Постанова

Іменем України

30 травня 2018 року

м. Київ

справа № 643/8979/15-ц

провадження № 61-6749св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Хопти С. Ф. (суддя-доповідач),

суддів: Білоконь О. В., Гулька Б. І., Синельникова Є. В., Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1,

відповідач - уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію публічного акціонерного товариства «Імексбанк»,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 назаочне рішення Московського районного суду м. Харкова від 28 жовтня 2015 року у складі судді Харченка А. М. та ухвалу Апеляційного суду Харківської області від 09 грудня 2015 року у складі колегії суддів: Кіся П. В., Кружиліної О. А., Хорошевського О. М.,

ВСТАНОВИВ:

У червні 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію публічного акціонерного товариства «Імексбанк» (далі - ПАТ «Імексбанк») про стягнення заборгованості з урахуванням індексу інфляції та трьох процентів річних від простроченої суми.

Позовна заява мотивована тим, що 20 січня 2014 року між ним та

ПАТ «Імексбанк» укладено договір про приєднання до публічного договору банківського вкладу на строк 185 днів до 09 квітня 2015 року. На виконання умов договору він передав, а ПАТ «Імексбанк» прийняв на зберігання кошти у розмірі 56 тис. грн. Відповідно до пункту 6.4.1 договору сторони погодили, що вкладник має право звернутися до банку з письмовою вимогою про повернення вкладу достроково. Така заява має бути направлена до банку за 31 календарний день. У свою чергу, ПАТ «Імексбанк» по закінченню строку депозиту або на першу його вимогу зобов'язався повернути суму депозиту та проценти. 08 жовтня 2014 року він направив заяву до ПАТ «Імексбанк» про дострокове припинення дії договору від 06 жовтня 2014 року. Зазначив, що він отримав лише частину грошових коштів, а саме - 3 750 грн. Заочним рішенням Московського районного суду

м. Харкова від 12 лютого 2015 року стягнуто з ПАТ «Імексбанк» на його користь за договором банківського вкладу (депозиту) від 06 жовтня 2014 року 52 250 грн та 4 778,25 грн процентів, а всього 57 028,25 грн. Зазначене рішення суду банком виконано не у повному обсязі, оскільки йому сплачено лише 52 536,53 грн.

З урахуванням викладеного, позивач просив стягнути з уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «Імексбанк» борг у розмірі 40 306,88 грн з урахування індексу інфляції та трьох відсотків річних.

Заочним рішення Московського районного суду м. Харкова від 28 жовтня

2015 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення районного суду мотивовано тим, що на час вирішення спору запроваджено процедуру ліквідації ПАТ «Імексабнк», що унеможливлює стягнення коштів у будь-який інший спосіб, аніж це передбачено Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

Ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 09 грудня 2015 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилено. Заочне рішення Московського районного суду м. Харкова від 28 жовтня 2015 року залишено без змін.

Судове рішення апеляційного суду мотивовано тим, що рішення районного суду є обґрунтованим та таким, що відповідає обставинам справи, оскільки

ПАТ «Імексбанк» було віднесено до категорії неплатоспроможних, має місце процедура ліквідації банку, що унеможливлює стягнення коштів у будь-який інший спосіб, аніж це передбачено Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

У касаційній скарзі ОСОБА_1, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права й порушення норм процесуального права, просив скасувати вказані судові рішення та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Касаційна скарга мотивована тим, що судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій ухвалені з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права. При цьому суди попередніх інстанцій неповно з'ясували усі фактичні обставини справи, не дослідили і не надали належної оцінки наявним у матеріалах справи доказам, не сприяли повному, об'єктивному та неупередженому її розгляду. Зазначив, що ПАТ «Імексбанк» порушив умови договору, не видав належні йому за умовами договору грошові кошти, заочне рішення Московського районного суду м. Харкова виконав лише частково, незаконно користувався його вкладом і продовжує користуватися тією частиною грошей, які до цього часу йому не повернуто. Вважає, що за таких обставин договір банківського вкладу фактично не розірвано, продовжує діяти, а тому він відповідно до вимог частини другої статті 625 ЦК України має право вимагати з боржника суму боргу з урахуванням індексу інфляції і 3% річних за весь час прострочення виконання зобов'язання за період з 08 жовтня 2014 року по 12 лютого 2015 року.

Відзив на касаційну скаргу сторони не подавали.

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 3 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

01 лютого 2018 року справа передана до Верховного Суду.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Частиною першою статті 402 ЦПК України встановлено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Судом установлено, що відповідно до договору про приєднання до публічного договору банківського вкладу (депозиту) від 20 січня 2014 року, укладеного між ПАТ «Імексбанк» та ОСОБА_1, позивач розмістив в ПАТ «Імексбанк» кошти у розмірі 56 тис. грн на строк 185 днів до 09 квітня 2015 року. На виконання умов договору відповідач прийняв на зберігання вказані грошові кошти.

Відповідно до пункту 6.4.1 договору сторони погодили, що вкладник має право звернутися до банку з письмовою вимогою про повернення вкладу достроково, така заява має бути направлена до банку за 31 календарний день. В свою чергу, ПАТ «Імексбанк» по закінченню строку депозиту або на першу вимогу ОСОБА_1 зобов'язався повернути суму депозиту та проценти.

08 жовтня 2014 року ОСОБА_1 направив заяву до ПАТ «Імексбанк» про дострокове припинення дії договору.

Відповідно до листа ПАТ «Імексбанк» від 24 грудня 2014 року договір банківського вкладу розірвано 10 листопада 2014 року на вимогу ОСОБА_1, а грошові кошти в повному обсязі перераховано на його поточний рахунок.

ОСОБА_1 отримав у касі банку частину грошових коштів у розмірі

3 750 грн.

Заочним рішенням Московського районного суду м. Харкова від 12 лютого

2015 року стягнуто з ПАТ «Імексбанк» на користь ОСОБА_1 за договором банківського вкладу (депозиту) від 06 жовтня 2014 року кошти у розмірі

52 250 грн та проценти у розмірі 4 778,25 грн, а всього - 57 028,25 грн. Зазначене рішення не оскаржене, набрало законної сили, але виконано не в повному обсязі.

30 березня 2015 року постановою державного виконавця Київського відділу державної виконавчої служби Харківського міського управління юстиції відкрито виконавче провадження за виконавчим листом Московського районного суду

м. Харкова від 16 березня 2015 року.

06 травня 2015 року ОСОБА_1 на виконання рішення Московського районного суду м. Харкова від 12 лютого 2015 року отримав у касі банку частину коштів у розмірі 52 536,53 грн.

Листом від 17 серпня 2015 року уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «Імексбанк» повідомив про відкликання банківської ліцензії ПАТ «Імексбанк», що є підставою для закінчення виконавчого провадження.

Також судом встановлено, що на підставі постанови правління Національного банку України від 21 травня 2015 року № 330 «Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію ПАТ «Імексбанк» прийнято рішення про початок ліквідації ПАТ «Імексбанк» та призначення уповноваженої особиФонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію банку.

Процедура виведення неплатоспроможних банків з ринку врегульована Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», який є спеціальним законом, що унормовує дані правовідносини.

У пункті 8 Прикінцевих і перехідних положень Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» передбачено, що законодавчі та інші нормативно-правові акти, прийняті до набрання чинності цим Законом, застосовуються у частині, що не суперечить цьому Закону.

Згідно з пунктом 16 частини першої статті 2 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб»тимчасова адміністрація - це процедура виведення банку з ринку, що запроваджується Фондом стосовно неплатоспроможного банку в порядку, встановленому цим Законом.

Відповідно до пункту 6 частини першої статті 2 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб»ліквідація банку - це процедура припинення банку як юридичної особи відповідно до законодавства.

Отже, у спорах, пов'язаних з виконанням банком, у якому введена тимчасова адміністрація та/або запроваджена процедура ліквідації, своїх зобов'язань перед його кредиторами, норми Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» є спеціальними, і цей Закон є пріоритетним відносно інших законодавчих актів України у таких правовідносинах.

Статтею 36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» врегульовано наслідки запровадження тимчасової адміністрації.

Зокрема, згідно з підпунктами 1, 2 частини п'ятої статті 36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» під час тимчасової адміністрації не здійснюється задоволення вимог вкладників та інших кредиторів банку, примусове стягнення коштів та майна банку, звернення стягнення на майно банку, накладення арешту на кошти та майно банку.

У пункті 1 частини шостої статті 36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» передбачено, що обмеження, встановлене пунктом 1 частини п'ятої цієї статті, не поширюється на зобов'язання банку щодо виплати коштів за вкладами вкладників за договорами, строк яких закінчився, та за договорами банківського рахунку вкладників. Зазначені виплати здійснюються в межах суми відшкодування, що гарантується Фондом, в національній валюті України. Вклади в іноземній валюті перераховуються в національну валюту України за офіційним курсом гривні, встановленим Національним банком України до іноземних валют на день початку процедури виведення Фондом банку з ринку та здійснення тимчасової адміністрації відповідно до цієї статті.

Відповідно до частини другої статті 46 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» з дня призначення уповноваженої особи Фонду банківська діяльність завершується закінченням технологічного циклу конкретних операцій у разі, якщо це сприятиме збереженню чи збільшений ліквідаційної маси.

Згідно з частиною п'ятою статі 45 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб»протягом 30 днів з дня опублікування відомостей про відкликання банківської ліцензії, ліквідацію банку кредитори мають право заявити Фонду про свої вимоги до банку. Вимоги фізичних осіб-вкладників у межах гарантованої Фондом суми відшкодування за вкладами не заявляються.

Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Зазначена правова позиція висловлена Верховним Судом України у постановах: від 20 січня 2015 року № 6-2001цс15, від 13 червня 2016 року № 6-1123цс16,

від 12 квітня 2017 року № 6-350цс17.

Відмовляючи у задоволенні позову, на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами, вірно застосувавши положення пункту 1, 2 частини 5 статті 36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», суди дійшли обґрунтованого висновку про те, що під час тимчасової адміністрації не здійснюється задоволення вимог вкладників та інших кредиторів банку, примусове стягнення коштів та майна банку, звернення стягнення на майно банку, накладення арешту на кошти та майно банку, тому вимоги про стягнення заборгованості з урахуванням індексу інфляції та трьох процентів річних від простроченої суми задоволенню не підлягають.

При цьому суди правильно врахували, що з 27 травня 2015 року у

ПАТ «Імексбанк» розпочата процедура ліквідації, що унеможливило стягнення коштів у будь-який інший спосіб, аніж це передбачено Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб». Крім того, такі дії можуть призвести до порушення черговості задоволення вимог кредиторів, визначених статті 52 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

Доводи касаційної скарги не дають правових підстав для встановлення неправильного застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, не спростовують висновків судів. При вирішенні вказаної справи судами правильно визначено характер правовідносин між сторонами, вірно застосовано закон, що їх регулює.

Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Враховуючи те, що висновки судів відповідають встановленим у справі обставинам, рішення судів ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, касаційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а судові рішення без змін, відповідно до положень

статті 410 ЦПК України.

Керуючись статтями 402, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Заочне рішення Московського районного суду м. Харкова від 28 жовтня

2015 року таухвалу Апеляційного суду Харківської області від 09 грудня

2015 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий С. Ф. Хопта

Судді: О. В. Білоконь

Б. І.Гулько

Є. В.Синельников

Ю. В.Черняк