АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 травня 2018 року м. Київ

Справа №756/3292/17-ц

Резолютивна частина постанови оголошена 30 травня 2018 року

Повний текст постанови складено 31 травня 2018 року

Апеляційний суд м. Києва в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Стрижеуса А.М.,

суддів: Поливач Л.Д., Шкоріної О.І.

секретаря: Павлишина П.О.

сторони: позивач ОСОБА_2

відповідач ОСОБА_3

третя особа Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Лиюрова Лілія Олександрівна

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_2 на рішення Оболонського районного суду м. Києва, ухваленого 19 лютого 2018 року суддею Яценко Н.О. в приміщенні Оболонського районного суду м. Києва, повний текст рішення виготовлено 05 березня 2018 року, у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особа: Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Лиюрова Лілія Олександрівна про визнання недійсним договору дарування 1/2 частини квартири та стягнення моральної шкоди, -

В С Т А Н О В И В:

Справа №756/3292/17-ц
№ апеляційногопровадження:22-ц-796/4056/2018
Головуючий у суді першої інстанції: Яценко Н.О..
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Стрижеус А.М.
06 березня 2017 року позивач ОСОБА_2 звернувся до Оболонського районного суду м. Києва з позовом до ОСОБА_3, третя особа: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Лиюрова Л.Ю. про визнання недійсним договору дарування ? частини квартири та стягнення моральної шкоди.

В обґрунтування позову вказує, що згідно договору купівлі-продажу квартири від 12 липня 2013 року, посвідченого державним нотаріусом 11-ї Київської державної нотаріальної контори, набув право приватної власності на нерухоме майно у виді квартири АДРЕСА_1.

Зазначену квартиру він придбав у відповідача.

11 квітня 2016 року згідно договору дарування, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу, здійснив відчуження 1/2 частини вищезазначеної квартири на користь відповідача.

Зазначає, що згодом у нього значно погіршився стан здоров'я, було виявлено ВІЧ інфекція та СНІД, у зв'язку з чим потребує постійного лікування та придбання необхідних ліків, що призводить до значних фінансових витрат, і як наслідок, погіршився майновий стан, опинився в скрутному становищі, оскільки також втратив постійний заробіток, а призначеної пенсії по інвалідності не вистачає.

Вказує, що здійснив дарування як під впливом помилки, так і внаслідок обману, а також під впливом тяжкої обставини і на вкрай невигідних умовах.

Також в даному випадку має місце помилка, тобто неправильне сприйняття ним фактичних обставин правочину, що вплинуло на його волевиявлення (даруючи частину квартири, мав впевненість, що за це буде надаватися матеріальна допомога, а без такої впевненості або надії правочин не був би укладений).

Щодо дійсного волевиявлення, як дарувальника, зазначав, що під час укладення договору дарування волевиявлення на безоплатну передачу спірного майна у власність обдарованого й передача його, відбулася так, що цих обставин не пам'ятає.

Також відповідач за допомогою психолога, рекомендованого йому ним, ввів його в оману, тому стверджує, що договір вчинено під впливом обману.

Підписуючи договір вважав, що укладає договір довічного утримання, оскільки за станом здоров'я потребує догляду й матеріальної допомоги та не мав наміру дарувати своє єдине житло (його частину) а ні відповідачу, а ні будь-кому іншому.

Даний спірний договір вчинено проти справжньої волі внаслідок застосування до нього тиску, а оскільки тяжко хворіє, то знаходиться в стані вираженого афекту страху смерті. Посилаючись на ч.1 ст.717, 203, 233, 231, ч.1 ст.229 ЦК України, ч.2 ст.216 ЦК України просив суд визнати недійсним договір дарування 1/2 частини квартири 400, що знаходиться в АДРЕСА_1 від 11 квітня 2016 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу, а також стягнути з відповідача 12470 грн. моральної шкоди.

23 листопада 2017 року позивач збільшив позовні вимоги та в своєму позові зазначив, у зв'язку з тим, що частину квартири було відчужено ним помилково, внаслідок неправильного сприйняття фактичних обставин правочину, що-вплинуло на його волевиявлення, а також тим, що позивач перебуває в тяжких життєвих обставинах, чим друга сторона правочину скористалася, тепер позивачу доводиться відстоювати свої права в суді. Це завдає позивачу значних душевних та фізичних страждань. До того ж позивач постійно піддається моральному тиску з боку відповідача у зв'язку з чим позивач був змушений звернутися в поліцію.

Просив суд визнати недійсним договір дарування 1/2 частини квартири 400, що знаходиться в АДРЕСА_1 від 11квітня 2016 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу, а також стягнути з відповідача 36 000 грн. моральної шкоди.

Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 19 лютого 2018 року в замовленні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особа: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Лиюрова Л.О. про визнання недійсним договору дарування ? частини квартири та стягнення моральної шкоди - відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суд першої інстанції, та прийняти нове судове рішення про задоволення позову в повному обсязі, посилаючись на незаконність та необґрунтованість оскаржуваного рішення, невідповідність рішення суду фактичним обставинам справи, яке ухвалене з порушенням судом норм матеріального та процесуального права.

Зокрема вказує на те, що суд першої інстанції належним не розглянув надані Позивачем докази, не надав належну оцінку доказам та не врахував при винесенні рішення його стан здоров'я та потребу у зв'язку із цим у догляді й сторонній допомозі, той факт, що під час укладення спірного правочину Позивачем приймались сильнодіючі ліки, що мало вплив на розуміння Позивачем фактичних обставин правочину, що вплинуло на волевиявлення особи під час укладення договору дарування замість договору довічного утримання.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач ОСОБА_3 проти доводів апеляційної скарги заперечував, просив рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Відповідно до п.8 ч.1 Розділу XIII Прикінцеві та перехідні положення ЦПК України у редакції Закону № 2147-VІІІ від 03 жовтня 2017 року, до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

Відповідно до ч. 6 ст. 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», у разі ліквідації суду, що здійснює правосуддя на території відповідної адміністративно- територіальної одиниці (відповідних адміністративно-територіальних одиниць), та утворення нового суду, який забезпечує здійснення правосуддя на цій території, суд, що ліквідується, припиняє здійснення правосуддя з дня опублікування в газеті «Голос України» повідомлення голови новоутвореного суду про початок роботи новоутвореного суду. Відповідно до п. 3 Розділу XII Прикінцеві та перехідні положення Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02 червня 2016 року № 1402 - VIII апеляційні суди, утворені до набрання чинності цим Законом, продовжують здійснювати свої повноваження до утворення апеляційних судів у відповідних апеляційних округах. Такі апеляційні суди у відповідних апеляційних округах мають бути утворені та розпочати здійснювати правосуддя не пізніше трьох років з дня набрання чинності цим Законом.

У зв'язку із зазначеним справа підлягає розгляду судом у порядку, встановленому ЦПК України у редакції Закону № 2147-VІІІ від 03 жовтня 2017 року.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_2 підтримав доводи апеляційної скарги із викладених в ній підстав.

Відповідач ОСОБА_3 та його представник ОСОБА_8, проти доводів апеляційної скарги заперечували, посилаючись на законність та обґрунтованість іршення суду.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Розглянувши справу в межах доводів та вимог апеляційної скарги, перевіривши обґрунтованість та законність оскаржуваного рішення в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд в складі колегії суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Як убачається з матеріалів справи та встановлено судом, 21 лютого 2009 року квартира АДРЕСА_1 була придбана на ім'я ОСОБА_3

12 липня 2013 року договором купівлі-продажу квартири, укладеним між ОСОБА_2 (покупець за договором) та ОСОБА_3 (продавець за договором), посвідченим державним нотаріусом Одинадцятої Київської державної нотаріальної контори Ричок P.M., та зареєстрованим в реєстрі за № 2-473, позивач ОСОБА_2 набув права приватної власності на квартиру АДРЕСА_1.

11 квітня 2016 року Договором дарування 1/2 частини квартири, укладеним між позивачем та відповідачем, посвідченим приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Лиюровою Л.О. та зареєстрованим в реєстрі за № 806, позивач здійснив відчуження 1/2 частини належної йому на праві приватної власності квартири АДРЕСА_1.

11 квітня 2016 року позивачем ОСОБА_2 складено заповіт, який був посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Лиюровою Л.О., зареєстрований в реєстрі за № 807. За вказаним заповітом позивач заповідав на користь відповідача ОСОБА_3 1/2 частину квартири 400, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.

11 квітня 2016 року відповідачем ОСОБА_3 складено заповіт, який був посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Лиюровою Л.О. зареєстрований в реєстрі за № 808. За вказаним заповітом відповідач заповідав щойно відчужену на його користь позивачем 1/2 частину квартири 400, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 позивачу ОСОБА_2

Як зазначав відповідач в судовому засіданні у суді першої інстанції, з позивачем він знайомий з 2002 року, а з 2005 року почали проживати спільно однією сім'єю, були пов'язані спільним побутом, в них існували взаємні права та обов'язки і квартира була придбана за спільні кошти.

З наданих суду доказів убачається, що позивачу ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 встановлено 2 групу інвалідності (загальне захворювання) до 31.07.2018 року.

Як встановлено в ході розгляду справи позов пред'явлено про визнання договору дарування недійсним, як такого, що вчинений під впливом помилки.

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції врахувавши відносини, виходив з того, що всі вимоги закону під час укладення спірного договору були повністю дотримані, а у дарувальника були всі права для вчинення правочину, з договором сторони були ознайомлені та підписали його, про що свідчать підписи, а доводи позивача не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні.

Колегія суддів погоджується із таким висновком суду першої інстанції виходячи з наступного.

Відповідно до ст.229 ЦК України, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.

Згідно з роз'ясненнями п. 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 6 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК України ), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Не є помилкою щодо якості речі неможливість її використання або виникнення труднощів у її використанні, що сталося після виконання хоча б однією зі сторін зобов'язань, які виникли з правочину, і не пов'язане з поведінкою іншої сторони правочину. Не має правового значення помилка щодо розрахунку одержання користі від вчиненого правочину. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

Помилка - це неправильне сприйняття особою фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, за відсутності якого можна було б вважати, що правочин не був би вчинений. Для визнання правочину недійсним, як укладеного під впливом помилки необхідно, щоб помилка мала істотне значення. Під помилкою, що має істотне значення, ЦК розуміє в тому числі і помилку в характері (природі) правочину, прав та обов'язків сторін.

Відповідно до ст.717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдарованому) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Виходячи зі змісту ст. 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повну уяву не лише про предмет договору, а й досягай згоди про всі його істотні умови.

Відповідно до 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до п. 3.1 Договору дарування 1/2 частини квартири сторони договору у присутності нотаріуса підтвердили, що однаково розуміють природу цього договору та його правові наслідки; договір не приховує іншого правочину і спрямований на реальне настання правових наслідків що встановлені ним; їх волевиявлення є вільним і відповідає внутрішній волі; договір не носить характеру фіктивного та удаваного правочину; вони не обмежені у праві укладати правочини; вони не визнані у встановленому порядку недієздатними (повністю або частково); умови договору зрозумілі і відповідають реальній домовленості сторін; вони не перебувають у хворобливому стані, не страждають в момент укладення цього договору на захворювання, які перешкоджають усвідомленню його суті, не перебувають під впливом лікарських, наркотичних засобів, психотропних речовин тощо.

Відповідно до ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. ч. 1-3, 5 та б ст.203 цього Кодексу, а згідно зі ст.216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків крім тих, що пов'язані з його недійсністю.

Статтею 203 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Оскільки, всі вимоги закону під час укладення спірного договору були повністю дотримані, а у дарувальника були всі права для вчинення правочину, з договором сторони були ознайомлені та підписали його, про що свідчать підписи їх, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність підстав для задоволення позову.

Доводи апеляційної скарги про те, що судом не розглянуто надані Позивачем докази, не надано належну оцінку доказам та не враховано при винесенні рішення його стан здоров'я та потребу у зв'язку догляду та сторонньої допомоги відхиляються судом виходячи з наступного.

Позивач, вказує, що в нього було виявлено ВІЛ/СНІД, у зв'язку із чим він потребував постійного лікування та придбання необхідних ліків, що призводило до значних фінансових трат, а також ним було втрачено постійний заробіток, а призначення пенсії не вистачає.

Відповідно до ч.1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона має довести ті обставини на , які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може грнутуватися на припущеннях.

Разом з тим, як під час розгляду справи в суді першої інстанції так і у суді апеляційної інстанції позивачем не було надано жодних доказів на підтвердження про значні фінансові витрати, пов'язані з лікуванням захворювання, а також не надано доказів втрати постійного заробітку, як про зазначає Позивач в своїй апеляційній скарзі.

Також не заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги про те, що оспорюваний договір дарування він уклав внаслідок помилки, оскільки через хворобу вживав медичні препарати ноофен та фенозепам, які вплинули на правильність розуміння ним наслідків укладення правочину, що вплинуло на його волевиявлення, з наступних підстав.

Як убачається з матеріалів справи, позивачем при зверненні до суду з позовом надано окремі записи медичної книжки, яка містить рекомендації окремих лікарів щодо вживання таких засобів, як ноофен та фенозепам.

Разом з тим, позивачем не надано жодних доказів на підтвердження факту придбання ним відповідних лікарських засобів, приймання їх саме у період укладення оспорюваного правочину, стану під час прийому таких засобів, а також чи можуть такі лікарські засоби викликати наслідки, про які зазначає ОСОБА_10 в апеляційній скарзі (вплив на правильність розуміння оточуючого світу).

Виходячи з наявних у матеріалах справи та досліджених судом першої інстанції письмових доказів, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про те, що обставини, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими при вирішенні справи, доведені.

Висновки суду щодо відсутності підстав для задоволення позовних вимог, відповідають обставинам справи та положенням матеріального закону.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду та не впливають на їх правильність, а тому не можуть бути прийняті до уваги.

Порушень норм матеріального та процесуального права, які призвели б до неправильного вирішення справи, колегією суддів не встановлено.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, апеляційний суд в складі колегії суддів приходить до висновку про законність та обґрунтованість постановленого по даній справі рішення та відсутність підстав для його скасування та задоволення апеляційної скарги.

Керуючись ст.ст.268, 374, 375, 381, 382, 383, 384, 390 ЦПК України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Рішення Оболонського районного суду м. Києва від 19 лютого 2018 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом 30 днів до Верховного Суду з дня складення повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Суддя-доповідач: А.М.Стрижеус

Судді: Л.Д. Поливач

О.І.Шкоріна