Апеляційний суд Житомирської області
Справа №294/679/16-ц Головуючий у 1-й інст. Лесько М. О.
Категорія 27 Доповідач Шевчук А. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 червня 2018 року Апеляційний суд Житомирської області у складі:

головуючої судді Шевчук А.М.,

суддів: Талько О.Б., Коломієць О.С.,

з участю секретаря судового засідання Пеклін Л.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Житомирі

цивільну справу №294/679/16-ц за позовом Публічного акціонерного товариства комерційного банку "ПРИВАТБАНК" до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором

за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства комерційного банку "ПРИВАТБАНК"

на рішення Чуднівського районного суду Житомирської області від 24 травня 2017 року, яке ухвалене під головуванням судді Леська М.О. в м. Чуднові,

в с т а н о в и в:

У липні 2016 року Публічне акціонерне товариство комерційний банк "ПРИВАТБАНК" звернулося до суду із позовом до ОСОБА_1, з якого просило стягнути заборгованість за кредитним договором в сумі 188 808,97 грн. Свої вимоги обґрунтовувало тим, що 10 січня 2008 року між Публічним акціонерним товариством комерційним банком «ПРИВАТБАНК» (надалі ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» або банк, або позивач) та ОСОБА_1 (надалі позичальник або боржник, або відповідач) укладений кредитний договір №ZRQWGK00004210, за умовами якого останній отримав кредитні кошти в сумі 176 625 грн. із терміном повернення до 09 січня 2018 року. Позичальник грошові кошти для повернення тіла кредиту та сплати процентів за користування кредитом, а також щомісячної комісії за користування кредитом не надає, у звязку із чим утворилася заборгованість за тілом кредиту в сумі 149 802,34 грн., заборгованість за процентами за користування кредитом в сумі 33 336,63 грн. та заборгованість за комісією за користування кредитом в сумі 5 670 грн.

Рішенням Чуднівського районного суду Житомирської області від 24 травня 2017 року в задоволенні позову відмовлено за пропуском строку позовної давності.

Не погодившись із рішенням суду першої інстанції, ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» подало апеляційну скаргу. Посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення скасувати та ухвалити нове, яким позов задовольнити у повному обсязі. Зокрема зазначає, що строк виконання основного зобовязання визначено сторонами у кредитному договорі, а тому строк позовної давності повинен рахуватися з 09 січня 2018 року та банк звернувся до суду із позовом у 2016 році, тобто у межах строку позовної давності. Вважає, що у разі застосування строку позовної давності, її наслідки можуть бути застосовані лише до тих зобовязань та нарахувань, які були здійснені за межами строку позовної давності. Водночас суми нарахувань, здійснені у межах строку позовної давності, підлягають до стягнення.

Відмовляючи у задоволенні позову за пропуском строку позовної давності, суд першої інстанції виходив із того, що відповідачем останній платіж за кредитним договором здійснено 18 листопада 2009 року. Перебіг позовної давності розпочався із цієї дати. Відтак на день звернення позивача до суду сплив пятирічний термін позовної давності, який закінчився 18 листопада 2014 року.

Апеляційний суд не може погодитися із висновками суду першої інстанції, враховуючи неповне зясування обставин, що мають значення для справи, та неправильне застосування норм матеріального права.

Неправильне застосування норм матеріального права в силу положень ст.367 ЦПК України не обмежує суд апеляційної інстанції доводами та вимогами апеляційної скарги та дає підстави для виходу за її межі.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції відповідно до положень ст.367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з наступних підстав.

Із матеріалів справи вбачається та судом установлено, що 10 січня 2008 року між Закритим акціонерним товариством комерційним банком «ПРИВАТБАНК», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПРИВАТБАНК», тобто позивач, та ОСОБА_1 укладений кредитний договір №ZRQWGK00004210, за умовами якого останній отримав кредитні кошти в сумі 176 625 грн., зі сплатою за користування кредитом процентів у розмірі 1,25% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом, винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 2% від суми виданого кредиту в момент надання кредиту, винагороди за надання фінансового інструменту в розмірі 0,20% від суми виданого кредиту щомісяця в період сплати та винагороди за проведення додаткового моніторингу, згідно з п.6.2 даного договору (а.с.7-9).

Відповідно до статті 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (за змістом ст.627 ЦК України). У договорах за участю фізичної особи споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів.

Термін повернення кредиту - до 09 січня 2018 року. Сторони домовилися, що погашення заборгованості за кредитом (за винятком винагороди, що сплачується в момент надання кредиту) повинно було здійснюватися у наступному порядку: щомісяця в період сплати позичальник мав надавати банку кошти (щомісячний платіж) у сумі 2 876 грн. для погашення заборгованості за кредитним договором, що складається із заборгованості за тілом кредиту, процентами, винагороди, комісії. Періодом сплати вважається період з «10» по «15» число кожного місяця.

Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення (частина третя ст.267 ЦК України).

До винесення судом першої інстанції рішення 12 грудня 2016 року відповідач заявив про застосування позовної давності (а.с.28).

Позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі (частина перша ст. 259 ЦК України).

Так, у пункті 4.5 кредитного договору сторони домовилися, що термін позовної давності за вимогами про стягнення кредиту, процентів за користування кредитом, винагороди, неустойки пені, штрафів за даним договором встановлюється сторонами тривалістю пять років.

Матеріали справи не містять доказів зворотному. Отже, при укладенні кредитного договору відповідач, підписавши договір, надав згоду на збільшення строку позовної давності до пяти років.

Відповідно до ст.261 ЦК України початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов. Перебіг позовної давності за вимогами кредитора, які випливають із порушення боржником умов договору про погашення боргу частинами (щомісячними платежами) починається стосовно кожної окремої частини, від дня, коли відбулося це порушення. Позовна давність у таких випадках обчислюється окремо по кожному простроченому платежу.

Разом із тим, положеннями ст.264 ЦК України врегульовано, що перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обовязку. Позовна давність також переривається у разі предявлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимог, право на яку має позивач. Після переривання перебіг позовної давності починається заново.

Із розрахунку заборгованості, правильність якого відповідачем не спростована, вбачається, що починаючи з 10 січня 2008 року по кожному щомісячному платежу щодо простроченого тіла кредиту та процентів за користування кредитом позовна давність переривалася сплатою відповідачем відповідних сум та період між сплатами не перевищував пяти років (а.с. 5-6).

Як правильно встановив суд першої інстанції останній платіж за договором був здійснений відповідачем 18 листопада 2009 року. Після цього платежу черговий платіж за листопад місяць 2009 року мав бути внесений до 15 грудня 2009 року та за судовим захистом належало звернутися до суду не пізніше пяти років з наступного дня після відповідної календарної дати (16 грудня 2009 року + 5 років = 16 грудня 2014 року).

Із матеріалів цивільної справи №294/1877/14-ц, яка оглянута судом апеляційної інстанції, вбачається, що 11 грудня 2014 року ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» предявив до ОСОБА_1 позов про звернення стягнення на предмет іпотеки у рахунок погашення заборгованості за спірним кредитним договором станом на 12 листопада 2014 року в сумі 598 431,91 грн., яка охопила, у тому числі, заборгованість за тілом кредиту в сумі 149 802,34 грн., заборгованість за процентами за користування кредитом в сумі 33 336,63 грн. та заборгованість за комісією за користування кредитом в сумі 5 670 грн. (копії позову банка до позичальника про звернення стягнення, рішень Чуднівського районного суду Житомирської області від 23 квітня 2015 року та Апеляційного суду Житомирської області від 27 серпня 2015 року приєднані до матеріалів справи).

Предявлення позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рахунок погашення заборгованості за кредитним договором не перешкоджає кредитору звернутися до суду із позовом до позичальника про стягнення заборгованості за цим же кредитним договором.

За таких обставин, предявлення банком позову до відповідача у справі №294/1877/14-ц знову перервало перебіг позовної давності 11 грудня 2014 року, який почався заново з наступного дня після відповідної календарної дати, тобто з 12 грудня 2014 року. Після чергового переривання перебігу позовної давності банку належало звернутися із позовом до суду за захистом порушеного права (у разі неповернення відповідачем тіла кредиту та сплати процентів за користування кредитом) до 12 грудня 2019 року (12 грудня 2014 року + 5 років = 12 грудня 2019 року).

Банк звернувся із позовом до відповідача у даній справі 06 липня 2016 року, тобто у межах строку позовної давності, а висновки суду першої інстанції щодо пропуску банком строку позовної давності є помилковими з огляду на вищевикладене, оскільки неповно зясовані обставини справи та не застосовані до спірних правовідносин положення ст.264 ЦК України щодо переривання перебігу позовної давності.

Відповідно до ст.376 ЦПК України апеляційний суд скасовує рішення суду першої інстанції та ухвалює нове судове рішення, яким вимоги банка задовольняє частково, тобто стягує заборгованість за тілом кредиту в сумі 149 802,32 грн. та заборгованість за процентами за користування кредитом у сумі 33 336,63 грн. У стягненні комісії за користування кредитом у сумі 5 670 грн. апеляційний суд відмовляє з таких міркувань.

За положеннями частини п'ятої статті 11, частин першої, другої, п'ятої, сьомої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, окрім відсоткової ставки.

Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

Аналіз указаних норм дає підстави для висновку, що несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема щодо плати за обслуговування кредиту, і це є підставою для визнання таких положень недійсними.

Згідно з абзацами 2, 3 частини четвертої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» споживач не зобов'язаний сплачувати кредитодавцеві будь-які збори, відсотки, комісії або інші вартісні елементи кредиту, що не були зазначені у договорі.

Кредитодавцю забороняється встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною.

Відповідно до частини восьмої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) нечіткі або двозначні положення договорів зі споживачами тлумачаться на користь споживача.

Крім того, відповідно до статті 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком.

Із Рішення Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року №15-рп/2011 убачається, що положення пунктів 22, 23 статті 1, статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» із подальшими змінами у взаємозв'язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору.

Відповідно до пункту 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього тощо).

Умовами договору передбачено щомісячну винагороду за надання фінансового інструменту. Банк просить стягнути заборгованість за комісією та у позові називає її комісією за користування кредитом, що фактично за юридичною природою є скритими процентами. Якщо ж щомісячна комісія за своєю суттю передбачає плату за обслуговування кредиту, що є супутньою послугою, то нарахування такої плати за послуги, що супроводжують кредит, також є незаконною.

Отож, банк не довів, що нараховував комісію на законних підставах.

Вимоги банка задовольняються на 97% від заявлених. Відповідно до ст.141 ЦПК України судовий збір за подання банком позову та звернення із апеляційною скаргою стягуються з відповідача на користь позивача пропорційно до задоволених вимог у сумі 6 867,73 грн.

Керуючись ст.ст.259,268,367-368,374,376,381-384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства комерційного банку "ПРИВАТБАНК" задовольнити частково.

Рішення Чуднівського районного суду Житомирської області від 24 травня 2017 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.

Позов Публічного акціонерного товариства комерційного банку "ПРИВАТБАНК" задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 (13200, Житомирська обл., Чуднівський р-н, м. Чуднів, вул. Шевченка, буд.47; реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1) на користь Публічного акціонерного товариства комерційного банку "ПРИВАТБАНК" (01001, м. Київ, вул. Грушевського, 1д; ідентифікаційний код 14360570) заборгованість за кредитним договором від 10 січня 2008 року №ZRQWGK00004210 станом на 14 червня 2016 року в сумі 183 138,97 грн., яка складається із: тіла кредиту в сумі 149 802,32 грн. та процентів за користування кредитом у сумі 33 336,63 грн.

У стягненні суми комісії за користування кредитом відмовити за безпідставністю.

Стягнути з ОСОБА_1 (13200, Житомирська обл., Чуднівський р-н, м. Чуднів, вул. Шевченка, буд.47; реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1) на користь Публічного акціонерного товариства комерційного банку "ПРИВАТБАНК" (01001, м. Київ, вул. Грушевського, 1д; ідентифікаційний код 14360570) 6 867,73 грн. судового збору.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 11 червня 2018 року.

Головуюча Судді: