Постанова

Іменем України

04 червня 2018 року

м. Київ

справа № 758/8481/15-ц

провадження № 61-16078св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Хопти С. Ф. (суддя-доповідач), Білоконь О. В., Синельникова Є. В.,

учасники справи:

позивач - публічне акціонерне товариство «Всеукраїнський акціонерний банк» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський акціонерний банк»,

представник позивача - Славкіна Марина Анатоліївна, Ключинський Костянтин Леонідович, Кирда ОленаВолодимирівна,

відповідач - ОСОБА_7,

представник відповідача - ОСОБА_8,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський акціонерний банк» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський акціонерний банк» на рішення апеляційного суду м. Києва у складі суддів: Білич І. М., Поліщук Н. В., Шахової О. В. від 29 вересня 2016 року,

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідних положень Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У липні 2015 року ПАТ «Всеукраїнський акціонерний банк» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «Всеукраїнський акціонерний банк» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_7 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позовна заява мотивована тим, що 21 грудня 2010 року ПАТ «Всеукраїнський АкціонернийБанк» та ОСОБА_7 уклали кредитний договір, за умовами якого банк зобов'язався надати відповідачу кредит у сумі 197 тис. 322 грн зі сплатою 4 % річних і терміном погашення до 21 грудня 2016 року.

Відповідач належним чином умови договору не виконала, допустивши заборгованість, яка станом на 13 липня 2015 року становила 226 тис. 118 грн 54 коп. з яких: 77 тис. 985 грн 15 коп. - заборгованість за кредитом; 2 тис. 826 грн 48 коп. - заборгованість за процентами за користування кредитом; 49 тис. 804грн 59 коп. - комісія за РО; 95 тис. 502 грн 32 коп. - неустойка.

Заочним рішенням Подільського районного суду м. Києва у складі судді Богінкевич С. М. від 27 січня 2016 року позов ПАТ «Всеукраїнський акціонерний банк» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «Всеукраїнський акціонерний банк» задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_7 на користь ПАТ «Всеукраїнський Акціонерний Банк» заборгованість за кредитним договором від 21 грудня 2010 року в розмірі 226 тис. 118 грн 54 коп., з яких: 77 тис. 985 грн 15 коп. - заборгованість за кредитом; 2 тис. 826 грн 48 коп. - заборгованість за процентами за користування кредитом; 49 тис. 804 грн 59 коп. - комісія за РО; 95 тис. 502 грн 32 коп. - неустойка.

Вирішено питання розподілу судових витрат.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив із того, що оскільки одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом, то з урахуванням вимог статті 1054 ЦК України з позичальника підлягає стягненню заборгованість за кредитом, процентами за користування ним, комісія за РО та неустойка.

Рішенням апеляційного суду апеляційного суду м. Києва від 29 вересня 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_7 задоволено частково. Заочне рішення Подільського районного суду м. Києва від 27 січня 2016 року скасовано та ухвалено нове про часткове задоволення позову ПАТ «Всеукраїнський акціонерний банк» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «Всеукраїнський акціонерний банк».

Стягнуто з ОСОБА_7 на користь ПАТ «Всеукраїнський Акціонерний Банк» заборгованість за кредитним договором від 21 грудня 2010 року в розмірі 77 тис. 985 грн 15 коп. - тіло кредиту, 2 тис. 826 грн 48 коп. - проценти за користування кредитом; 77 тис. грн - неустойка, а всього 157 тис. 811 грн 63 коп.

Вирішено питання розподілу судових витрат.

Відмовляючи в задоволенні позову в частині стягнення комісії за РО, суд апеляційної інстанції виходив із того, що позивач не довів належними та допустимими доказами позовну вимогу про стягнення комісії за РО, оскільки ні позовна заява, ні умови вказаного кредитного договору, ні наданий банком розрахунок заборгованості не містять положень, які б вказували на підстави нарахування комісії за РО та механізм її нарахування.

При цьому суд апеляційної інстанції вважав, що у зв'язку з неналежним виконанням зобов'язань за кредитним договором із ОСОБА_7 підлягає стягненню заборгованість за тілом кредиту, процентами за користування ним і 77 тис. грн неустойки з урахуванням положень статті 551 ЦК України.

У касаційній скарзі, поданій у січні 2017 року, ПАТ «Всеукраїнський акціонерний банк» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «Всеукраїнський акціонерний банк» просить скасувати рішення суду апеляційної інстанції в частині відмови в стягненні комісії за РО та ухвалити нове рішення в цій частині про задоволення позову в цій частині, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що під час укладення договору відповідачу були відомі всі умови договору, на які він погодився, у тому числі щодо комісії за РО, від сплати якої позичальник ухиляється, порушуючи положення законодавства.

У липні 2017 року ОСОБА_7 подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ заперечення на касаційну скаргу, в якому зазначила, що доводи касаційної скарги зводяться до переоцінки доказів, а ні позовна заява, ні умови вказаного кредитного договору, ні наданий банком розрахунок заборгованості не містять положень, які б вказували на підстави нарахування комісії за РО та механізм її нарахування. У зв'язку з викладеним ОСОБА_7 просила касаційну скаргу залишити без задоволення, а рішення апеляційної інстанцій - без змін.

03 квітня 2018 року справа надійшла до Верховного Суду.

У пункті 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 3 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» передбачено, що касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Касаційна скарга задоволенню не підлягає.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частин першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що оскаржуване судове рішення ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Судами встановлено, що 21 грудня 2010 року ПАТ «Всеукраїнський Акціонерний Банк» і ОСОБА_7 уклали кредитний договір, згідно з умовами якого банк зобов'язався надати їй кредит у сумі 197 тис. 322 грн із процентною ставкою 4 % річних і терміном повернення 21 грудня 2016 року.

Відповідно до розрахунку, наданого позивачем, у звязку з неналежним виконанням умов зазначеного договору заборгованість відповідача станом на 13 липня 2015 року становить 226 тис. 118 грн 54 коп., з яких, зокрема 49 тис. 804 грн 59 коп. комісія за РО.

Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені Законом України «Про захист прав споживачів».

За положеннями частини п'ятої статті 11, частин першої, другої, п'ятої, сьомої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови вдоговорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки.

Продавець (виконавець, виробник) неповинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

Аналіз указаних норм дає підстави для висновку, що несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема щодо плати за обслуговування кредиту, і це є підставою для визнання таких положень недійсними.

Згідно з абзацами 2, 3 частини четвертої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» споживач не зобов'язаний сплачувати кредитодавцеві будь-які збори, відсотки комісії або інші вартісні елементи кредиту, що не були зазначені у договорі.

Кредитодавцю забороняється встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною.

Відповідно до частини восьмої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) нечіткі або двозначні положення договорів зі споживачами тлумачаться на користь споживача.

Крім того, відповідно до статті 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком.

З Рішення Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року № 15-рп/2011 вбачається, що положення пунктів 22, 23 статті 1, статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» з подальшими змінами у взаємозв'язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України треба розуміти так,що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під часукладення, так і виконання такого договору.

Відповідно до пункту 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на кредитного договору тощо).

Зазначена правова позиція висловлена в постанові Верховного Суду України від 16 листопада 2016 року № 6-1746цс16.

За таких обставин суд апеляційної інстанції, належним чином дослідивши наявні в матеріалах справи докази і правильно застосувавши вказани норми права, дійшов правильного висновку, щопозивач не зазначив, які саме послуги за вказану комісію надавалися відповідачу. Таким чином, банк нараховував комісію за послуги, що супроводжують кредит, а саме за компенсацію сукупних послуг банку за рахунок ОСОБА_7, що є незаконним.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій - без змін.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів першої судової палати Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський акціонерний банк» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський акціонерний банк» залишити без задоволення.

Рішення апеляційного суду м. Києва від 29 вересня 2016 року залишити без змін.

Постанова оскарженню не підлягає.

Судді: С.Ф. Хопта

О.В.Білоконь

Є.В.Синельников