Справа № 136/301/18
Провадження № 22-ц/772/1157/2018
Головуючий у суді 1-ї інстанції Стадник С. І.
Доповідач:Марчук В. С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 травня 2018 рокуСправа № 136/301/18м. Вінниця

Апеляційний суд Вінницької області у складі:

Головуючої: Марчук B.C.,

Суддів: Денишенко Т.О., Берегового О.Ю.,

за участю секретаря : Торбасюк О.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу № 136/301/18 за заявою ОСОБА_3, яка представляє інтереси ОСОБА_4 про визнання судового наказу таким, що не підлягає виконанню, за апеляційною скаргою ОСОБА_4 на ухвалу Липовецького районного суду Вінницької області від 05 квітня 2018 року, постановлену під головуванням судді Стадника С.І. в залі суду о 16.26 год., -

В с т а н о в и в :

У березні 2018 року ОСОБА_3, яка представляє інтереси боржника ОСОБА_4, звернулась у Липовецький районний суд Вінницької області із заявою про визнання судового наказу таким, що не підлягає виконанню. Вимоги заяви мотивовані тим, що 13.03.2018 року Липовецький районний суд Вінницької області видав судовий наказ про стягнення з ОСОБА_4 аліментів на користь ОСОБА_5 на утримання неповнолітнього сина - ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, у розмірі ? частки від усіх видів його заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку та не більше десяти прожиткових мінімумів для дитини відповідного віку.

При зверненні до суду із заявою про видачу судового наказу, ОСОБА_5 не надала доказів окремого місця проживання та вирішення питання про добровільну сплату аліментів, крім цього стягувач не надала доказів працевлаштування боржника, який на даний час офіційно не працевлаштований та не має офіційного доходу.

Боржник добровільно сплачує кошти на утримання дитини (останній платіж було здійснено 15.03.2018 року).

Заява стягувача про видачу судового наказу не відповідає вимогам статті 163 ЦПК України, крім цього, із поданої заяви не вбачається виникнення або порушення права грошової вимоги, що є підставою для відмови у видачі судового наказу. Зважаючи на вказане, представник ОСОБА_4 просила визнати судовий наказ таким, що не підлягає виконанню.

Ухвалою Липовецького районного суду Вінницької області від 05 квітня 2018 року у задоволенні заяви ОСОБА_3, яка представляє інтереси ОСОБА_4, про визнання судового наказу таким, що не підлягає виконання - відмовлено.

Не погодившись з даною ухвалою, ОСОБА_4 оскаржив її в апеляційному порядку, як постановлену із неповним встановленням обстави, які мають значення для справи та неправильним встановленням обставин, що мають значення для справи. Просить скасувати ухвалу Липовецького районного суду Вінницької області від 05 квітня 2018 року та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Відповідно до п.3 Розділу XII Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів», апеляційні суди, утворені до набрання чинності цим Законом, продовжують здійснювати свої повноваження до утворення апеляційних судів у відповідних апеляційних округах.

Апеляційний суд Вінницької області у складі колегії суддів, переглянувши справу за наявними у ній доказами, перевіривши законність і обгрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, виходячи з наступного.

Відповідно до частин першої - п'ятої ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Ухвала суду першої інстанції відповідає зазначеним вимогам закону.

Так, відмовляючи у задоволенні заяви ОСОБА_3, яка представляє інтереси ОСОБА_4, про визнання судового наказу таким, що не підлягає виконанню, суд першої інстанції виходив з наступного.

ІНФОРМАЦІЯ_1 народився ОСОБА_6, батьками якого в свідоцтві про народження записані сторони спору. Дитина проживає разом з матір'ю, що підтверджується довідкою Липовецької міської ради Вінницької області від 23.02.2018 року №668.( а/с 6).

Враховуючи те, що дитина проживає разом з матір'ю, приймаючи до уваги відсутність домовленості між батьками про сплату аліментів на утримання дитини, про що свідчить сама заява про видачу судового наказу, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, про те, що у позивачки виникло право на отримання аліментів від батька дитини, відповідно до норм ст. 180 та ч.2 ст. 181 СК України.

Як видно з судового наказу, виданого 13.03.2018 року Липовецьким районним судом Вінницької області, він полягає у стягненні з ОСОБА_4 аліментів на користь ОСОБА_5 на утримання неповнолітнього сина ОСОБА_6 (ІНФОРМАЦІЯ_1), у розмірі ? частки від всіх видів його заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку та не більше десяти прожиткових мінімумів для дитини відповідного віку, що відповідає вимогам п.4 ч.1 ст. 161 ЦПК України.

Згідно ч. ч.1, 2 ст. 432 ЦПК України суд, який видав виконавчий документ, може за заявою стягувача або боржника визнати виконавчий документ таким, що не підлягає виконанню. Суд визнає виконавчий документ таким, що не підлягає виконанню повністю або частково, якщо його було видано помилково або якщо обов'язок боржника відсутній повністю чи частково у зв'язку з його припиненням, добровільним виконанням боржником чи іншою особою або з інших причин.

Жодна з наведених у заяві скаржника підстав визнання судового наказу таким, що не підлягає виконанню, не підпадає під норму ч.2 ст. 432 ЦПК України та не заслуговує на увагу, з огляду на наступне.

Твердження апелянта, щодо відсутності доказів окремого проживання, не впливає на законність судового наказу та не заслуговує на увагу через те, що воно спростовується вищевказаною довідкою Липовецької міської ради Вінницької області від 23.02.2018 року №668, де вказано, що ОСОБА_6 проживає біля матері ОСОБА_5.( а/с6). Крім того, у судовому засіданні апеляційного суду Вінницької області представник відповідача - апелянта - ОСОБА_7 зазначила, що на даний час є у наявності цивільна справа про розірвання шлюбу між сторонами та не спростувала обставин, що дитина проживає з матір'ю - позивачкою у справі.

Щодо працевлаштування відповідача, то це теж не є підставою для задоволення апеляційної скарги, оскільки відповідно до ст. 180 СК України, утримання неповнолітньої дитини це обов'язок батьків, а не право. А відповідно до ст. 183 СК України розмір аліментів може бути визначений, зокрема у частці від заробітку чи доходу матері чи батька дитини.

Частина 5 ст. 183 СК України вказує, що той із батьків, з яким проживає дитина, має право звернутися до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення аліментів у розмірі на одну дитину однієї чверті заробітку (доходу) платника аліментів але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку.

Саме такий розмір аліментів стягнуто з відповідача оскаржуваним судовим наказом.

Виходячи з того, що представник відповідача-апелянта ОСОБА_4 - ОСОБА_7 у судовому засіданні стверджувала про те, що відповідач добровільно сплачує аліменти, у останнього наявні доходи для цього, тому з них і слід буде стягувати аліменти, присуджені судовим наказом.

Посилання апелянта на порушення судом першої інстанції норм п.п.2,5 ст. 165, п.4 ч.2 ст. 43, ч.7 ст. 43, абз.2 ч.8 ст.43 ЦПК України теж не є підставою для задоволення апеляційної скарги, оскільки вони не відносяться до підстав, з яких судовий наказ може бути визнано таким, що не підлягає виконанню, які передбачені ч.2 ст. 432 ЦПК України.

Таким чином, оскаржувана ухвала суду першої інстанції постановлена з додержанням норм матеріального та процесуального права, тому в силу ст. 375 ЦПК України апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а ухвалу суду - без змін.

На підставі наведеного та керуючись ст. ст.374, 375,381-384,389 ЦПК України, суд

П о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Ухвалу Липовецького районного суду Вінницької області від 05 квітня 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді/підписи/

Згідно з оригіналом

суддя-доповідач: В.С. Марчук