Справа №591/4694/17 Головуючий у суді у 1 інстанції - ОСОБА_1
Номер провадження 22-ц/788/688/18 Суддя-доповідач - ОСОБА_2
31 травня 2018 року м.Суми
судді Апеляційного суду Сумської області Ткачук С.С. щодо постанови колегії суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Сумської області від 31 травня 2018 року, за результатами перегляду справи за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Зарічного районного суду м. Суми від 02 березня 2018 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «ПриватБанк» про стягнення безпідставно набутих коштів,-
У серпні 2017 року представник ОСОБА_3 ОСОБА_4, звернувся з позовом до ПАТ «КБ «ПриватБанк», в якому вказував, що між позивачем та ПАТ «КБ «ПриватБанк» був укладений кредитно-заставний договір № SUCOAN11159174 від 08 липня 2008 року, згідно з яким позивачу надано кредит у сумі 61 821 грн 17 коп. під заставу автомобіля DAEWOO модель Nexia 1,5 2008 року випуску. 26 липня 2009 року, у звязку з виникненням у ОСОБА_3 заборгованості за вказаним кредитним договором, відповідач вилучив у нього зазначений автомобіль, а позивач видав на імя працівників банку довіреність на розпорядження автомобілем зі строком дії до 06 березня 2012 року.
Рішенням Апеляційного суду Сумської області від 03 грудня 2014 року скасовано рішення Зарічного районного суду м.Суми від 25 вересня 2014 року та звернуто стягнення на предмет застави - автомобіль DAEWOO модель Nexia 1,5, з наданням банку всіх повноважень на його реалізацію.

27 лютого 2015 року відповідач реалізував автомобіль, як предмет застави, від імені позивача за ціною 68 100 грн.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 02 грудня 2015 року рішення Апеляційного суду Сумської області від 03 грудня 2014 року було скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, де 15 листопада 2016 року Апеляційний суд Сумської області ухвалою залишив без змін рішення Зарічного районного суду м.Суми суду від 25 вересня 2014 року, яким в задоволенні позову було відмовлено.

У звязку з тим, що рішення Апеляційного суду від 03 грудня 2014 року, яке було підставою для реалізації вищевказаного транспортного засобу, скасовано, то і підстава набуття права власності на кошти від реалізації автомобіля відпала.

Посилаючись на викладене, позивач просив стягнути з відповідача 68 100 грн. вартості безпідставно набутого майна.

Рішенням Зарічного районного суду м. Суми від 02 березня 2018 року на задоволення вказаного позову постановлено стягнути з ПАТ «КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_3 68 100 грн. вартості безпідставно набутого майна.

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Дане рішення в апеляційному порядку було оскаржено ПАТ «КБ «ПриватБанк», який у своїй апеляційній скарзі, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, про відмову у задоволенні позову. При цьому зазначає, що банк мав законні підстави на отримання коштів від реалізації транспортного засобу, оскільки на момент його реалізації рішення апеляційного суду про звернення стягнення на майно було чинним. Крім того зазначає, що у даному випадку мають місце договірні правовідносини, до яких положення ст.1212 ЦК України не застосовуються.

За результатами перегляду оскарженого рішення суду першої інстанції, колегія суддів апеляційного суду скасувала рішення суду першої інстанції і постановила судове рішення, яким було відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_3

Колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню виходячи з того, що місцевий суд, задовольняючи позовні вимоги, дійшов до висновку, що реалізація спірного автомобіля відбулася на підставі рішення суду, яке згодом було скасовано, а отже відпала й підстава, на якій відповідачем були набуті кошти від його реалізації, а тому, відповідач зобовязаний повернути позивачу безпідставно набуте майно в натурі, а у разі неможливості його повернення в натурі - відшкодувати його вартість, яка визначається на момент розгляду судом справи про повернення майна.

Скасовуючи рішення місцевого суду, колегія суддів виходила з наступного.

Стаття 1212 ЦК України регулює випадки набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав.

Предметом регулювання інституту безпідставного набуття чи збереження майна є відносини, які виникають у звязку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.

Зобов'язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна; б) набуття або збереження за рахунок іншої особи; в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочину або інших підстав, передбачених статтею 11 ЦК України).

Об'єктивними умовами виникнення зобовязань з набуття, збереження майна без достатньої правової підстави виступають: 1) набуття або збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); 2) шкода у вигляді зменшення або відсутності збільшення майна у іншої особи (потерпілого); 3) обумовленість збільшення або збереження майна з боку набувача шляхом зменшення або відсутності збільшення на стороні потерпілого; 4) відсутність правової підстави для вказаної зміни майнового стану цих осіб.

За змістом статті 1212 ЦК України безпідставно набутим є майно, набуте особою або збережене нею в себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави.

Відповідно до частини першої, пункту 1 частини другої статті 11, частин першої, другої статті 509 ЦК України цивільні права та обовязки виникають із дій осіб, що передбачені цими актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обовязки. До підстав виникнення цивільних прав та обовязків, зокрема, належать договори та інші правочини. Зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобовязана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, установлених статтею 11 цього Кодексу.

Зобов'язання повинне належно виконуватись відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що зазвичай ставляться.

Згідно з частиною першою статті 177 ЦК України об'єктами цивільних прав є речі, у тому числі гроші.

Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідносин і його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.

Частиною першою статті 202 ЦК України встановлено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно з частинами першою та другою статті 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.

Правочин, для якого законом не встановлена обов'язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків.

Отже, системний аналіз положень частини першої, пункту 1 частини другої статті 11, частини першої статті 177, частини першої статті 202, частин першої, другої статті 205, частини першої статті 207, частини першої статті 1212 ЦК України дає можливість дійти висновку про те, що чинний договір чи інший правочин є достатньою та належною правовою підставою набуття майна (отримання грошей).

Майно не може вважатися набутим чи збереженим без достатніх правових підстав, якщо це відбулося в незаборонений цивільним законодавством спосіб, з метою забезпечення породження учасниками відповідних правовідносин у майбутньому певних цивільних прав та обовязків, зокрема внаслідок тих чи інших юридичних фактів, правомірних дій, які прямо передбачені частиною другою статті 11 ЦК України.

Загальна умова частини першої статті 1212 ЦК України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов'язальних (договірних) відносинах, бо отримане однією зі сторін у зобовязанні підлягає поверненню іншій стороні за наявності ознаки безпідставності такого виконання.

Набуття однією зі сторін зобовязання майна за рахунок іншої сторони в порядку виконання договірного зобовязання не вважається безпідставним.

Тобто в разі, коли поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, статтю 1212 ЦК України можна застосовувати тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або була відсутня взагалі.

Відповідна правова позиція висловлена у постановах Верховного суду України у справі № 6-88цс13 від 2 жовтня 2013 року та у справі 6-100цс15 від 3 червня 2015 року .

Враховуючи наведені норми матеріального права, висновок колегії суддів ґрунтується на тій підставі, що оскільки на час продажу заставного автомобіля позивач мав перед банком заборгованість внаслідок неналежного виконання кредитного договору, а тому, банк мав право на отримання грошей від реалізації автомобіля в рахунок погашення кредитного зобов'язання позивача, оскільки набуття однією зі сторін зобовязання майна за рахунок іншої сторони в порядку виконання договірного зобовязання не вважається безпідставним.

Проте з такими висновками не погоджуюсь, виходячи з наступного.

Згідно встановлених обставин справи між ОСОБА_3 та ПАТ «КБ «ПриватБанк» на підставі кредитно-заставного договору № SUCOAN11159174 від 08 липня 2008 року виникли кредитні правовідносини, за яких ОСОБА_3 було надано кредит у сумі 61 821 грн 17 коп. під заставу автомобіля DAEWOO модель Nexia 1,5 2008 року випуску, № кузова/шасі XWB3D31UD8A163283, державний номер ВМ 2705 (а.с. 5-10), а банку надано право звернути стягнення на предмет застави як у позасудовому порядку - шляхом передачі предмета застави у власність банку для задоволення і погашення забезпечених вимог; продажу предмету застави банком третій особі; звернути стягнення на підставі виконавчого напису нотаріуса; будь-яка інша процедура, дозволена законодавством України, так і в судовому порядку відповідно до Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реалізацію обтяжень» та умов цього договору - за судовим рішенням шляхом звернення стягнення на предмет застави в рахунок погашення заборгованості.

Строк дії договору - до повного виконання сторонами зобов'язань за договором.

26 лютого 2009 року позивач, у звязку з виникненням у нього заборгованості за вказаним кредитним договором, передав кредитному інспектору ПАТ КБ «Приватбанк» ОСОБА_5 зазначений автомобіль та технічний паспорт на автомобіль, про що складено відповідний акт (а. с.11).

06 березня 2009 року також видав на імя працівників банку ОСОБА_6 та ОСОБА_7 довіреність на продаж автомобіля за ціну не нижче 65 000 грн 00 коп., а також доручив їм представляти його інтереси в органах ДАІ, нотаріату або в будь-яких установах, підприємствах, організаціях незалежно від форм власності та підпорядкування, повязаних з експлуатацією автомобіля. Строк дії довіреності - до 06 березня 2012 року (а. с. 13). В межах строку дії довіреності автомобіль реалізовано не було.

Отже банк, як сторона договору, не використав свого права звернути стягнення на предмет застави у позасудовому порядку з метою погашення існуючої перед ним заборгованості за даними кредитно-заставним договором.

У липні 2014 року ПАТ КБ «ПриватБанк» звернувся до ОСОБА_3 з позовом, у якому просив в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором в сумі 305 855 грн.28 коп., звернути стягнення на предмет застави - автомобіль, що належить ОСОБА_3 шляхом продажу вказаного автомобіля позивачем у справі, але рішенням Зарічного районного суду м.Суми суду від 25 вересня 2014 року в задоволенні позову ПАТ «КБ «ПриватБанк» про звернення стягнення на предмет застави було відмовлено, у звязку зі спливом позовної давності, про застосування якої просив відповідач (а.с. 19-20).

Рішенням Апеляційного суду Сумської області від 03 грудня 2014 року вищевказане рішення суду першої інстанції було скасовано та звернуто стягнення на предмет застави автомобіль DAEWOO модель Nexia 1,5, з наданням банку всіх повноважень на його реалізацію (а. с. 14-15).

27 лютого 2015 року, згідно цього рішення, банк реалізував автомобіль як предмет застави від імені позивача за ціною 68 100 грн., і ця обставина визнається сторонами у справі, та підтверджується копією договору купівлі-продажу від 27 лютого 2015 року, і грошові кошти, отримані за даним договором, були спрямовані на погашення заборгованості ОСОБА_3 за кредитним договором, що підтверджується випискою по рахунку №0682 за період з 08.07.2008 року по 28.12.2015 року (а. с. 53).

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 02 грудня 2015 року рішення Апеляційного суду Сумської області від 03 грудня 2014 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції (а. с. 16-18).

Справа тричі переглядалась апеляційним судом.

При остаточному перегляді суд апеляційної інстанції ухвалою від 15 листопада 2016 року, яка набрала законної сили, залишив без змін рішення Зарічного районного суду м.Суми від 25 вересня 2014 року, оскільки банк, на час звернення до суду, пропустив позовну давність, а про її застосування просив позичальник ОСОБА_3, таким чином рішення суду першої інстанції від 25.09.14 року, яким у позові банку про звернення стягнення на предмет застави було відмовлено, набрало законної сили (а.с. 21-23).

Реалізація заставного автомобіля відбувалась на підставі судового рішення апеляційного суду від 03.12.14 року під час набрання ним законної сили, яке було скасовано судом касаційної інстанції від 02.12.15

Внаслідок реалізації заставного авто і погашення частини боргу відбулось часткове виконання позичальником своїх кредитних зобов'язань.

Проте, виконання позичальником свого кредитного зобов'язання здійснювалося не добровільно, а в судовому порядку, із застосуванням норми забезпечення виконання зобов'язання - звернення стягнення на предмет застави, при тому, що судом першої інстанції ще у вересні 2014 року вже було встановлено про наявність у ОСОБА_3 кредитної заборгованості перед банком за стягненням якої банк звернувся до суду після спливу позовної давності, тому був позбавлений права стягувати даний борг за рішенням суду шляхом продажу заставного автомобіля третім особам самостійно з подальшим зарахуванням суми від реалізації авто в рахунок погашення існуючого у ОСОБА_3 кредитного боргу перед банком.

Незважаючи на ті обставини, що на момент реалізації заставного автомобіля ОСОБА_3, як сторона договору, ще не повністю виконав своє кредитне зобов'язання і заборгованість перед банком існувала, реалізацію цього майна було проведено на підставі судового рішення, яке в подальшому було скасовано з підстав відсутності у банку права на стягнення цієї заборгованості в судовому порядку.

За таких обставин, відсутні підстави звернення стягнення на предмет застави шляхом продажу банком автомобіля третім особам для подальшого самостійного розпоряджання грошовими коштами, отриманими від реалізації автомобіля в рахунок погашення кредитної заборгованості.

Відповідно до ст. 572 ЦК України в силу застави кредитор має право у разі невиконання боржником зобов'язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставного майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом.

Частиною 3 ст. 1212 ЦК України визначено, що положення глави 83 цього Кодексу застосовується також до вимог про повернення виконаного однією із сторін у зобов'язанні, а оскільки повернення реалізованого автомобіля у даній справі неможливо, позивач відповідно до ст.1213 цього Кодексу на законних підставах просить повернути йому грошові кошти отримані банком від реалізації автомобіля, оскільки у банку у вересні 2014 року не було правових підстав для стягнення в судовому порядку як самої заборгованості за даним договором, так і продажу заставного автомобіля з метою отримання грошової суми для її погашення.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Отже, у звязку з тим, що незважаючи на існування у ОСОБА_3 заборгованості перед банком, останній мав право проводити стягнення кредитної заборгованості з нього за кредитно-заставним договором лише на підставі судового рішення, однак банку в цьому було відмовлено рішенням місцевого суду, яке при остаточному перегляді судами апеляційної та касаційної інстанцій було визнано законним та обґрунтованим.

Таким чином, обставина продажу банком заставного автомобіля на підставі скасованого рішення апеляційного суду від 03.12.2014 року дає підстави із застосуванням ч.3 ст.1212, ст.1213 ЦК України задовольнити вимоги ОСОБА_3 про стягнення з банку безпідставно отриманих ним від продажу автомобіля грошових коштів у розмірі 68 100 грн. - вартості безпідставно набутого майна, через неможливість його повернення.

Суддя Апеляційного суду

Сумської області ОСОБА_8