Постанова

Іменем України

23 травня 2018 року

м. Київ

справа № 497/2849/15-ц

провадження № 61-5392св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Хопти С. Ф. (суддя-доповідач),

суддів: Білоконь О. В., Гулька Б. І., Синельникова Є. В., Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач - публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»,

представники позивача: Сафір Федір Олегович, Бикова Вікторія Володимирівна, Биков МихайлоКостянтинович,

відповідач - ОСОБА_4,

представник відповідача - Чаленко Ігор Дмитрович,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Болградського районного суду Одеської області у складі судді Калібової М. М. від 11 лютого 2016 року та ухвалу апеляційного суду Одеської області у складі колегії суддів: Сегеди С. М., Гайворонського С. П., Кононенко Н. А. від 05 квітня 2016 року

В С Т А Н О В И В :

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідних положень Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) у редакції Закону України № 2147-VIII від 3 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У грудні 2015 року ПАТ КБ «ПриватБанк» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позовна заява мотивована тим, що 27 квітня 2012 року банк і ОСОБА_4 уклали кредитний договір, відповідно до умов якого відповідач отримала кредит у розмірі 15 тис. грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 30% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.

Відповідач підтвердила свою згоду на те, що підписана заява разом з Умовами та Правилами надання банківських послуг, Правилами користування платіжною карткою, затверджених наказом банку від 06 березня 2010 року № СП-2010-256 і Тарифами банку, які викладені на банківському сайті, складає між нею та банком кредитний договір, що підтверджується підписом у заяві.

Відповідач належним чином не виконувала свої зобов'язання за кредитним договором, у зв'язку з чим у неї виникла заборгованість, яка станом на 31 жовтня 2015 року складала 30 тис. 504 грн 17 коп., а саме: заборгованість за кредитом - 7 тис. 212 грн 17 коп.; заборгованість за процентами за користування кредитом - 20 тис. 776 грн 87 коп.; заборгованість за пенею та комісією - 586 грн 36 коп.; штраф (фіксована частина) - 500 грн, штраф (процентна складова) - 1 тис. 428 грн 77 коп.

У січні 2016 року ОСОБА_4 звернулася до суду із зустрічним позовом до ПАТ КБ «ПриватБанк» про визнання недійсним кредитного договору і застосування наслідків його недійсності.

Зустрічна позовна заява мотивована тим, що кредитний договір, який 27 квітня 2012 року укладено між нею та банком, у формі підписання заяви на видачу кредитної картки, а також викладений в Умовах надання банківських послуг, Правилах користування платіжною карткою, Тарифах банку та Пам'ятці клієнта є нікчемним правочином. Зазначила, що підписана анкета-заява не містить детального роспису загальної вартості кредиту, що є порушенням чинної на час виникнення спірних правовідносин Постанови НБУ від 10 травня 2007 року № 168, якою затверджені Правила надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту; розрахунок заборгованості, наданий банком до позовної заяви, є помилковим. Крім того, порушено вимоги Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки незважаючи на те, що з 07 серпня 2013 року по 02 квітня 2015 року погашення за кредитним договором не здійснювалося взагалі, банком увесь цей період нараховувались проценти та застосовувались штрафні санкції, а з позовною заявою про стягнення заборгованості за вказаним кредитним договором банк звернувся до суду лише 15 грудня 2015 року.

Уважаючи, що, укладаючи вказаний правочин, банк вдався до нечесної підприємницької практики, оскільки він не надав у письмовій формі повної інформації про умови кредитування, а також оріентовану сукупну вартість кредиту, яка надається перед укладенням кредитного договору.

Рішенням Болградського районного суду Одеської області від 11 лютого 2016 року позов ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ПАТ КБ «Приватбанк» заборгованість станом на 31 жовтня 2015 року в сумі 30 тис. 504 грн 17 коп., яка складається з: 7 тис. 212 грн 17 коп. - заборгованість за кредитом; 20 тис. 776 грн 87 коп. - заборгованість за пенею та комісією; 500 грн - штраф (фіксована частина); 1 тис. 428 грн 77 коп. - штраф (процентна складова).

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_4 відмовлено.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Задовольняючи позов ПАТ КБ «ПриватБанк» і відмовляючи в задоволенні зустрічного позову ОСОБА_4, суд першої інстанції виходив із того, що, отримавши грошові кошти в кредит, ОСОБА_4 порушила умови кредитного договору, у зв'язку з чим утворилась заборгованість в розмірі 30 тис. 504 грн 17 коп., яка складалась із заборгованості за кредитом, пені та комісії, штрафів (фіксована частина і процента складова).

При цьому під час укладання договору ОСОБА_4 була ознайомлена з умовами кредитування, зобов'язувалась виконувати вимоги Умов та Правил надання банківських послуг, а також регулярно ознайомлюватися з їх змінами на сайті банку, мала необхідний обсяг цивільної дієздатності, ії волевиявлення було вільним та відповідало ії внутрішній волі. Виконання банком зазначених умов підтверджено ОСОБА_4, яка особисто підписала анкету-заяву про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг, чим засвідчила отримання вказаної інформації та те, що вона погодилася з умовами договору.

На момент укладення договору ОСОБА_4 не навела жодних зауважень щодо його змісту, протягом тривалого періоду часу виконувала свої обов'язки за договором з повернення кредиту та сплати процентів за користування ним.

Ухвалою апеляційного суду Одеської області від 05 квітня 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 відхилено. Рішення Болградського районного суду Одеської області від 11 лютого 2016 року залишено без змін.

Залишаючи рішення суду першої інстанції без змін, суд апеляційної інстанції виходив із того, що ОСОБА_4 належним чином не виконувала умови кредитного договору, внаслідок чого утворилась заборгованість, яка підлягає стягненню з неї.

Крім того, в анкеті-заяві про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг, ОСОБА_4 указала, що згодна з тим, що вказана заява разом з Пам'яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами банкускладають між нею та банком договір про надання банківських послуг. У вказаних документах визначено кредитні умови, типи процентної ставки, карти і кредитної лінії, пільговий період, валюта розрахунків, базова процентна ставка, розмір щомісячних платежів, строк внесення щомісячних платежів, комісія за зняття грошей, розмір пені за несвоєчасне погашення заборгованості, розмір штрафів та інші умови кредитування, що відповідає вимогам статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів».

При цьому на час укладання кредитного договору ОСОБА_4 мала необхідний обсяг цивільної дієздатності, її волевиявлення було вільним та відповідало її внутрішній волі та протягом тривалого часу вона виконувала умови цього договору.

У травні 2016 року ОСОБА_4 подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила скасувати судові рішення та направити справу на новий розгляд до суду першої чи апеляційної інстанцій.

Касаційна скарга мотивована тим, що ОСОБА_4 підписала лише анкету-заяву, яка не може вважатися договором, а з Пам'яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг, Тарифами банку ПАТ КБ «ПриватБанк» її не ознайомлював, тому під час укладення кредитного договору порушено вимоги щодо дотримання форми правочину. Крім того, суди не надали правової оцінки дотриманню банком положень чинної на час виникнення спірних правовідносин та укладення вказаного кредитного договору постанови НБУ від 30 квітня 2010 року № 223 «Про здійснення операцій з використання спеціальних платіжних засобів».

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

05 лютого 2018 року справа передана до Верховного Суду.

Відповідно до частини третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частини першої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Зазначеним вимогам закону рішення судів частково не відповідають.

Згідно з частиною третьою статті 400 ЦПК України суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Суди встановили, що 27 квітня 2012 року банк і ОСОБА_4 уклали кредитний договір, відповідно до умов якого банк надав ОСОБА_4 кредит у розмірі 15тис. грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 30% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.

ОСОБА_4 підтвердила свою згоду на те, що підписана заява разом з Умовами та Правилами надання банківських послуг, Правилами користування платіжною карткою та Тарифами банку, які викладені на банківському сайті та надані їй у письмовому вигляді, складає між нею та банком договір, що підтверджується підписом в заяві. Крім того, вона зобов'язалася виконувати вимоги Умов та Правил надання банківських послуг, а також регулярно ознайомлюватися з їх змінами на сайті банку.

Пунктом 1.1.3.2.3 Умов та Правил надання банківських послуг передбачена можливість односторонньої зміни тарифів та інших невід'ємних частин договору. Розмір процентної ставки за кредитом може змінюватись банком за умови інформування позичальника шляхом надання виписки за картковим рахунком на умовах, зазначених в пункті 1.1.3.1.9 Умов та Правил надання банківських послуг. Відповідно до пункту 1.1.2.3 до обов'язків позичальника відноситься отримання виписки про стан картрахунків та здійсненні за ними операції.

Згідно з положеннями пунктів 2.1.1.2.3 і 2.1.1.2.4 Умов та Правил надання банківських послуг клієнт дає свою згоду, що кредитний ліміт встановлюється за рішенням банку, і клієнт дає право в будь-який момент змінити (зменшити або збільшити) кредитний ліміт. Підписання цього договору є прямою і безумовною згодою позичальника щодо прийняття будь-якого розміру кредітного ліміту, встановленого банком, відповідно до пункту 2.1.1.2.4 Умов та Правил надання банківських послуг.

У пункті 2.1.1.5.5 Умов та правил надання банківських послуг передбачено бов'язок відповідача погашати заборгованістьза кредитом, процентами за його використання, за перевитрати платіжного ліміту, а також оплачувати комісії на умовах, передбачених цим договором.

Згідно з пунктами 1.1.2.7 і 2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг власник картки зобов'язаний слідкувати за витратами коштів у межах платіжного ліміту з метою запобігання виникнення овердрафту. У разі порушення позичальником строків платежів за кожним із грошових зобов'язань, передбачених цим договором більш ніж на 30 днів, позичальник зобов'язаний сплатити банку штраф в розмірі 500 грн і 5 % від суми позову.

Відповідно до пункту 2.1.1.12.11 Правил користування платіжною карткою банк має право вимагати дострокового виконання зобов'язань у цілому або у встановлений банком частині в разі невиконання боржником своїх боргових та інших обов'язків за цим договором.

У зв'язку з неналежним виконанням ОСОБА_4 взятих на себе зобов'язань за кредитним договором станом на 31 жовтня 2015 року утворилась заборгованість перед банком у сумі 30тис. 504 грн. 17 коп., яка складається з: 7 тис. 212 грн 17 коп. - заборгованість за кредитом; 273 грн 31 коп. - заборгованість за процентами за користування кредитом, 20 тис. 503 грн 56 коп. - заборгованість за пенею, 586 грн 36 коп. - заборгованість за комісією; 500 грн. - штраф (фіксована частина); 1 тис. 428 грн77 коп. - штраф (процентна складова).

Відповідно до частин першої та третьої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно зі статтею 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до частини другої статті 207 ЦК України (у редакції, що була чинною на час виникнення спірних правовідносин) правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства, та скріплюється печаткою.

Згідно з частиною першою статті 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Відповідно до пункту 2.4. постанови НБУ від 30 квітня 2010 року № 223 «Про здійснення операцій з використання спеціальних платіжних засобів», яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин, договори щодо використання спеціального платіжного засобу укладаються в письмовій формі.

Згідно зі статтею 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до частини першої статті 1055 ЦК України кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним.

Відповідно до статей 526, 530, 610, частини першої статті 612 ЦК України зобов'язання повинні виконуватись належним чином, у встановлений строк (термін), відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Статтею 599 ЦК України встановлено, що зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

За положеннями статті 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Цивільно-правова відповідальність - це покладення на правопорушника основаних на законі невигідних правових наслідків, які полягають у позбавленні його певних прав або в заміні невиконання обов'язку новим, або у приєднанні до невиконаного обов'язку нового додаткового.

Покладення на боржника нових додаткових обов'язків як заходу цивільно-правової відповідальності має місце, зокрема, у випадку стягнення неустойки (пені, штрафу).

Відповідно до статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання (частина друга статті 549 ЦК України). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (частина третя статті 549 ЦК України).

За положеннями статті 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення.

Ураховуючи викладене та відповідно до статті 549 ЦК України штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення - строків виконання грошових зобов'язань за кредитним договором свідчить про недотримання положень, закріплених у статті 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення.

Такий же висновок застосування норм матеріального права викладено в постанові Верховного Суду України від 21 жовтня 2015 року в справі № 6-2003ц15.

Отже, законодавством не передбачено подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення.

Крім того, особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені також і Законом України «Про захист прав споживачів».

За положеннями частини п'ятої статті 11, частин першої, другої, п'ятої, сьомої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови вдоговорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки.

Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

Аналіз указаних норм дає підстави для висновку, що несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема щодо плати за обслуговування кредиту, і це є підставою для визнання таких положень недійсними.

Згідно з абзацами 2, 3 частини четвертої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» споживач не зобов'язаний сплачувати кредитодавцеві будь-які збори, відсотки комісії або інші вартісні елементи кредиту, що не були зазначені у договорі.

Кредитодавцю забороняється встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною.

Відповідно до частини восьмої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) нечіткі або двозначні положення договорів зі споживачами тлумачаться на користь споживача.

Крім того, відповідно до статті 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком.

З Рішення Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року № 15-рп/2011 вбачається, що положення пунктів 22, 23 статті 1, статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» з подальшими змінами у взаємозв'язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору.

Відповідно до пункту 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на кредитного договору тощо).

Зазначена правова позиція висловлена в постанові Верховного Суду України від 16 листопада 2016 року № 6-1746цс16.

Однак, ухвалюючи рішення в справі, суди першої та апеляційної інстанцій зазначені вимоги законодавства та правові висновки Верховного Суду України до уваги не взяли та дійшли до помилкового висновку про одночасне стягнення з відповідача на користь банку пені і штрафу (фіксована частина та процентна складова) й комісії.

Крім того, суди не звернули увагу на те, що умовами договору передбачено плату за обслуговування кредиту, за надання якої можливе встановлення комісії, однак позивач не зазначив, які саме послуги за вказану комісію надавалися відповідачу. Таким чином, банк нараховував комісію за послуги, що супроводжують кредит, а саме за компенсацію сукупних послуг банку за рахунок ОСОБА_4, що є незаконним.

При цьому, суд першої інстанції, з висновками якого погодився і суд апеляційної інстанцій, зробив правильний висновок, що оскільки відповідач не виконувала належним чином умови кредитного договору, то з нею підлягає стягненню на користь банку заборгованість за договором кредиту, яка складається з боргу за кредитом, процентів за користування ним і пені.

Однак суд першої інстанції припустився арифметичної помилки в резолютивній частині рішення, вказуючи загальну суму заборгованості за кредитним договором, яка не дорівнювала розміру складових такої заборгованості. Указану помилку не виправив і суд апеляційної інстанції.

При цьому суди дійшли обґрунтованого висновку, що під час укладання договору ОСОБА_4 була ознайомлена з умовами кредитування, зобов'язувалась виконувати вимоги Умов та Правил надання банківських послуг, а також регулярно ознайомлюватися з їх змінами на сайті банку, мала необхідний обсяг цивільної дієздатності, ії волевиявлення було вільним та відповідало ії внутрішній волі. Виконання банком зазначених умов підтверджено ОСОБА_4, яка особисто підписала анкету-заяву про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг, чим засвідчила отримання вказаної інформації та те, що вона погодилася з умовами договору. Тому відсутні підстави для визнання кредитного догвоору недійсним і застосування наслідків його недійсності.

Обставини, на які посилається заявник у касаційній скарзі, були предметом дослідження судів попередніх інстанцій та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судами першої та апеляційної інстанцій були дотримані норми матеріального та процесуального права.

Відповідно до частини першої 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Зважаючи на те, що у справі не вимагається збирання або додаткової перевірки чи оцінки доказів, обставини справи встановлені судом повно, але допущено неправильне застосування норм матеріального права, оскаржувані судові рішення підлягають скасуванню в частині стягнення комісії та штрафу (фіксована частина та процентна складова), в іншій частині рішення суду апеляційної інстанції підлягає залишенню без змін.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити частково.

Рішення Болградського районного суду Одеської області від 11 лютого 2016 року та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 05 квітня 2016 року в частині стягнення комісії та штрафу (фіксована частина та процентна складова) скасувати.

У задоволенні позову публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором в частині стягнення комісії та штрафу (фіксована частина та процентна складова) відмовити.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» заборгованість за кредитним договором станом на 31 жовтня 2015 року в розмірі 27 тис. 989 грн 04 коп., яка складається з: 7тис. 212 грн 17 коп. - заборгованість за кредитом; 273 грн 31 коп. - заборгованість за процентами за користування кредитом, 20 тис. 503 грн 56 коп. - заборгованість за пенею.

В іншій частині Болградського районного суду Одеської області від 11 лютого 2016 року та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 05 квітня 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий С. Ф. Хопта

Судді: О. В. Білоконь

Б. І. Гулько

Є.В. Синельников

Ю. В. Черняк