можна не погодитися, оскільки вони відповідають обставинам справи, представленим доказам та нормам матеріального права.

Відповідно до статей 1216 та 1217 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Як передбачено ст. 1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Згідно статті 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261 - 1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини.

Статтею 1258 ЦК України встановлено, що спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу.

Згідно ст.1264 ЦК України у четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім'єю не менш як п'ять років до часу відкриття спадщини.

Згідно частинам 1, 3, 5 ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач, обґрунтовуючи свої вимоги про визнання спадкоємцем четвертої черги за законом посилався на те, що померла ОСОБА_4 - це його тітка по лінії батька; подружжя ОСОБА_4 були людьми похилого віку і оскільки вони потребували сторонньої допомоги, то в 2011 році він поселився до них і вони стали членами однієї родини. Після смерті ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_4, він продовжував проживати з ОСОБА_5 до його смерті.

Як вбачається з копії заповіту від 10 вересня 1997 року ОСОБА_5 заповів все своє майно ОСОБА_1. Даний заповіт зареєстровано в реєстрі за № 2-2502 (а.с.67).

Згідно інформаційної довідки зі Спадкового реєстру заповіт за реєстровим номером № 2-2502 був скасований на підставі іншого заповіту та заяви ОСОБА_9 від 10 серпня 2011 року за реєстровим номером № 2-1065 (а.с.59-60, 62).

Згідно постанови державного нотаріуса Другої маріупольської нотаріальної контори про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 07 грудня 2017 року, ОСОБА_1 було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, оскільки заповіт ОСОБА_5 було скасовано 10 серпня 2011 року (а.с.22-23) .

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п. 21 постанови від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування», при вирішенні спору про право на спадщину осіб, які проживали зі спадкодавцем однією сім'єю не менш як п'ять років до часу відкриття спадщини (четверта черга спадкоємців за законом), судам необхідно враховувати правила частини другої статті 3 СК про те, що сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. Зазначений п'ятирічний строк повинен виповнитися на момент відкриття спадщини і його необхідно обчислювати з урахуванням часу спільного проживання зі спадкодавцем однією сім'єю до набрання чинності цим Кодексом. До спадкоємців четвертої черги належать не лише жінка (чоловік), які проживали однією сім'єю зі спадкодавцем без шлюбу, таке право можуть мати також інші особи, якщо вони спільно проживали зі спадкодавцем, були пов'язані спільним побутом, мали взаємні права та обов'язки, зокрема, вітчим, мачуха, пасинки, падчерки, інші особи, які взяли до себе дитину як члена сім'ї, тощо.

Відповідно до ч. 1, 2, 4 ст. 3 СК України сім'я є первинним та основним осередком суспільства. Сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. Сім'я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.

Тобто вказана норма визначає перелік підстав створення сім'ї. Перелік цей не є вичерпним. Підставами створення сім'ї є шлюб (ст. 21 СК), кровне споріднення, усиновлення (ст. 207 СК). Також сім'я може створюватися на інших підставах, що не заборонені законом та не суперечать моральним засадам суспільства.

У відповідності з вимогами ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами:1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів;3) показаннями свідків.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування (ст.77 ЦПК України).

За вимогами ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Стаття 89 ЦПК України визначає, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Позивач вважає, що суд першої інстанції дав невірну оцінку показанням свідків ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12, які були допитані під час розгляду справи за його клопотанням.

Так, оцінюючи ці показання суд вказав, що свідки не змогли пояснити скільки часу позивач ОСОБА_1 проживав разом з ОСОБА_5 та чи вели вони спільне господарство.

Колегія суддів ознайомилася зі змістом технічного запису судового засідання і вважає, що висновки суду в цій частині зроблені обґрунтовано.

При цьому, в судовому засідання апеляційного суду позивач пояснював, що спільного бюджету зі спадкодавцем у нього не було, оскільки ОСОБА_5 самостійно використовував свою пенсію на власний розсуд. Представлені позивачем квитанції про оплату комунальних послуг свідчать що оплата проводилася на ім'я ОСОБА_5 і будь-яких переконливих доказів того, що витрати проводилися за рахунок позивача апеляційному суду не надано. При цьому позивач не заперечував того, що на придбання ним побутових товарів у квартиру він використав власні кошти і це не було спільним придбанням з ОСОБА_5

Таким чином, з врахуванням обставин справи та норм матеріального права, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції, відповідно до вимог процесуального законодавства, оцінив представлені сторонами матеріали за своїм внутрішнім переконанням, що грунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, оцінив належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності та дійшов обгрунтованого висновку про те, що ОСОБА_1 не довів того, що він спільно проживав зі спадкодавцем понад п'ять років, був пов'язаний з ним спільним побутом та мав з ним взаємні права та обов'язки. Тобто - не довів, що його відносини зі спадкодавцем були такими, що могли би свідчити про створення сім'ї з ОСОБА_5

Клопотання позивача, викладене в апеляційній скарзі про виклик в судове засідання свідків ОСОБА_6 та ОСОБА_7 було розглянуто колегією суддів в порядку, визначеному ч.4 ст.367 ЦПК України, та відмовлено у допиті цих свідків, оскільки виняткових обставин для допиту їх в суді не встановлено. Так, в суді першої інстанції позивач не заявляв клопотання про допит цих свідків, як свідчить досліджений технічний запис судового засідання суду першої інстанції, а наведені позивачем апеляційному суду обставини, які унеможливлювали виклик цих свідків до суду першої інстанції, є непереконливими.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 про те, що він першим повідомив правоохоронні органи про смерть ОСОБА_5, що суд припустився суперечностей у викладенні обставин та показаннях свідків та не врахував, що він(позивач) є не чужою людиною до померлих ОСОБА_4 (племінник) та ОСОБА_5, апеляційний суд до уваги не приймає, оскільки ці обставини не спростовують висновків суду про відсутність достатніх допустимих доказів, які б підтвердили факт проживання ОСОБА_1 зі спадкодавцем однією сім'єю не менш як п'ять років до часу відкриття спадщини, чого вимагає закон у разі звернення особи до суду.

Отже, апеляційний суд дійшов висновку, що рішення суду про відмову ОСОБА_1 у позові є законним та обґрунтованим.

Колегія суддів не вбачає підстав для скасування ухвали суду від 16 березня 2018 року про виправлення описки в рішенні Приморського районного суду м.Маріуполя від 05 березня 2018 року стосовно дати ухвалення судового рішення, оскільки це рішення прийнято судом в межах повноважень, наданих цивільним процесуальним законодавством України.

Так, відповідно до ст. 269 ЦПК України суд може з власної ініціативи або за заявою учасників справи виправити допущені в рішенні чи ухвалі описки чи арифметичні помилки.

Матеріали справи вказують на те, що остаточне рішення за позовними вимогами було прийнято судом першої інстанції 05 березня 2018 року, але суд помилково вказав дату «12 березня 2018 року» і тому, обґрунтовано виправив описку в судовому рішенні.

Переконливих підстав для скасування ухвали, в апеляційній скарзі ОСОБА_1 не наведено.

Відповідно ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись п.1 ч.1 ст.374, ст.375 ЦПК України,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Приморського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 05 березня 2018 року та ухвалу Приморського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 16 березня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення. Касаційна скарга подається безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повний текст судового рішення складено 11 червня 2018 року.

Судді Л.М. Кочегарова

С.А. Зайцева

Т.Б. Ткаченко