Справа № 316/264/18
Провадження № 2/316/383/18
"08" червня 2018 р. м.Енергодар
Енергодарський міський суд Запорізької області, у складі головуючого судді Вільямовської Н.О., секретар судового засідання Рябуха О.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Енергодар цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики,-
16.02.2018 року позивач ОСОБА_1 звернувся до Енергодарського міського суду Запорізької області з позовною заявою до відповідача ОСОБА_2, про стягнення боргу за договором позики, у спосіб захисту визначений ст.16 ЦК України захист особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Свої позовні вимоги, позивач обґрунтовує наступним.
Також, зазначає, що незаконними діями відповідача йому завдано моральної шкоди яка виразилась у порушенні звичайного способу життя, оскільки щомісяця він змушений здійснювати зусилля для спілкування з відповідачем та вмовляти її повернути гроші, неможливістю розпоряджатися своїми грішми, що створює умови для неможливості забезпечення належних умов життя, позбавлений повноцінного відпочинку, знаходження у стані постійного морального дискомфорту і пригнічення, у підвищенні тривожності, погіршення сну, напруження у стосунках в сім`ї та з колегами по роботі.
В судове засідання позивач не зявився, надав до суду письмову заяву про розгляд справи у його відсутності, позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просить суд їх задовольнити, не заперечує проти розгляду справи в заочному провадженні (а.с.41).
Представник позивача адвокат ОСОБА_4, який діє на підставі письмового договору про надання правової допомоги від 21.03.2018 року (а.с.16-18) не зявився, надав до суду письмову заяву в якій позовні вимоги підтримує у повному обсязі та просить суд їх задовольнити, у разі неявки відповідача не заперечує проти винесення заочного рішення (а.с.37).
У судове засідання відповідач ОСОБА_2. не зявилась більше трьох разів, про причину неявки суд не повідомила, заяв або клопотань про відкладання слухання справи, заяв про зміну місця проживання, даних про місце роботи, відзив або заперечень на позовну заяву - до суду не надала, про день та час розгляду справи повідомлялась належним чином, що підтверджується відміткою «Укрпошти» на поштових конвертах «за спливом терміну зберігання» та «за не запитом» (а.с.24, 25, 28, 36), а також оголошенням про виклик в судове засідання у якості відповідача, розміщеному на офіційному веб-порталі «Судова влада» (а.с.40).
За змістом ч.11 ст.128 Цивільного процесуального кодексу України (надалі -ЦПК України) відповідач, місце проживання (перебування), місцезнаходження чи місце роботи якого невідоме, викликається до суду через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України, яке повинно бути розміщене не пізніше ніж за десять днів до дати відповідного судового засідання. З опублікуванням оголошення про виклик відповідач вважається повідомленим про дату, час і місце розгляду справи.
Враховуючи, що відповідно до ст.128 ЦПК України, відповідач повідомлена про розгляд справи та керуючись ст.280 ЦПК України, суд, за згодою сторони позивача, ухвалив провести заочний розгляд справи на підставі наданих доказів.
У звязку з неявкою у судове засідання всіх учасників справи, на підставі ч.2 ст.247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Дослідивши матеріали справи, оцінивши надані докази в їх сукупності, суд дійшов наступного висновку:
Згідно ст.68 Конституції України, кожен зобов'язаний неухильно додержуватися Конституції України та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Незнання законів не звільняє від юридичної відповідальності.
Згідно ст.16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Згідно ст.13 ЦПК України, суд розглядає справу в межах заявлених позовних вимог, на підставі доказів, поданих учасниками і витребуваних судом, позивачі розпоряджаються своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.
Відповідно до ст.12, 81 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом.
Змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, відповідно до п.3 ч.1 129 Конституції України, відноситься до є основної засади судочинства.
В пункті 4 ст.12 ЦПК України передбачено, що кожна сторона несе ризик настання наслідків, повязаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.
Відповідно до ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Згідно ч.2 ст.77 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Згідно ч.6 ст.81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Згідно ч.1 та ч.2 ст.89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності.
Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).
Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
Позикові відносини регулюються положеннями глави 71 ЦК України.
Поняття договору позики визначено статтею 1046 ЦК України, згідно з якою за цим договором одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.
За своїми ознаками договір позики є реальним, оплатним або диспозитивно безоплатним, одностороннім, строковим або безстроковим.
ОСОБА_3 позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками (стаття 1046 ЦК України).
Ця особливість реальних договорів зазначена в частині другій статті 640 ЦК України, за якою якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії.
Відповідно до статті 1047 ЦК України, договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.
За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми.
Отже, письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.
ОСОБА_3 позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.
Зазначена розписка в оригіналі, на підтвердження факту виникнення між ним та відповідачем грошового зобовязання, є письмовим доказом в розумінні ст.95 ЦПК України.
Відповідно до ч.1 ст.251 ЦК України - строком є певний період у часі, зі спливом якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Частиною 1 ст.252 встановлено, що строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами. Частиною 1 ст.251 ЦК України визначено, що строк що визначений роками спливає у відповідний місяць та число останнього року строку
Отже, судом встановлено, що дійсно між позивачем та відповідачем 05.07.2017 року було укладено договір позики, а отже, відповідач, як позичальник за договором, у строки та у порядку передбаченого договором позики, повинна була виконати взяті на себе зобовязання (ч.1 ст.1049 ЦК України)
Зазначена правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові № 6-63цс13 від 18 вересня 2013 року.
Відповідно до положень ст.526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Згідно зі ст.530 ЦК України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
Згідно ст.610 ЦК України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).
Частиною 1 статті 612 ЦК України передбачено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.
Згідно ч.1 ст.625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.
На час розгляду справи, в матеріалах справи відсутні докази того, що сума позики відповідачем повністю або частково була повернута позивачу.
Вирішуючи питання щодо стягнення з відповідача на користь позивача розміру витрат інфляції в сумі 1170 гривень 55 копійок, процентів за прострочення виконання відповідачем грошового зобовязання (3% річних) в розмірі 400 гривень 77 копійок та пені за несвоєчасне виконання грошового зобовязання в розмірі 3019 гривень 62 копійок, суд дійшов наступного висновку.
Стороною позивача надано суду розгорнутий розрахунок розміру інфляційних витрат (а.с.19), розміру процентів річних від простроченої суми за користування коштами (а.с.21) та розміру пені за несвоєчасне виконання відповідачем зобовязань (а.с.20), дослідивши надані розрахунки та їх обґрунтування, суд погоджується з даними зазначеними у розрахунках та розміром, який позивач просить стягнути з відповідача як матеріальні витрати та санкції, відсутність їх спростування зі сторони відповідача та вважає необхідним вимоги в цій частині задовольнити в повному обсязі, виходячи з наступного.
Відповідно до ч.1 ст.257 ЦК України, загальна позовна давність становить три роки, спеціальна позовна давність в один рік, застосовується до вимог про стягнення неустойки (штраф, пеня) ст.258 ЦК України.
Отже, з зазначеного вище вбачається, що позивачем не пропущено строк звернення до суду з вимогою про стягнення з відповідача пені за несвоєчасне виконання своїх зобовязань по договору позики.
Відповідно до ч.1 ст.549 ЦК України та ч.1 ст.550 ЦК України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.
Частинами 1, 2 статті 536 ЦК України визначено, що за користування чужими грошовими коштами боржник зобов'язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.
Відповідно до ст.1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін, проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
Відповідно до ч.2 ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора позикодавця зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Відповідно до ст.3 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення», індекс споживчих цін (індекс інфляції) обчислюється спеціально уповноваженим центральним органом виконавчої влади в галузі статистики і не пізніше 10-го числа, що настає за звітним.
Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити йому 3% річних від простроченої суми заборгованості. Зазначені проценти не слідує співставляти з неустойкою: вони є не мірою відповідальності, а платою за користування чужими грошовими коштами, і отже стягуються незалежно від вини боржника.
Враховуючи вищезазначене, суд дійшов висновку, що підлягають задоволенню у повному обсязі вимоги позивача про стягнення з відповідача на його користь розміру витрат інфляції в сумі 1170 гривень 55 копійок, процентів за прострочення виконання відповідачем грошового зобовязання (3% річних) в розмірі 400 гривень 77 копійок та пені за несвоєчасне виконання грошового зобовязання в розмірі 3019 гривень 62 копійок.
Відповідно до вимог ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
У відповідності до п. 5 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995 року за № 4 (з подальшими змінами та доповненнями), при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди зясуванню підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного звязку між шкодою і протиправним діянням заподіювача, вини останнього в її заподіянні.
Відповідно до вимог ч. ч. 1, 2 ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у звязку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоровя; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у звязку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сімї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у звязку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.
Суд, з'ясувавши дійсні обставини справи, давши оцінку зібраним доказам в їх сукупності, дійшов висновку, що позивачем не надано належних і допустимих доказів, на підтвердження завдання йому моральної шкоди, а тому позовні вимоги в цій частині задоволенню не підлягають.
Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 704,80 грн. слід стягнути з відповідача на користь позивача.
На підставі вищевикладеного, керуючись ст.ст. 12, 13, 81, 89, 95, 128, 223, 258, 259, 263, 265, 273, 280-284, 289, 353, 355 ЦПК України, суд
Позовні вимоги позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_1, зареєстровану за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_2, кімната 45, на користь ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_3 (реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_2, проживаючого за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_4) витрати по сплаті судового збору у розмірі 704 (сімсот чотири вісімдесят) гривень, 80 (вісімдесят) копійок.
У задоволені позовних вимог щодо стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 моральної шкоди відмовити.
Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом тридцяти днів з дня його складення.
Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд.
У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене в загальному порядку, встановленому ЦПК України. У цьому разі строк на апеляційне оскарження рішення починає відраховуватися з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.
Позивач має право оскаржити заочне рішення шляхом подачі апеляційної скарги до Апеляційного суду Запорізької області протягом тридцяти днів з дня складення судового рішення (з урахуванням п.15.5 Перехідних положень ЦПК України в редакції від 15.12.2017 року)
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених ст.284 ЦПК України, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
Суддя: Н. О. Вільямовська