Постанова

Іменем України

30 травня 2018 року

м. Київ

справа № 367/3249/15-ц

провадження № 61-1520св17

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Хопти С. Ф.,

суддів: Білоконь О. В. (суддя-доповідач), Гулька Б. І., Синельникова Є. В., Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивачі: перший заступник прокурора Київської області в інтересах держави в особі Кабінету Міністрів України,

відповідачі: Гостомельська селищна рада Київської області, ОСОБА_4,

треті особи: комунальне підприємство «Святошинське лісопаркове господарство», ОСОБА_5,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу першого заступника прокурора Київської області на рішення Ірпінського міського суду Київської області у складі судді Пархоменко О. В. від 18 серпня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Київської області у складі колегії суддів: Приходька К. П., Голуб С. А., Іванової І. В., від 29 листопада 2017 року,

ВСТАНОВИВ:

У травні 2014 року перший заступник прокурора Київської області в інтересах держави в особі Кабінету Міністрів України звернувся до суду з позовом до Гостомельської селищної ради Київської області, ОСОБА_4, треті особи: комунальне підприємство «Святошинське лісопаркове господарство» (далі - КП «Святошинське лісопаркове господарство»), ОСОБА_5, про визнання недійсними рішення ради, державного акта на право власності на земельну ділянку та витребування земельної ділянки.

Позовна заява мотивована тим, що рішенням Гостомельської селищної ради від 11 березня 2010 року № 1298-50-У «Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки» затверджено проект землеустрою та передано безкоштовно у приватну власність ОСОБА_5 земельну ділянку загальною площею 0,1500 га для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд по АДРЕСА_1.

На підставі вказаного рішення на ім'я ОСОБА_5 видано державний акт на право власності на земельну ділянку, площею 0,1500 га - для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд.

28 листопада 2012 року ОСОБА_5 відчужила зазначену земельну ділянку ОСОБА_4 на підставі договору купівлі-продажу.

При відведенні Гостомельською селищною радою вказаної земельної ділянки у приватну власність ОСОБА_5 порушено вимоги земельного законодавства, оскільки передано земельну ділянку державної власності, яка знаходиться за межами населеного пункту селища Гостомель Київської області, право розпорядження якою віднесено до відповідного органу виконавчої влади згідно з пункту 12 Перехідних положень ЗК України.

Крім того, відповідно до проекту землеустрою, який затверджено зазначеним вище рішенням, відведення земельної ділянки передбачено за рахунок земель запасу, однак у період з 01 січня 2009 року по 01 січня 2011 року на території Гостомельської селищної ради площа земель запасу не змінювалася.

У порушення статей 38, 116, 118, 149, 151 Земельного кодексу України спірну земельну ділянку надано у власність ОСОБА_5 без припинення права постійного користування нею КП «Святошинське лісопаркове господарство», чим порушено право власності держави на земельну ділянку лісогосподарського призначення, а також селищною радою не дотримано статей 20, 21 ЗК України і статті 57 Лісового кодексу України щодо порядку зміни цільового призначення землі.

Також вказував на те, що про допущені порушення прокуратура довідалася лише після проведення перевірки додержання вимог земельного законодавства, проведеної на підставі постанови про проведення перевірки в порядку нагляду за додержанням і застосуванням законів від 16 травня 2014 року, тому строк позовної давності прокуратурою не пропущено.

З урахуванням зазначеного, позивач просив визнати недійсним рішення Гостомельської селищної ради Київської області від 11 березня 2010 року № 1298-50-У «Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки», яким передано у власність ОСОБА_5 земельну ділянку площею 0,1500 га; визнати недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку, виданий ОСОБА_5 на земельну ділянку площею 0,1500 га з відміткою про перехід права власності до ОСОБА_4; витребувати з володіння ОСОБА_4 на користь держави в особі Кабінету Міністрів України земельну ділянку площею 0,1500 га вартістю 20 944,50 грн.

Рішенням Ірпінського міського суду Київської області від 18 серпня 2017 року у задоволенні позову заступника прокурора Київської області в інтересах держави в особі Кабінету Міністрів України відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що на момент прийняття оспорюваного рішення Гостомельської селищної ради Київської області та передачі у приватну власність відповідачу спірної земельної ділянки, вона перебувала у постійному користуванні КП «Святошинське лісопаркове господарство» та відповідно до планово-картографічних матеріалів лісовпорядкування знаходилась у кварталі № 12 Київського лісництва. Загальна площа Святошинського лісопаркового господарства на момент створення становила 14 167 га, вказані землі передано без вилучення із Держлісфонду України, а відтак надання спірної земельної ділянки у власність відповідачу є незаконним. Проте позивач пропустив строк позовної давності, клопотання про поновлення строку не заявлено, доказів поважності причин його пропуску не надано, а відтак порушене право держави в особі Кабінету Міністрів України на користування земельною ділянкою не підлягає захисту у зв'язку зі спливом позовної давності, про застосування якого заявлено відповідачами.

Ухвалою Апеляційного суду Київської області від 29 листопада 2017 року апеляційну скаргу заступник прокурора Київської області в інтересах держави в особі Кабінету Міністрів України відхилено, рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Судове рішення суду апеляційної інстанції мотивовано тим, що висновки суду першої інстанції є правильними й такими, що ґрунтуються на матеріалах справи та вимогах закону, оскільки прокуратурою пред'явлено позов в інтересах держави в особі Кабінету Міністрів України 20 травня 2015 року, тобто з пропуском строку позовної давності, що згідно з частиною четвертою статті 267 ЦК України є підставою для відмови у позові.

У грудні 2017 року перший заступник прокурора Київської області подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати вказані судові рішення та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Касаційна скарга мотивована тим, що суди першої та апеляційної інстанцій не встановили належним чином обставин справи та дійшли передчасного висновку про застосування строків позовної давності, оскільки матеріали справи не містять доказів про одержання органами прокуратури чи Кабінету Міністрів України оскаржуваного рішення Гостомельської селищної ради Київської області. При цьому позивачем доведено відсутність можливості дізнатися про порушення прав Кабінетом Міністрів України.

Відзив на касаційну скаргу не надійшов.

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Справа передана до Верховного Суду.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частин першої, другої та п'ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам судове рішення апеляційного суду не відповідає.

Судами установлено, що рішенням Гостомельської селищної ради Київської області від 11 березня 2010 року «Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки» затверджено проект землеустрою та передано безкоштовно у приватну власність ОСОБА_5 земельну ділянку загальною площею 0,1500 га для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд по АДРЕСА_1

На підставі вказаного рішення на ім'я ОСОБА_5 видано державний акт на право власності на земельну ділянку площею 0,1500 га для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, розташовану по АДРЕСА_1

На підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки від 28 листопада 2012 року ОСОБА_5 відчужила зазначену земельну ділянку ОСОБА_4

Встановлено, що спірна земельна ділянка знаходиться за межами населеного пункту смт Гостомель Київської області і відноситься до земель лісогосподарського призначення, що підтверджується наданими позивачем планово-картографічними матеріалами лісовпорядкування, якими є планшети №№ 1 та 4, карта-схема поділу лісів за категоріями Святошинського лісопаркового господарства, викопіювання з проекту формування і встановлення меж Гостомельської селищної ради Київської області.

Також встановлено, що на момент передачі спірна земельна ділянка згідно з інформацією КП «Святошинське лісопаркове господарство» та ВО «Укрдержліспроект» перебувала у постійному користуванні лісгоспу та відповідно до планово-картографічних матеріалів лісовпорядкування знаходилась у кварталі № 12 Київського лісництва.

За інформацією Українського державного проектного лісовпорядного виробничого об'єднання «Укрдержліспроект» від 8 жовтня 2014 року спірна територія була лісами ще з радянських часів. Так, на підставі Постанови ЦК КПУ і Ради Міністрів УРСР від 20 червня 1956 року та рішення виконкому Київської міської ради від 07 серпня 1956 року створено Святошинське лісопаркове господарство, яке ввійшло до складу управляння зеленої зони м. Києва. Загальна площа Святошинського лісопаркового господарства на момент створення становила 14 167 га, вказані землі передано без вилучення із Держлісфонду України.

Визнаючи позов обґрунтованим та відмовляючи у його задоволенні у зв'язку з пропуском строку позовної давності, суди не звернули уваги на наступне.

Стаття 15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Частиною другою статті 2 ЦК України передбачено, що одним з учасників цивільних правовідносин є держава, яка згідно зі статтями 167, 170 цього Кодексу набуває і здійснює цивільні права та обов'язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом, та діє у цивільних відносинах на рівних правах з іншими учасниками цих відносин.

Відповідно до частини другої статті 3 ЦПК України 2004 року у випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси.

Одним з таких органів є прокуратура, на яку згідно з пунктом 2 частини першої статті 2 Закону України «Про прокуратуру» покладено представництво інтересів держави у випадках, визначених законом.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

При цьому відповідно до частин першої, п'ятої статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Виходячи зі змісту статей 256, 261 ЦК України позовна давність є строком пред'явлення позову як безпосередньо особою, право якої порушене, так і тими суб'єктами, які уповноважені законом звертатися до суду з позовом в інтересах іншої особи - носія порушеного права (інтересу).

При цьому як у випадку пред'явлення позову самою особою, право якої порушене, так і в разі пред'явлення позову в інтересах цієї особи іншою уповноваженою на це особою, відлік позовної давності обчислюється з того самого моменту: коли особа довідалася або могла довідатися про порушення її права або про особу, яка його порушила.

Таким чином, положення закону про початок перебігу позовної давності поширюється й на звернення прокурора до суду із заявою про захист державних інтересів.

З огляду на положення статті 261 ЦК України, статті 45 ЦПК України 2004 року суди повинні були з'ясувати, з якого моменту у прокурора виникло право на звернення до суду в інтересах держави в особі Кабінету Міністрів України з вищезазначеним позовом. Це право пов'язане з моментом, коли саме повноважному органу, право якого порушено, стало відомо про таке порушення.

Ураховуючи те, що прокурор пред'явив позов в інтересах держави в особі Кабінету Міністрів України, апеляційний суд не з'ясував, коли саме зазначений орган довідався або міг довідатися про порушення його права та чи є в нього поважні причини для його поновлення. Оскільки держава зобов'язана забезпечити належне правове регулювання відносин і відповідальна за прийняті її органами незаконні правові акти, їх скасування не повинно ставити під сумнів стабільність цивільного обороту, підтримувати яку покликані норми про позовну давність, тому, на відміну від інших учасників цивільних правовідносин, держава несе ризик спливу строку позовної давності на оскарження нею незаконних правових актів державних органів, якими порушено право власності чи інше речове право.

Судом установлено, що прокурор звернувся до суду з позовом за захистом інтересів держави в особі Кабінету Міністрів України щодо визнання недійсним рішення Гостомельської селищної ради Київської області від 11 березня 2010 року, державного акту на право власності на земельну ділянку, витребування земельної ділянки у власність держави в особі Кабінету Міністрів України, лише 20 травня 2015 року, однак строк позовної давності для даних правовідносин встановлений статті 257 ЦК України в межах трьох років й обчислюється саме для особи, права якої порушено, тобто - Кабінету Міністрів України.

Зазначаючи, що перевірка законності надання у власність громадян земельних ділянок по вул. Щорса у смт Гостомель проводилась прокуратурою м. Ірпеня ще у 2010 році, і саме з цієї дати у прокурора була можливість дізнатись про порушення прав держави під час виділення спірної земельної ділянки, суд апеляційної інстанції, фактично наділив прокурора статусом самостійного позивача та дійшов передчасного висновку про початок перебігу позовної давності з дня прийняття Гостомельською селищною радою Київської області рішення від 11 березня 2010 року, що не відповідає вимогам частини першої статті 261 ЦК України про початок перебігу строку позовної давності з часу, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

При цьому згідно з вимогами частини четвертої статті 60 ЦПК України 2004 року доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Проте суд апеляційної інстанції по суті на припущеннях обґрунтував свій висновок про те, що держава в особі Кабінету Міністрів України мала би через свої уповноважені органи в галузі земельних відносин дізнатися про порушене право після прийняття 11 березня 2010 року селищною радою оскаржуваного рішення.

Однак у спірних правовідносинах прокурор зазначав про порушене право саме Кабінету Міністрів України, який згідно положень статей 122, 149 ЗК України наділений повноваженнями на розпорядження земельними ресурсами державної форми власності лісогосподарського призначення, а не інші уповноважені органи влади.

Суд апеляційної інстанції, відмовляючи у задоволенні позову у зв'язку із пропуском строку позовної давності, зазначив дві взаємовиключні підстави початку перебігу строку, а саме, що Кабінет Міністрів України через свої уповноважені органи в галузі земельних відносин мав дізнатись про порушене право з моменту прийняття оскаржуваного рішення селищною радою, а прокурор мав дізнатись про порушене право держави з моменту перевірки прокуратурою м. Ірпеня.

Відповідно до частини четвертої статті 411 ЦПК України справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції.

За таких обставин, коли фактичні обставини для правильного вирішення справи не встановлені, судове рішення суду апеляційної інстанції не може вважатись законним і обґрунтованим та в силу статті 411 ЦПК України підлягає скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись статтями 400, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу першого заступника прокурора Київської області задовольнити частково.

Ухвалу Апеляційного суду Київської області від 29 листопада 2017 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий С. Ф. Хопта
Судді: О. В. Білоконь Б. І. Гулько Є. В. Синельников Ю. В. Черняк