Справа № 171/1688/17
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"04" червня 2018 р. м. Апостолове

Апостолівський районний суд Дніпропетровської області в складі:

головуючого судді Семенової Н.М.

за участю секретаря Ровної Н.А.

представника позивача ОСОБА_1

представника відповідача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Апостолове цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про витребування особистого майна із чужого володіння та розподіл спільного майна подружжя, -

ВСТАНОВИВ:

Позивачка звернулась до суду з позовом до ОСОБА_4 про витребування особистого майна із чужого володіння та розподіл спільного майна подружжя. 19.10.2017 року позивачка уточнила свої позовні вимоги.

В обґрунтування уточнених позовних вимог позивачка вказувала, що в період шлюбу з відповідачем, а саме з 2014 по 2017 рік, привезла до квартири де мешкала з відповідачем, а потім до будинку його батьків, свої особисті речі: телевізор «LG» вартістю 800 грн.; холодильник «Snaige RF 310 1803A» № 44814660 вартістю 3000 грн.; кондиціонер вартістю -2000 грн.; пуф меблевий синій для взуття вартістю -2000грн.; пуф зелений вартістю -300 грн.; залізний вішак для одягу вартістю 500 грн.; музичний центр «SAMSUNG» вартістю 700 грн.; обідній набір тарілок «папуги» вартістю - 300 грн.; набір стаканів на високій ніжці вартістю - 200 грн.; дитячий велосипед для дівчинки вартістю - 500 грн.; цифровий фотоапарат «SONY» вартістю 1000 грн.; ковдру-плед вартістю - 300 грн.; підставку для квітів «слон» - 220 грн., а всього на загальну суму 11820грн.

Вказане майно позивач просить витребувати із незаконного володіння відповідача.

Позивач також зазначила, що в період шлюбу з ОСОБА_4 придбали наступне спільно майно, яке знаходиться у відповідача: автомобіль «SUBARY Forester» р.н. АЕ 9966АК, вартістю 200 000 грн.; Мотоблок «ZUBR KX 31» вартістю 8900 грн.; кондиціонер «Delfa ACR-12» вартістю - 4699 грн.; ліжко «Мадонна» вартістю - 9220 грн. меблевий комплект «Оскар» вартістю - 22000 грн.; диван «Артур» вартістю - 7700 грн.; стінка «Делона» вартістю - 7700 грн.; стіл для кухні вартістю - 1200 грн.; чотири стільці «Тіціано» - вартістю -3400 грн.; стіл «учень» вартістю - 600 грн.; вішак В-2 вартістю - 320 грн., комод «МДФ» 5+2 вартістю 1950 грн.; шафа купе «Афродіта» вартістю - 4440 грн.; стіл-скло - 1800 грн.; гардини білі вартістю 1200 грн.; гардини кухонні вартістю - 850 грн.; два смартфони «Леново» вартістю - 6000 грн.; телевізор «Tedeolex» вартістю -3000 грн., а всього на загальну суму 284 979грн.

Вказане майно позивач просить визнати спільною сумісною власністю позивача та відповідача виділивши відповідачу автомобіль НОМЕР_1, вартістю 200 000 грн. та смартфон «Леново» вартістю 3000 грн., інше майно виділити їй ОСОБА_3 Також просить стягнути витрати по сплаті судового збору, та витрати на надання юридичної правової допомоги.

04 травня 2017 року Апостолівським районним судом винесено рішення про розірвання шлюбу.

Позивачка в судове засідання не зявилася, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялась належним чином.

В судовому засіданні представник позивача заявлені позовні вимоги підтримав та просить задовольнити в повному обсязі, надав пояснення аналогічні обставинам викладеним в позовній заяві.

Відповідач в судове засідання не зявився, надав заяву про слухання справи без його участі.

Представник відповідача ОСОБА_2 в судовому засіданні просив в задоволенні позовних вимог відмовити посилаючись на неналежність та недопустимість наданих позивачем доказав а також на безпідставність та недоведеність заявлених позовних вимог.

Вислухавши пояснення представника позивача, представника відповідача, дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про те, що позовна заява задоволенню не підлягає з наступних підстав:

Судом встановлено, що 27 березня 2014 року позивачка та відповідач зареєстрували шлюб, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії І-КИ № 273149 (а.с. 8).

07 квітня 2015 року у сторін по справі народилась дитина ОСОБА_4 - ОСОБА_5, що підтверджується свідоцтвом про народження серії І-КИ № 545881 (а.с.9).

З рішення Апостолівського районного суду Дніпропетровської області від 04 травня 2017 року в справі № 171/533/17 вбачається, що шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 розірвано, рішення суду набрало законної сили 12.01.2016 року (а.с. 10).

Також судом встановлено, та підтверджено матеріалами справи, що адвокат ОСОБА_6, діючи в інтересах позивача, звертався до територіального сервісного центру № 1245 в м. Нікополь щодо надання відомостей про власника автомобіля НОМЕР_1, на що територіальним центром повідомлено, про те, що надання таких відомостей не належить до його компетенції, такі відомості субєкт має можливість отримати шляхом звернення до Регіонального сервісного центру МВС України, для чого надано зразок звернення до вказаного органу та повідомлено про можливість надання відомостей про вказаний автомобіль з Єдиного державного реєстру шляхом надання робочого місця обладнаного компютерною технікою (а.с. 12-15).

Позивачем надано довідку від 06.09.2017 року видану ФОП «Гоян» відповідно до якої в магазині «Меблі», що знаходиться в м. Апостолове ціни на наступні товари складають: ліжко «Мадонна» вартість - 9220 грн.; комплект «Оскар» (ек. кожа) вартість - 22000 грн.; диван «Артур» вартість - 7700 грн.; стінка «Делона» вартість - 7700 грн.; стіл для кухні вартість - 1200 грн.; стілець кухонний «Тіціано» 4 шт. по 850 грн. - вартістю - 3400 грн.; стіл «учень» ДСП вартістю - 600 грн.; вішак В-2 вартістю - 320 грн., комод «МДФ» 5+2 вартістю 1950 грн.; шафа купе «Афродіта» вартістю - 4440 грн.; стіл-скло - 1800 грн. (а.с. 15).

Згідно накладної № 32 ФОП «Носачев» - ОСОБА_3 придбано: (мовою оригіналу) «Гардина белая 1200 грн., гардина кухонная - 850 грн.», дата видачі (складення) накладної незаповнена (а.с. 16).

Відповідно товарного чека б/н від 04.06.2016 року ФОП «Приймак Андрієм Валерійовичем» реалізовано мотоблок «ZUBR KX 31» 1 шт. вартістю 8900 грн. (а.с. 17).

Згідно товарного чека б/н та дати з відміткою Троянда ФОП реалізовано товар «слон» (підставка), 1 шт. вартість 220 грн. (а.с. 17).

До позовної заяви позивачем надано, та в матеріалах справи міститься гарантійний талон б/н від 19.06.2016 року на кондиціонер «Delfa» (а.с.19).

Позивачем надано фіскальний чек на суму 4699 грн. на кондиціонер «Delfa» (зворотна сторона а.с.19).

Судом встановлено, що відповідно до витягу з Єдиного державного реєстру юридичних та фізичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань №23371018 від 16.01.2018 року, ФОП ОСОБА_7, який проживає в ІНФОРМАЦІЯ_1, був зареєстрований як фізична особа-підприємець 02.10.2008 року, а 10.02.2015 року, ОСОБА_7 припинив підприємницьку діяльність фізичної особи-підприємця на підставі власної заяви про що здійснено відповідну реєстрацію. Повторно державна реєстрація як фізичної особи-підприємця ОСОБА_7 здійснив лише 06 липня 2017 року (а.с. 55-57).

Вирішуючи заявлені позовні вимоги про визнання майна спільною сумісною власністю та поділ майна подружжя суд виходить з наступного.

Згідно ст.60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Таким чином, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але і спільністю участі подружжя коштами або працею в набутті майна. Тобто, застосовуючи цю норму права (ст. 60 СК України) та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд встановлює не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Частиною 4 ст. 65 СК України визначено, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. До складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов'язаннями, що виникли в інтересах сім'ї.

Згідно ч.1 ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Частино першою ст.70 СК України передбачено, що в разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Пунктом 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007. № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ майна подружжя» зазначено, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Майно, яке належало одному з подружжя, може бути віднесено до спільної сумісної власності укладеною при реєстрації шлюбу угодою (шлюбним договором) або визнано такою власністю судом з тих підстав, що за час шлюбу його цінність істотно збільшилася внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя чи їх обох.

Відповідно до п. 24 вищевказаної постанови не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте під час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов'язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, які були особистою власністю кожного з них.

Відповідно до правової позиції (постанова судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 3 червня 2015р. № 6-38цс15) належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але і спільністю участі подружжя коштами або працею в набутті майна.

Також, до складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб.

Тобто критеріями, які дозволяють надати спірному набутому майну режим спільного майна є: час набуття такого майна, кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття), мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий режим спільної власності подружжя. При вирішенні даного спору, суд враховує також правову позицію, яка висловлена Верховним Судом України в постанові від 07 вересня 2016 року у справі №6-801цс16, де встановлено наступне. Статтею 60 Сімейного кодексу України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 57 Сімейного кодексу України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто. Отже, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 Сімейного кодексу України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Згідно ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Достовірними є докази на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ст. 79 ЦПК України).

Статтею 80 ЦПК України визначено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

При цьому суд зазначає що п.п. 1, 3 ст. 129 Конституції України передбачено, що основними засадами судочинства є: рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом; змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Статтями 12 та 13 Цивільного процесуального кодексу України визначено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Суд розглядає справи не інакше як за зверненнями особи поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених вимог і на підставі доказів поданих учасниками справи або витребуваними судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Позивачем, всупереч викладеного, не надано докази щодо місцезнаходження майна, яке позивач просить визнати спільною сумісною власністю та поділити, його наявність на час розгляду справи у відповідача, позивачкою також не надано доказів на підтвердження вартості спірного майна на час слухання справи.

Представник позивача у судовому засіданні, як того вимагає ст. 81 ЦПК України, не довів факту витрат позивачкою особистих або спільних коштів подружжя на вказане майно та не надав суду жодного доказу того, що позивачка працювала і отримувала дохід, який в подальшому був затрачений на купівлю спірного майна.

Згідно з правовою позицією Верховного Суду України, викладеною в постанові від 08.11.2017 року по справі №6-1447цс17, якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду обєктом права спільної сумісної власності подружжя відповідно до ч.1 ст.62 СК України. Для застосування передбачених ст.62 СК України правил збільшення вартості майна повинне відбуватись внаслідок спільних затрат подружжя, незалежно від інших чинників (зокрема, тенденцій загального подорожчання конкретного майна), при цьому суттєвою ознакою повинне бути істотне збільшення вартості майна як обєкта, так і його якісних характеристик.

Відповідно до цього, надану позивачем довідку від 06.09.2017 року видану ФОП «Гоян», відповідно до якої зазначено ціни на відповідне майно в магазині «Меблі», що знаходиться в м. Апостолове суд оцінює критично, оскільки ціни на відповідні товари вказані на момент видачі довідки 06.09.2017 року, в той же час спірне майно за твердженням ОСОБА_3 придбавалось в період шлюбу, тобто з 2014 року по 2017 рік, крім того така довідка не може підтверджувати вартість спірного майна оскільки не враховує його стан з урахуванням зносу та інші факти які впливають на його вартість.

У пункті 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21.12.2007 р. № 11 зазначено, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Виходячи зі змісту ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Вартість майна повинна бути підтверджена висновком товарознавчої експертизи або погоджена сторонами.

Крім викладеного вказана довідка містить відомості про вартість відповідних товарів (меблів) і не підтверджує їх придбання сторонами в шлюбі в звязку з чим такий доказ не може бути прийнятий судом до уваги.

Посилання позивача на накладну № 32 ФОП «Носачев» відповідно до якої відпущено ОСОБА_3 (мовою оригіналу) «Гардина белая 1200 грн, гардина кухонная вартістю - 850 грн., суд також не може прийняти до уваги, оскільки товарна накладна не містить дати її видачі а відповідно неможливо встановити чи придбане відповідне майно в період шлюбу сторонами по справі.

Наданий ОСОБА_3 товарний чек від 04.06.2016 року на мотоблок «ZUBR KX 31» - 1 шт. вартістю 8900 грн. виданий ФОП ОСОБА_7 - суд не може прийняти його як належний доказ, оскільки вказаний товарний чек було видано в період коли ФОП ОСОБА_7 було припинено підприємницьку діяльність. Діяльність ФОП ОСОБА_7 була припинена в період з 10.02.2015 року по 06.07.2017 року, що підтверджується дослідженим раніше витягом з ЄДР юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців та громадських формувань №23371018.

Крім викладеного, самі по собі товарні чи фіскальні чеки не можуть бути доказами придбання сторонами по справі спірного майна, оскільки не містять найменування покупця тому без інших доказів не можуть слугувати доказами придбання сторонами відповідних речей.

Посилання позивача на придбання в період шлюбу та наявність у власності відповідача автомобіля НОМЕР_1 та його вартість 200 000 грн. позивачем також не доведено належними та допустимими доказами, при цьому в матеріалах справи міститься звернення адвоката ОСОБА_6, в інтересах ОСОБА_3 щодо надання відомостей про вказаний автомобіль, яке було здійснено до неналежного органу який не має в користуванні відповідної інформації, при цьому представнику позивача було розяснено до якого органу слід звернутись з такою заявою також надано її зразок, однак ні позивач ні її представник таким правом не скористались.

Виходячи з викладеного заявлені позовні вимоги суд вважає недоведеними та такими що не підлягають задоволенню.

Вирішуючи позовну вимогу про витребування мана у відповідача суд зазначає наступне.

За положенням ст. 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Відповідно до закріпленого у ст. 387 ЦК України загального правила власник має право витребувати майно із ч ужого незаконного володіння.

Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема, якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору.

У цьому разі майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, зокрема від добросовісного набувача, шляхом подання віндикаційного позову, з підстав, передбачених ч. 1 ст. 388 ЦК України.

Заявляючи вимогу про витребування майна у відповідача позивач надає гарантійний талон на кондиціонер «Delfa» та фіскальний чек кондиціонер з відповідною назвою, на підтвердження свого права власності, на підставку «слон» вартістю 220 грн. позивачем надано товарний чек Троянда ФОП, вказані докази не є належними та допустимими оскільки з них не вбачається, хто є їх власником. Всупереч вимогам ст.ст. 76-81 ЦПК України відповідачем також не надано доказів наявності відповідних речей у відповідача, щодо іншого майна яке позивач просить витребувати у відповідача взагалі не надано жодного доказу на підтвердження наявності такого майна, наявності його у відповідача, його вартості та права власності на таке майно позивача.

Таким чином дана вимога також задоволенню не підлягає.

Відповідно до ст. 133 Цивільного процесуального кодексу України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. Зокрема, до витрат, пов'язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; пов'язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи.

Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 137 Цивільного процесуального кодексу України витрати, пов'язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов'язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Відповідно до ч.4 ст. 137 Цивільного процесуального кодексу України визначено, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконання адвокатом робіт (наданих послуг), часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг), обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт, ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Позивачем не надано жодного доказу на підтвердження понесених нею витрат на правову юридичну допомогу.

Відповідно до ст. 141 Цивільного процесуального кодексу України, у разі відмови в позові судові витрати, пов'язані з розглядом справи, покладаються на позивача.

З врахуванням викладеного, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача задоволенню не підлягають.

Керуючись ст. ст. 4, 12, 13, 259, 263-265, 268 ЦПК України, суд -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про витребування особистого майна із чужого володіння та розподіл спільного майна подружжя відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

На рішення може бути подана апеляційна скарга безпосередньо до Апеляційного суду Дніпропетровської області протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя:ОСОБА_8