АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Справа №22ц/796/3815/18 Головуючий у 1 інстанції - Трегубенко Л.О.
Унікальний №8543/15-ц Доповідач - Панченко М.М.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 червня 2018 року м.Київ

Апеляційний суд м.Києва у складі:

Судді-доповідача - Панченка М.М.

Суддів - Волошиної В.М., Слюсар Т.А.

При секретарі - Кемському В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Києві справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2, який представляє інтереси ОСОБА_3, на рішення Подільського районного суду м.Києва від 18 вересня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_4 та ОСОБА_5 до ОСОБА_3 про визнання договору дарування дійсним,-

В С Т А Н О В И В:

У липні 2015 року ОСОБА_6 та ОСОБА_5 звернулись до суду з позовом до своєї доньки ОСОБА_3 і просили ухвалити рішення, яким визнати дійсним усний договір дарування грошей у сумі 135.000 грн., укладений сторонами 16.09.2003 року, згідно якого позивачі подарували відповідачці кошти в указаній сумі на придбання квартири.

Пізніше їм стало відомо, що такий договір повинен бути нотаріально посвідчений, бо, в силу ст.244 ЦК України, в редакції, яка діяла до 01.01.2004 року, не буде доказів дарування грошей саме доньці.

Послались на ст.220 ЦК України, ст.47 Закону України «Про міжнародне приватне право», відповідно до якої право, обране сторонами до застосування до договору, охоплює, зокрема, дійсність і виконання договору/а.с.1-2/.

Рішенням Подільського районного суду м.Києва від 18 вересня 2015 року у позові відмовлено /а.с.23-25/.

Відмовляючи у позові, суд послався на те, що позивачі не навели суду доказів того, що відповідачка ОСОБА_3 ухилялася від нотаріального посвідчення договору, що є обо»язковою умовою для застосування ч.2 ст.220 ЦК України, на яку послались позивачі, і, згідно якої, обов»язковою умовою для визнання судом договору дійсним є, зокрема, доведеність факту ухилення однієї зі сторін від нотаріального посвідчення договору.

В поданій апеляційній скарзі ОСОБА_2, який представляє інтереси ОСОБА_3, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення Подільського районного суду м.Києва від 18 вересня 2015 року та постановити нове рішення про задоволення позову /а.с.35-36/.

Скаржник послався на те, що 28.05.2015 року сторони підписали в письмовій формі той договір дарування грошей, який ними було фактично укладено і повністю виконано 16.09.2003 року.

Сторони, звернувшись до нотаріуса у м.Москві, тобто, за місцем проживання дарувальників, для нотаріального посвідчення цього договору, однак, обдарована ОСОБА_3 відмовилась від його посвідчення, пославшись на відсутність коштів для оплати нотаріальних послуг. Крім цього, нотаріус повідомив, що заднім числом договір не посвідчується.

Отже, враховуючи, що договір було укладено і виконано 16.09.2003 року, а відповідачка відмовилась від його нотаріально посвідчення у травні 2015 року, скаржник вважає, що, в силу ч.2 ст.220 ЦК України, є всі підстави для визнання цього договору дійсним.

Заслухавши доповідь головуючого судді, пояснення відповідачки ОСОБА_3, вивчивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про відхилення апеляційної скарги та залишення без змін рішення суду першої інстанції з таких підстав.

В порядку п. 3 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 № 1402-VIII, апеляційні суди, утворені до набрання чинності цим Законом, продовжують здійснювати свої повноваження до утворення апеляційних судів у відповідних апеляційних округах. У разі ліквідації суду, що здійснює правосуддя на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці (відповідних адміністративно-територіальних одиниць), та утворення нового суду, який забезпечує здійснення правосуддя на цій території, суд, що ліквідується, припиняє здійснення правосуддя з дня опублікування в газеті «Голос України» повідомлення голови новоутвореного суду про початок роботи новоутвореного суду (п. 6 ст. 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

Отже, справа підлягає розгляду Апеляційним судом міста Києва.

Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч.1 ст.3 ЦПК України).

Згідно принципу диспозитивності суд розглядає справи не інакше, як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч.1 ст.13 ЦПК України).

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспорюваного права, свободи чи інтереси особи, яка звернулася до суду, суд, відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст.5 ЦПК України)

Відповідно до ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом встановлено, що, відповідно до Свідоцтва про право власності, виданого 21.02.2005 року Головним управлінням житлового забезпечення Київської міської державної адміністрації, відповідачка ОСОБА_3 є власником однокімнатної кварти №7 по вул.Боричів Тік, №30 у м.Києві, загальною площею 58 кв.м. /а.с.9/.

Як слідує із матеріалів справи і не заперечується учасниками справи, право власності у відповідачки на указану квартиру виникло у відповідності з виконанням нею інвестиційної угоди укладеної з ТОВ «Київоблбуд» від 30.09.2003 року про участь у фінансуванні будівництва вище зазначеного житла, та внесенням відповідачкою стовідсоткової плати вартості будівництва квартири на рахунок ТОВ «Київоблбуд» у сумі 80.210 грн./а.с.7,20/.

Оскільки в подальшому, у відповідачки виникла необхідність підтвердити, що вище зазначена квартира придбана за її особисті кошти, вона, а також її батьки - позивачі ОСОБА_6 та ОСОБА_5, у травні 2015 року звернулись до нотаріуса у м.Москві, тобто, за місцем проживання позивачів, для нотаріального посвідчення договору дарування позивачами на користь відповідачки грошей у сумі 135.000 грн., який, за твердженням сторін фактично було укладено та виконано 16.09.2003 року /а.с.11/.

Між тим, згідно пояснень відповідачки ОСОБА_3, договір не був нотаріально посвідчений, оскільки вона, відповідачка, відмовилась від його посвідчення з причини відсутності у неї коштів на оплату державного мита.

Отже, спростовуючи доводи суду першої інстанції, який, відмовляючи у позові, послався на ч.2 ст.220 ЦК України, згідно якої, якщо сторони домовились щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним, відповідачка виходила з того, що договір дарування їй грошей від 28.05.2015 року не був посвідчений, оскільки вона, як обдарована, прийнявши 16.09.2003 року від своїх батьків кошти у сумі 135.000 грн., ухилилась 28.05.2015 року від нотаріального посвідчення цього договору, а тому просила визнати цей договір дійсним.

Відповідно до ч.3 ст.3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відмовляючи у позові, суд першої інстанції обґрунтовано послався на норми Цивільного Кодексу Української РСР в редакції 1963 року, який був чинним станом на час фактичного укладення і виконання спірного договору дарування, як стверджують сторони - 16.03.2003 року.

Відповідно до ст.243 ЦК Української РСР, в редакції 1963 року, за договором дарування одна сторонам передає безоплатно другій стороні майно у власність. Договір дарування вважається укладеним з моменту передачі майна обдарованому.

Так, відповідно до ст.244 ЦК Української РСР, в редакції 1963 року, договір дарування на суму понад 500 крб., а при даруванні валютних цінностей - на суму понад 50 крб. повинен бути нотаріально посвідчений.

Отже, укладення спірного договору дарування, в силу указаної норми, тобто, ст.244 ЦК Української РСР, в редакції 1963 року, обов»язково має бути посвідчено нотаріально.

А згідно ст.153 ЦК Української РСР, в редакції 1963 року, договір вважається укладеним, коли між сторонами в потрібній у належній випадках формі досягнуто згоди по всіх істотних умовах. Істотними є ті умови договору, які визнані такими за законом або необхідні для договорів даного виду, а також всі ті умови, щодо яких за заявою однієї із сторін повинно бути досягнуто згоди.

Однак, відповідно до ст.48 ЦК Української РСР, в редакції 1963 року, недійсною є та угода, що не відповідає вимогам закону, в тому числі, ущемлює особисті або майнові права неповнолітніх дітей.

Отже, за твердженням сторін, спірний договір дарування укладений і виконаний 16.09.2003 року, тобто, в період чинності Цивільного Кодексу Української РСР в редакції 1963року, але оскільки цей договір в силу ст.48 ЦК Української РСР в редакції 1963року, укладений з недотриманням вимог закону (без нотаріального посвідчення), сторони, посилаючись на ч.2 ст.220 ЦК України, наполягали на визнанні його дійсності, оскільки 28.05.2015 року, тобто, в період дії ЦК в редакції 2004 року, відповідачка відмовилась його нотаріально посвідчувати.

Але, як зазначалося вище, в силу ст.243 ЦК Української РСР, в редакції 1963 року, договір дарування вважається укладеним з моменту передачі майна обдарованому, тобто, нотаріальне посвідчення спірного договору повинне бути вчинене в момент передачі подарованих коштів, а не через дванадцять років, як наполягали на тому сторони.

У зв»язку з цим, суд першої інстанції, керуючись ч.2 ст.220 ЦК України (відповідає ч.2 ст.47 ЦК Української РСР, в редакції 1963року), дійшов правомірного висновку про безпідставність вимог позивачів.

Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

В той же час, колегія суддів звертає увагу на те, що ч.2 ст.220 ЦК України відповідає ч.2 ст.47 ЦК Української РСР, в редакції 1963року, однак сторони не вважають за необхідне посилатись на цю норму, оскільки, як вони зазначають, на час передачі подарованих коштів в 2003 році, питання нотаріального посвідчення договору взагалі не обговорювалось і, відповідно, жодна зі сторін не наполягала на нотаріальному посвідченню цього договору та не ухилялася від такого посвідчення.

Колегія суддів, приймаючи цю постанову, акцентує увагу на тому, що, у відповідності до предмета спору та вимог ст.367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції не входив в обговорення та дослідження питання чи мав місце взагалі факт передачі 16.09.2003 року коштів від позивачів на користь відповідачки у сумі 135.000 грн., і якщо мав, то чи мають місце ознаки недійсності договору дарування.

З урахуванням викладеного, колегія суддів дійшла висновку, що рішення суду першої інстанції постановлене на повно з»ясованих обставинах з дотриманням вимог матеріального та процесуального права, а доводи, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують висновків суду.

Керуючись ст.ст.374, 376, 381-384,390 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2, який представляє інтереси ОСОБА_3, відхилити, а рішення Подільського районного суду м.Києва від 18 вересня 2015 року залишити без змін.

Постанова набирає чинності з дня її прийняття, і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови виготовлено 07 червня 2018 року.

Суддя-доповідач

Судді